OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa de l'Empenyorament d'Alzira

La Casa de l'Empenyorament d'Alzira és un edifici públic situat al carrer de Sant Roc, 16, al municipi d'Alzira. És Bé de Rellevància Local amb identificador número 46.20.017-013. La casa es troba dins el nucli antic de la Vila que tot ell està catalogat com a Bé d'Interès Cultural.
L'immoble també és conegut pel nom de Casa del Carbó (pel seu ús com a dipòsit del material per al combustible) i també com a Casa Alós.

## Història i descripció

És coneguda popularment com a Casa de l'Empenyorament per haver estat Monte Pío de Labradores de la Real Villa d'Alzira i altres pobles agregats, segons consta en 1779.
Es tracta d'un habitatge, d'estil gòtic-renaixentista, a dues mans i tres alçades, que a més compta amb pati i quadra, tipologia d'habitatge propi d'una família acomodada dels segles XIX, XX . S'hi distingeixen diferents estances, les quals reprodueixen l'ambient de l'època a través del seu mobiliari, objectes, indumentària, joguines, fotografies i documents. A les golfes de la casa es poden contemplar, temporalment, diferents aspectes de la tradició local: oficis, com per exemple el sabater, la pasta de full, el argenter, l'arreglament d'escombreres i llebrers, el matalasser i el constructor de carros, entre d'altres.
La casa va ser adquirida per l'Ajuntament d'Alzira que va procedir a la seva rehabilitació i condicionament com a seu del Museu Municipal d'Alzira (MUMA).

## Referències

* ↑ «Secció 2a. Béns de rellevància local - Patrimonio Cultural - Generalitat Valenciana». [Consulta: 3 gener 2024].
* ↑ «http://www.alzira.es/alzirapublic/museo/museo.html». Arxivat de l'original el 2014-02-28. [Consulta: 15 agost 2014].
* 1 2 3 «Museo » Ajuntament d'Alzira» (en espanyol europeu). [Consulta: 17 juliol 2024].
* 1 2 «Museo Municipal en Alzira | Guía Repsol» (en castellà). [Consulta: 17 juliol 2024].
* ↑ «Rutas Jaume I - Museo Municipal de Alzira». [Consulta: 17 juliol 2024].
* 1 2 3 4 «EtnoMUMA - Antiga Casa d'Alós» (en castellà). [Consulta: 17 juliol 2024].
* ↑ Alzira, r a. «Alzira abre al público la Casa de Alós convertida en museo etnológico» (en castellà), 15-05-2021. [Consulta: 17 juliol 2024].
* ↑ «http://www.anuariosculturales.com/museos%20CV/PDF%20museus%2009/textos%20museus%202009/007%20ALZIRA%20MUMA.pdf». Arxivat de l'original el 2014-08-19. [Consulta: 15 agost 2014].
* ↑ Una nueva y enriquecedora mirada hacia el patrimonio histórico-artístico
* ↑ «Museo Municipal d'Alzira. Dirección General de Patrimonio Cultural». [Consulta: 17 juliol 2024].
# Casa Joan Asbornà

La casa Joan Asbornà és un edifici situat als carrers dels Escudellers i de n'Arai (plaça de George Orwell) de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Va ser fet construir el 1777 pel forner Joan Asbornà i Prats, i posteriorment passà a mans d'Antoni Mestre i Asbornà (†1885).

## Descripció

Consta de planta baixa, quatre pisos i un àtic, amb una esvelta torreta que arrenca del terrat, d'una alçada aproximada de 4 m, de la que es desconeix si és original del moment de la construcció.
Les obertures del centre de la planta baixa són d'arc escarser, mentre que les dels extrems són de llinda, igual que les de la resta de l'edifici. Les obertures de balcons i les finestres es troben en disposicions alternants, a més tots ells presenten brancals i llindes de pedra amb motllures. La forja dels balcons és molt homogènia, senzilla i sense trets destacables. El ràfec de contacte entre el quart pis i l'àtic és simple i presenta unes motllures ondulants.
El tret més destacable són els esgrafiats que cobreixen tota la façana. Aquests semblen representar temàtiques i al·legories vinculades amb els cicles agraris i el pas de les estacions. No obstant, aquests se situen tan sols a la primera planta. A la resta de l'immoble, els motius són prou repetitius en forma de sanefes, testeres i elements vegetals diversos.

## Referències

* 1 2 3 4 «Habitatge al carrer Escudellers, 59». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Joan Asbornà. Forner. Arai i Escudellers (cantonada). Enderrocar i reedificar». C.XIV Obreria C-13/1777-45. AHCB, 26-03-1777.
* ↑ Diario de Barcelona, 09-03-1836, p. 555-556.
* ↑ El Diluvio (edición tarde), 03-09-1885, p. 7110.

## Enllaços externs

* «Casa Joan Asbornà». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# LaPlace

LaPlace és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 27.684 habitants.

## Història
### Andouille

L'andouille és un embotit fumat de porc originat a França, és popular a LaPlace i per tota Louisiana; però durant els 70 l'aleshores governador Edwin Edwards va proclamar LaPlace la "capital oficial i mundial de l'andouille". Des de 1972, a LaPlace se celebra un Festival de l'Andouille cada octubre. En el seu programa Feasting on Asphalt, el xef de televisió Alton Brown va visitar LaPlace i va provar l'andouille.

## Demografia

Segons el cens del 2000, LaPlace tenia 27.684 habitants. La densitat de població era de 497,2 habitants/km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,2% tenia menys de 18 anys, un 9,4% entre 18 i 24, un 31,6% entre 25 i 44, un 21,3% de 45 a 60 i un 6,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.103 $ i la renda mediana per família de 50.024 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.304 $ mentre que les dones 23.277 $. La renda per capita de la població era de 17.090 $. Entorn del 9,9% de les famílies i el 12,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Why is LaPlace the andouille capital of the world?», 14-10-2016.
* ↑ Cook, Phaedra «Family, Feasting, Asphalt and Inspiration — Or, Me and Mr. Brown». Houston Press, 28-03-2016.
* ↑ «Geographic Comparison Table- LaPlace». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
* ↑ «Fact Sheet- LaPlace». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
# Flamenc de James

El flamenc de James (Phoenicopterus jamesi) és una espècie de flamenc que viu al Perú, Xile, Bolívia i l'Argentina. El IOC l'inclou al gènere Phoenicoparrus.

## Galeria

* Flamencs de James durant el ritual d'aparellament

## Referències

* BirdLife International (2006). Phoenicopterus jamesi. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 15 de gener de 2008 (en anglès).
# Giulietta e Romeo (Zandonai)

Giulietta e Romeo és una òpera en tres actes de Riccardo Zandonai, amb llibret de Arturo Rossato, basat lleugerament en l'obra de Shakespeare. S'estrenà al Teatro Costanzi de Roma el 14 de febrer de 1922. No s'ha estrenat a Catalunya.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants
# Casa de la Llotgeta (Aldaia)

La Casa de la Llotgeta és un edifici a cavall entre els segles XVI-XVII, situat a la intersecció dels carrers de l'Església i Major, de la localitat valenciana d'Aldaia, adquirit i restaurat per l'Ajuntament de la població, amb l'objectiu de convertir-lo a la seu del MUPA, Museu del Palmito d'Aldaia.
Aquest projecte va suposar una inversió de més de milió i mig d'euros, però es va aconseguir dur a terme la finalització del mateix i inaugurar-lo 17 de desembre de 2010.

## Història i descripció

La Casa de la Llotgeta era inicialment una casa senyorial pertanyent als Comtes de Nules, essent un típic exemple de casa renaixentista. L'edifici es divideix en tres plantes i consta d´un pati exterior amb unes particularitats específiques. No té columnes però té un conjunt de 12 arcs de mig punt construïts amb maó.
L'edifici original estava format per una estructura de murs de càrrega de tàpia, amb dos cossos principals i un altre de perpendicular, els quals conformen entre si un pati interior, molt típic de les construccions valencianes, que després de la rehabilitació ha quedat cobert amb una estructura lleugera de metall i vidre.
L'estat de semi ruïna en què estava la construcció quan va ser adquirida per l'Ajuntament, ha impedit que es pogués comptar amb algun tram de sòl original de l'obra.
El nom de Llotgeta ve del terme italià loggia, la qual és un element arquitectònic utilitzat sobretot en l'arquitectura italiana dels segles XV i XVI. És una galeria o pòrtic sostingut per columnes i arcs obert íntegrament, almenys un dels costats. En el cas de la Casa Llotgeta d'Aldaia, la lògia té algunes particularitats específiques, ja que no presenta columnes sinó un conjunt de 12 arcs de mig punt de gran bellesa construïts amb rajola. Antigament els arcs estaven completament oberts a l'aire lliure, però actualment estan protegits amb vidre després de la restauració realitzada per l'Ajuntament.

## Referències

* 1 2 «La artesanía del palmito valenciano» (en espanyol europeu). [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ E.Castellano. «Aldaia recupera la Casa de la Llotgeta al carrer Major - 19 des 2010». [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ «Museo del Palmito de Aldaia (MUPA)» (en castellà). [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ «Museo del Palmito (MUPA)» (en castellà). [Consulta: 16 maig 2024].
* 1 2 «Rehabilitación de Llotgeta de Aldaia -Valencia» (en castellà). [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ «Colección Permanente» (en castellà). [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ «Dirección General de Patrimonio Cultural». [Consulta: 16 maig 2024].
# Campionat del Món de Trial 2010

La temporada de 2010 del Campionat del Món de trial fou la 36a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 8 proves puntuables, celebrades entre el 18 d'abril i el 5 de setembre.

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Toni Bou | Montesa | 200 |
| 2 | Adam Raga | Gas Gas | 172 |
| 3 | Takahisa Fujinami | Montesa | 161 |
| 4 | Jeroni Fajardo | Beta | 143 |
| 5 | Albert Cabestany | Sherco | 142 |
| 6 | James Dabill | Gas Gas | 109 |
| 7 | Dougie Lampkin | Beta | 97 |
| 8 | Michael Brown | Sherco | 65 |
| 9 | Loris Gubian | Gas Gas | 64 |
| 10 | Matteo Grattarola | Sherco | 57 |

## Referències

* «World Championship 2010» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 14 de juny 2013. [Consulta: 20 febrer 2011].
* «SPEA FIM Trial World Championship. Classifications» (en anglès). fim-live.com. FIM, 2010. [Consulta: 20 febrer 2011].
# Ferros a les dents

Ferros a les dents (anglès: 'Braceface') és una sèrie d'animació canadenc-xinesa estrenada a Teletoon al Canadà, a Disney Channel i a Cartoon Network als Estats Units, així com K3 a Catalunya. Va ser produït per l'actriu estatunidenca Alicia Silverstone, i distribuït per la companyia canadenca Nelvana.

## Referències

* ↑ Perlmutter, David. The Encyclopedia of American Animated Television Shows. Rowman & Littlefield, 2018, p. 91. ISBN 978-1538103739.
* ↑ Erickson, Hal. Television Cartoon Shows: An Illustrated Encyclopedia, 1949 Through 2003. 2a edició. McFarland & Co, 2005, p. 155. ISBN 978-1476665993.
* ↑ «Mediacaster Magazine - Broadband & Content - TELETOON's September Sizzles with New Series and a Finale», 16-10-2013. Arxivat de l'original el 16 octubre 2013.
# Flamenc rosat

L'àlic roig o flamenc rosat o simplement flamenc (Phoenicopterus roseus), és una espècie de flamenc que viu a Àfrica, sud-oest d'Àsia (incloent-hi Turquia), sud d'Àsia (regions costaneres de l'Índia) i sud d'Europa (Península Ibèrica, Grècia, Itàlia, Xipre i la regió de la Camarga). No se'n coneixen subespècies.

## Característiques

La seva alçada és de 120 a 150 cm, amb una envergadura alar semblant, es caracteritza pel seu plomatge rosat, que a les ales és sempre més intens i pot arribar a ser vermell, i amb les plomes primàries i secundàries de color negre. També són característiques les seves llargues potes i el seu llarg coll.

## Història natural

S'alimenten en llacs poc profunds, de vegades en bandades de més d'un milió d'exemplars i quan un membre del grup detecta perill, deixa d'alimentar-se i estira el coll i el cap cap amunt mentre crida, avisant així a la resta del grup.
Com tots els flamencs, aquesta espècie pon en un munt de fang, un sol ou blanc. La major part del plomatge és rosat-blanc, però sota l'ala és vermelló i les plomes de vol són negres. El bec és rosat amb la punta negra, i les potes són totalment rosades. El seu crit sembla el toc d'una botzina com el grall d'una oca.

## Distribució

Viu en zones aquàtiques d'Àfrica, del sud-oest d'Àsia (inclosa Turquia), del sud de l'Índia i del sud d'Europa (inclosa Xipre).
A la península Ibèrica viu a la llacuna de Fuente de Piedra, Doñana, Cap de Gata i Delta de l'Ebre. Altres poblacions importants es troben a la Camarga. Nombrosos flamencs procedents d'aquestes zones passen l'hivern i, de vegades gran part de la resta de l'any, a zones humides del nord d'Àfrica, com a Nador o a la desembocadura del Parc Nacional de Souss-Massa, al sud d'Agadir.

## Galeria

* Dos grans flamencs vistos de prop.
* Un gran flamenc estira les seves ales.

## Referències

* ↑ Clements, J. F., T. S. Schulenberg, M. J. Iliff, B.L. Sullivan, and C. L. Wood. 2010. The Clements checklist of birds of the world: Version 6.5. Cornell University Press. Downloadable from Cornell Lab of Ornithology
* BirdLife International (2004). Phoenicopterus roseus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 15 de gener de 2008. (en anglès).

## Enllaços externs

* Greater Flamingo videos Arxivat 2008-01-06 a Wayback Machine. Internet Bird Collection
* IUCN/Wetlands International Flamingo Specialist Group Arxivat 2018-08-09 a Wayback Machine.
* Flamingo Resource Centre Arxivat 2009-04-13 a Wayback Machine.
# Nathdwara

Nathdwara fou un territori de l'antic principat de Mewar. El seu nom vol dir "Portal de Déu". La capital era la ciutat de Nathdwara, a la riba dreta del riu Banas a uns 48 km al nord d'Udaipur i a 22 km al nord-oest de l'estació de Maoli de la línia Udaipur-Chitor. La seva població és de 8.591 habitants. Actualment la ciutat és part del districte de Rajsamand al Rajasthan i té una població de 37.007 habitants (2001). La ciutat és anomenada també Shrinathji.
Nathdwara és el lloc de la més famosa capella vaishnavita de tota l'Índia, amb una imatge (shrinathji) de Krishna (amb rostre negre) que dataria del segle XII aC. Aquesta imatge la va portar Vallabhacharya, fundador de la secta Vaishav Along (o secta Pushti) a Muttra on era el 1495 però es va traslladar al temple de Gobhardan (o Govhardan) el 1519; 150 anys després, Aurangzeb va voler aturar el culte a Krishna, i la gent del districte de Muttra encapçalats per algun descendent de Vallabhacharya, va agafar la imatge i va donar tombs amb ella fins al 1671 quan el maharana de Mewar els va convidar als seus dominis; la imatge es va instal·lar a un temple anomenat la "Casa de la imatge" (Haveli Shrinathji) al nord de la ciutat i un braman fou nomenat el guardià. La terra del monestir i altres pobles més fou concedida com a muafi (terra concedida sense pagar renda). A finals del segle XIX el guardià era el braman Gosain, que portava el títol de maharaj, que era el cap de la secta Vallabhacharya dels bramans, i dominava 30 pobles a Mewar, Baroda, Bharatpur, i altres principats, i fins i tot un al districte d'Ajmer que li fou donat per Sindhia i que els britànics van respectar. El temple està adornat per imatges del grup anomenats els artistes de Nathdwara que van treballar al temple durant un període llarg amb ús intensiu del color daurat.

## Referències

* ↑ temple construït al lloc on havia estat trobada la imatge, i al que segons la tradició un dia tornarà
# Iarbes

Iarbes (o Iarbas, esmentat també com Hiarbas, Jarabas, Iarabas, etc.) fou un mític rei dels gètuls d'Àfrica, suposat fill de Júpiter Ammon amb una nimfa líbia, del país dels Garamants. Va construir grans temples dedicats al seu pare i es va voler casar amb Elissa quan aquesta va arribar a Àfrica per fundar una ciutat que després fou Cartago. Iarbes li va concedir els terrenys per fundar la ciutat.
Iarbes va demanar la mà de Dido i va amenaçar amb la guerra si li era rebutjada. Els delegats cartaginesos van comunicar a la reina la petició dient que el rei demanava alguna persona per ser instruït i que no li podrien donar perquè no hi hauria ningú a la ciutat disposat a fer aquest sacrifici, i Dido els va renyar dient que qualsevol ciutadà havia d'estar llest per fer aquest sacrifici; els delegats llavors li van dir a la reina que el que volia Iarbes era la seva mà i que hauria de fer el sacrifici. Va demanar tres mesos de temps i al final d'aquests, en una cerimònia suposadament per acomiadar-se del seu primer marit i preparar-se per les noves noces, es va suïcidar clavant-se una espasa al pit. Iarbes, però, va atacar la ciutat i va expulsar Anna Perenna, la germana de Dido que havia esdevingut reina.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 280. ISBN 9788496061972.
# High Data Rate Digital Subscriber Line

La High bit-rate Digital Subscriber Line abreujat HDSL fou la primera tecnologia xDSL que va aparèixer al mercat a la fi de la dècada del 1980. A Europa permet transmetre fins a 2312 Kilobyte/s seguint les normes de la Unió Internacional de Telecomunicacions i als Estats Units fins a 1544 Kb/s seguint les normes de ANSI. L'amplada de banda usada se situa entre els 80 i 370 kHz i amb cables de 24 parells permet cobrir distàncies de fins a 3,6 km entre usuari i central local d'accés (centraleta).

## Referències

* ↑ Lechleider, J. W. «High bit rate digital subscriber lines: a review of HDSL progress». IEEE Journal on Selected Areas in Communications, 9, 6, 8-1991, pàg. 769–784. DOI: 10.1109/49.93088. ISSN: 0733-8716.

## Enllaços externs

* ITU-T Recomanació G.991.1 de la ITU (anglès)
* SHDSL FAQ Arxivat 2007-04-07 a Wayback Machine. (anglès)
# Telmatobius culeus

Telmatobius culeus és una espècie de granota que viu al llac Titicaca (Perú i Bolívia).

## Referències

* Informació sobre aquesta espècie de granota. (anglès)
# Bulbul d'ales olivàcies

El bulbul d'ales olivàcies (Pycnonotus plumosus) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Brunei, Indonèsia, Malàisia, Myanmar, Filipines, Singapur i Tailàndia. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, els manglars, els boscos de pantà, els matollars secs i humits i els herbassars secs tropicals i subtropicals, les plantacions i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul d'ales olivàcies». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 622. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Olive-winged Bulbul. Pycnonotus plumosus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Casablanca (Subirats)

Casablanca és una urbanització del municipi de Subirats (Alt Penedès) situada al peu de la carretera C-243b, entre Torre-ramona i Gelida, al vessant septentrional de la muntanya del Senyoret, de les serres de l'Ordal, on hi havia la masia de Cal Senyoret, ara totalment refeta. Té una població de 106 habitants (2023).
La urbanització i parcel·lació d'aquest indret s'inicià a la dècada de 1970 i va configurar dos nuclis separats per la carretera: Casablanca Nord, situada al costat de l'autopista AP-7, i Casablanca Sud, que s'enfila per la muntanya.
El nom 'Casablanca' ve de la masoveria que hi ha al peu de la carretera cap a Gelida, ara un restaurant, a la qual pertanyien antigament els terrenys on hi ha la urbanització.

## Referències

* 1 2 Querol i Rovira, Carles. Subirats. Conèixer el seu atractiu, viure'l i gaudir-lo. Ajuntament de Subirats i Edicions i Propostes Culturals Andana, SL, 2008, p. 45. ISBN 978-84-96995-03-1.
* ↑ «082732 Subirats». Institut d’Estadística de Catalunya. Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Memòria de l'inventari de patrimoni cultural i natural de Subirats (Alt Penedès)». Diputació de Barcelona, 01-02-2007.
# Killona

Killona és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 797 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Killona tenia 797 habitants, 252 habitatges, i 191 famílies. La densitat de població era de 36,3 habitants/km².
Dels 252 habitatges en un 42,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 31,3% hi vivien parelles casades, en un 34,5% dones solteres, i en un 24,2% no eren unitats familiars. En el 19,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,16 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,65.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 35,5% tenia menys de 18 anys, un 10,4% entre 18 i 24, un 30,7% entre 25 i 44, un 15,9% de 45 a 60 i un 7,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 28 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.659 $ i la renda mediana per família de 19.310 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.119 $ mentre que les dones 20.972 $. La renda per capita de la població era de 7.524 $. Entorn del 39,5% de les famílies i el 40,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Killona». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Killona». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Tractat de la Haia (1949)

El Tractat de la Haia és un tractat internacional signat a la ciutat neerlandesa de la Haia el 27 de desembre de 1949 entre representants d'Indonèsia i els Països Baixos. Sobre la base dels termes del tractat, els Països Baixos van concedir la independència a Indonèsia llevat de les Moluques del Sud i la Papua Occidental. En l'acord es va establir que el nom oficial passava de ser Països Baixos-Unió Indonèsia a Indonèsia, convertint-se aquest país en una federació.

## Referències

* ↑ Treaties in Force 2010: A List of Treaties and Other International Agreements of the United States in Force on January 1, 2010 (en anglès). Government Printing Office, 2010, p.125. ISBN 0160857376.