OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Concert per a piano núm. 3 (Beethoven)

El Concert per a piano núm. 3 en do menor, op. 37, va ser compost per Ludwig van Beethoven el 1800, i estrenat el 5 d'abril de 1803 al Theater an der Wien de Viena amb el compositor com a solista. Durant aquest mateix concert també es van estrenar la Segona Simfonia i l'oratori Crist en el Mont de les Oliveres. Alguns musicòlegs contemporanis qüestionen que el concert va ser compost l'any 1800. Va ser publicat el 1804. La composició va ser dedicada al príncep Lluís Ferran de Prússia. El concert està escrit per a 2 flautes, 2 oboès, 2 clarinets en si bemoll, 2 fagots, 2 trompes en mi bemoll, 2 trompetes en do, timbales, cordes i piano solista.

## Moviments
### Allegro con brio

Aquest moviment consta de les parts següents:
* Exposició orquestral: el tema és introduït per les cordes, i s'utilitza en tot el moviment. Es desenvolupa diverses vegades. A la tercera secció, el clarinet presenta el segon tema principal, que està en la clau principal relativa, mi bemoll major.
* Segona exposició: el piano entra amb un motiu escala ascendent. L'estructura de l'exposició al piano sol és similar a la de l'exposició orquestral.
* Desenvolupament: el piano entra per tocar escales similars utilitzades en l'inici de la segona exposició, aquest cop en re major en lloc de do menor. La música té un ritme generalment tranquil i relaxat.
* Recapitulació: en aquesta part, l'orquestra replanteja el tema en fortissimo, amb els instruments de vent que responen mitjançant la creació d'un acord de novena menor com en l'exposició. Per a la devolució del segon tema, es modula a la tònica major (do major). A més, es produeix una fosca transició a la cadència, canviant així immediatament de do major a do menor.
* Cadenza: és descrita com a tempestuosa i acaba amb una sèrie de trinats que calmen a pianissimo.
* Coda: s'allarga el trinat final i s'arriba fins a una setena dominant. El piano juga un seguit d'arpegis abans que la música s'acomodi a la tecla d'inici de do menor. Llavors, la música s'intensifica abans que passi un tutti, seguit pel piano que toca arpegis descendents, que passa a l'escala ascendent de la segona exposició, i finalment un final resolt en do.

### Largo

El segon moviment s'obre amb el piano sol i està en mi major. L'obertura està marcada amb instruccions detallades de pedaleig.

### Rondo-Allegro

El final és en una forma de rondó sonata. El moviment comença en do menor amb un tema agitat en el qual només toca el piano. El moviment acaba amb una coda en do major marcada com a presto.

## Característiques destacades

Es tracta d'una obra de dimensions considerables, amb intervenció d'una orquestra bastant nodrida, al llarg de tota la qual, com en els seus altres concerts per a piano, el compositor té cura en tot moment de l'equilibri i l'harmonia entre solista i conjunt acompanyant, desenvolupant amb perfecta claredat les seves idees. Es diferencia dels concerts 1 i 2 perquè té un to seriós i és d'una amplitud i qualitat incomparables.

## Enllaços externs

* Notes i gravacions a "allmusic.com".
# Darius Rumeu i Freixa

Darius Rumeu i Freixa (Barcelona, 23 d'octubre de 1886 - Barcelona, 30 de gener de 1970) fou un polític i financer català, segon baró de Viver.

## Biografia

Era fill de Darius Rumeu i Torrents, primer baró de Viver, i de Dolors Freixa i Peyra, naturals de Barcelona. Estudià dret, tot i que no es va arribar a llicenciar, i treballà a les empreses de la família. El 1919 fou un dels fundadors de la Unió Monàrquica Nacional amb Alfons Sala i Argemí, comte d'Ègara, Manuel Rius i Rius, José Enrique de Olano y Loyzaga, comte de Fígols, i Lluís Pons i Tusquets. Amb aquest partit, el 1920 fou elegit regidor de l'Ajuntament de Barcelona. Durant la dictadura de Primo de Rivera el president de la Mancomunitat de Catalunya, el seu company de partit Alfons Sala i Argemí el nomenà conseller de cultura.
Fou alcalde de Barcelona del 1924 al 1930, i aprofità el seu llarg mandat per a dur a terme grans obres d'urbanització, com la perllongació de l'avinguda Diagonal fins a Esplugues de Llobregat. També va fer urbanitzar la plaça de Catalunya, i es cobrí el ferrocarril del carrer de Balmes, i també va inaugurar la línia transversal del metro així com Ràdio Barcelona, considerada la primera emissora de ràdio a Espanya, començà la Zona Franca i s'inicià la primera campanya per a erradicar el barraquisme. Se'l considera un dels artífex de l'Exposició Internacional de Barcelona de 1929, per la qual raó Alfons XIII li va atorgar la distinció de gran d'Espanya.
Dona nom al barri Baró de Viver, edificat a la darreria de la dècada de 1920.
Després de la Guerra Civil espanyola ocupà nombrosos càrrecs econòmics. El 1944 fou president del Banco Hispano Colonial, president del consell dels Ferrocarrils de Catalunya i president del consell regional del Banco Central. Anys després també fou vicepresident de la Compañía Española de Petróleos (CEPSA). Durant la postguerra se'l considerà líder dels monàrquics liberals catalans, i fou membre del consell privat del comte de Barcelona. Abans de l'aixecament feixista del 1936 organitzà a casa seva diferents reunions entre els conspiradors: falangistes, carlins i militars.

## Referències

* 1 2 3 «Naixements 1886, registre núm. 5487. Jutjat "San Beltrán"». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 23-10-1886.
* ↑ «Indice alfabético de defunciones (hombres) 1965-1970, p. 1090». Ajuntament de Barcelona, 30-01-1970.
* ↑ Corretger, Montserrat. Alfons Maseras: intel·lectual d'acció i literat (Biografia, obra periodística, traduccions). Curial i Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1995, p. 137. ISBN 84-7826-659-3.
* 1 2 «Darius Rumeu i Freixa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# OS/360

OS/360 és un sistema operatiu d'IBM, produït entre 1965 i 1972. Desenvolupat per IBM el 1964, el seu llançament estava previst pel 1965 per a les versions més simples i pel 1966 per a les més complexes, però no va ser fins al 1967 quan va veure la llum oficialment. Inicialment pensat per ocupar 6 KB, posteriorment va ser augmentat desorbitadamente de mida amb noves funcionalitats fins a assolir la mida de llançament de 64 KB. Aquest sistema operatiu pertany a la tercera generació dels sistemes operatius.
L'OS/360 va ser desenvolupat com una família de tres programes de control, que incrementaven en mida així com en funcionalitat. Inicialment la tasca simple PCP (Primary Control Program, Programa de Control Primari) processava les tasques seqüencialment (procés per lots); posteriorment l'MFT (Multiprogramming with a Fixed number of Tasks, Multiprogramació amb un nombre fix de tasques) va afegir capacitats multitasca, però només permetia un nombre fix de tasques concurrents, cada una tenint un lloc predefinit a la memòria. Finalment l'MVT (Multiprogramming with a Variable number of Tasks, Multiprogramació amb un nombre variable de tasques) va permetre un nombre variable de tasques la memòria de les quals podia canviar dinàmicament. L'OS/360 també va introduir el llenguatge d'ordres per lots anomenat JCL (Job Control Language, Llenguatge de Control de Processos).
Quan posteriorment es desenvolupà l'adreçament virtual per al System/370, es van actualitzar i es van canviar de nom els sistemes OS/360; MFT passà a OS/VS1 i MVT passà a OS/VS2. OS/VS2 es va anunciar de dues formes: OS/VS2 Release 1, o SVS (Single Virtual Storage) i OS/VS2 Release 2, o MVS (Multiple Virtual Storage). SVS estava dissenyat com a pas entre l'MVT i el'MVS i actualment només té un interès històric. L'MVS encara es pot trobar en els últims membres de la sèrie 360 i els seus successors, la sèrie System/370, System/390 i zSeries.
Actualment l'OS/360 original és de domini públic i es pot descarregar lliurement. Es pot executar en maquinari original System/360 i també amb l'emulador de terminal Hercules sobre Linux, Windows i Mac.

## Enllaços externs

* (anglès) MVS... a long history: OS/360 Arxivat 2007-05-18 a Wayback Machine.. Història del sistema operatiu.
* (anglès) Operating System/360 1965-1972 Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.
# Bulbul ventregroc

El bulbul ventregroc (Phyllastrephus poliocephalus) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Camerun i Nigèria. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i de l'estatge montà. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul ventregroc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 615. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Grey-headed Greenbul. Phyllastrephus poliocephalus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2022. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Quintet per a piano i vent (Mozart)

El Quintet per a piano i vent en mi bemoll major, K. 452, fou completat per Wolfgang Amadeus Mozart el 30 de març de 1784. Es coneix la data de l'estrena, que fou dos dies més tard al Burgtheater (Teatre imperial de la cort), a Viena. Poc temps després de l'esdeveniment, Mozart comentà per carta al seu pare: «Jo mateix el considero el millor que he escrit en la meva vida».

## Anàlisi musical

Està escrit per un quintet format per un piano, oboè, clarinet, trompa i fagot. L'obra consta de tres moviments:
* Largo - Allegro moderato
* Larghetto
* Allegretto
Aquesta estructura és molt similar a la de les sonates. El primer moviment Allegro en forma sonata, amb uns diàlegs en els quals els temes passen d'un instrument a un altre. Habitualment és el piano el que introdueix el tema i, tot seguit, sol acompanyar als altres instruments (oboè, clarinet, trompa i fagot) mentre interpreten unes variacions sobre tema.
El segon moviment, Larghetto, presenta uns trets característics dels segons moviments mozartians: és suau i lleuger, al mateix temps que atractiu i agradable.
El tercer moviment, Allegretto, està escrit en forma de rondó-sonata en la línia dels últims moviments de molts dels concerts per a piano que va compondre en aquesta mateixa època. Cap al final, conté una secció amb un caràcter similar a una cadència escrita, probablement, a part de la peça.
Aquesta obra va inspirar el Quintet per a piano i vent, op. 16, de Ludwig van Beethoven; ambdues composicions tenen la mateixa instrumentació. El 1796, Beethoven el va compondre com un homenatge a Mozart.

## Audició

Interpretació del Quintet per a piano i vent a càrrec de Neal O'Doan (piano) i el Soni Ventorum Wind Quintet.
Quintet per a piano i vent :
* 1. Largo – Allegro Moderato
* 2. Larghetto
* 3. Allegretto

## Referències

* 1 2 Berger, Melvin. Guide to Chamber Music. Mineola, Nova York: Dover, 2001, p. 299–300. ISBN 0-486-41879-0.

## Enllaços externs

* Quintet per a piano, oboè, clarinet, trompa i fagot, K. 452: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Proterotèrids

Els proterotèrids (Proterotheriidae) foren una família de litopterns prehistòrics que visqueren entre el Paleocè inferior i el Plistocè. Se n'han trobat restes fòssils a l'Argentina, Bolívia, Colòmbia, el Perú, Veneçuela i Xile.

## Referències

* ↑ Entrada «Proterotheriidae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Petosiris

Petosiris (Πετόσιρις) va ser un sacerdot i astròleg egipci que va viure cap al segle v aC. Al segle iv aC la seva tomba, situada a la necròpolis de Tuna-al-Djebel, era objecte de peregrinacions i se li rendia culte.
És considerat un dels fundadors de l'art de l'astrologia. A Suides es diu que va escriure una obra sobre la manera d'adorar els déus, una obra d'astrologia i també un llibre sobre els misteris egipcis.
Del segle ii aC es conserva un text que porta per nom "Nequepso-Petosiris", considerat fonamental per conèixer l'astrologia neoegípcia, i que s'atribueix al faraó Nequepsos, citat per Manetó, que probablement seria Necó II, de la XXVI dinastia, i al sacerdot Petosiris. En realitat és una compilació de textos hermètics escrita en grec a Alexandria cap a l'any 150 aC, i redactada de forma profèticament fosca, cosa que va provocar moltes dificultats interpretatives. L'obra recull el patrimoni astrològic de Babilònia i l'antic Egipte, intercalant elements de la ciència grega, sobretot l'ordenació dels planetes segons la duració de les seves revolucions. Es creu que l'atribució a Necó i a Petosiris va ser deguda al prestigi d'aquests personatges.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 221-222. ISBN 8481641618.
# Dark Touch

Dark Touch és una pel·lícula de terror sobrenatural de coproducció irlandesa, francesa i sueca de 2013 dirigida i escrita per Marina de Van. La pel·lícula es va estrenar el 18 d'abril de 2013 al Festival de Cinema de Tribeca i és protagonitzada per Missy Keating com l'única supervivent d'una sagnant massacre que va causar la mort de la seva família.

## Argument

Niamh (Missy Keating) d'onze anys i la seva família viuen en una comunitat extremadament petita i aïllada a Irlanda on el seu únic contacte amb altres persones es produeix en forma d'escola i els seus veïns Nat (Marcella Plunkett) i Lucas (Pádraic Delaney). Afirma que la seva casa està cobrant vida, però quan en Nat i en Lucas descobreixen que Niamh està contusa i sagnant, els seus pares diuen que la mateixa Niamh està causant la destrucció. Més tard es descobreix que Niamh és l'única supervivent d'un atac extremadament violent que va matar tots els altres a la casa. Ella diu a la policia que la casa és responsable de la mort dels seus pares i de l'ofec al seu germà petit als seus braços, però la policia atribueix la massacre a vàndals. Els veïns de Niamh decideixen acollir-la i intentar ajudar a calmar el seu dolor, però aviat descobreixen que el que va causar els problemes a l'antiga casa de Niamh ara comença a presentar-se a casa seva.

## Repartiment

* Missy Keating com a Niamh
* Marcella Plunkett com a Nat Galin
* Pádraic Delaney com a Lucas Galin
* Charlotte Flyvholm com a Tanya Collins
* Stephen Wall com a Mathew Collins
* Ella Hayes com a Emily
* Robert Donnelly com a Ryan Galin
* Susie Power com a Lucy Galin
* Richard Dormer com a Henry
* Catherine Walker com a Maud
* Simon Boyle com el Sr. Brennan
* Olga Wehrly com a Colette
* Mark Huberman com a Joseph
* Katie Kirby com a Lisbeth
* Clare Barrett com a Christine
* Art Parkinson com a Peter

## Recepció

La recepció de la crítica per Dark Touch ha estat majoritàriament positiva i la pel·lícula té una puntuació del 73% a Rotten Tomatoes (basat en 11 ressenyes) i 64 a Metacritic (basat en 5 ressenyes).

## Premis

* Guanyadora del Premi de la Joventut Denis-de-Rougemont al Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Neuchâtel (2013)
* Guanyadora del Premi Mad Movies al Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Neuchâtel (2013)
* Guanyadora del Premi Narcisse a la millor pel·lícula al Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Neuchâtel (2013)
* Nominada al Premi Maria a la millor pel·lícula al XLVI Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya (2013)

## Referències

* ↑ «Fitxa al web del festival de Tribeca». Arxivat de l'original el 2013-09-25. [Consulta: 6 setembre 2024].
* ↑ Michael Fleig. «Dark Touch | Kritik», 04-09-2013.
* ↑ «Dark Touch». Rotten Tomatoes. [Consulta: 31 maig 2014].
* ↑ «Dark Touch». Metacritic. [Consulta: 31 maig 2014].
* 1 2 3 Rosser, Michael. «Dark Touch wins at Neuchâtel». Screen Daily. [Consulta: 31 maig 2014].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Bulbul ventregrís

El bulbul ventregrís (Ixodia cyaniventris; syn: Pycnonotus cyaniventris) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Brunei, Indonèsia, Malàisia, Myanmar i Tailàndia. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, les zones riberenques i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Referències

* ↑ «Bulbul ventregrís». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 620. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Grey-bellied Bulbul. Ixidia cyaniventris (formerly as: Pycnonotus cyaniventris)» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Bergens Tidende

Bergens Tidende («Els temps de Bergen» en noruec) és un diari publicat a Bergen (ciutat noruega). Amb una tirada de 88.867 exemplars és llegit diàriament per més de 250.000 persones. És el diari de més difusió de tot el comtat de Hordaland.
El Bergens Tidende dona llibertat als seus periodistes per escriure en la versió del noruec que prefereixin. Tanmateix, hi ha l'acòrd tàcit de publicar els assumptes relatius a Bergen en bokmål i els referents als municipis de predomini de nynorsk o els comtats de Hordaland i Sogn og Fjordane (on també és molt llegit), en nynorsk.
El diari fou fundat per Johan Wilhelm Eide i aparegué publicat per primera vegada el 2 de gener de 1868. És doncs un dels diaris més antics de Noruega.
Einar Hålien n'és el director (2004).

## Enllaços externs

* Bergens Tidene Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine. amb informació corporativa en català
# Il re

Il re és una òpera en tres quadres actes composta per Umberto Giordano sobre un llibret italià de Giovacchino Forzano. S'estrenà al Teatro alla Scala de Milà el 12 de gener de 1929. L'espectacle va ser reeixit "ple, càlid i alegre."
Inusual per a una òpera del segle xx, Il re va ser escrita específicament per a ser cantada per Toti Dal Monte, una soprano de coloratura de la vella escola. Dal Monte va realitzar el treball diverses vegades durant la seva carrera, però després del seu retir, l'òpera va caure ràpidament en l'oblit. Al desembre de 1949, Arturo Toscanini, que havia portat a terme l'estrena mundial de l'òpera, va enregistrar el curt Dance of the Moor en un concert televisat amb l'Orquestra Simfònica de la NBC.

## Referències

* 1 2 Julian Budden: "Il re", Grove Music Online ed. L. Macy, (subscripció) Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
* ↑ Bevilacqua: Il Re di U. Giordano alla Scala, La Stampa, 13 de gener de 1929, p. 3
# Mathilde Wesendonck

Mathilde Wesendonck (Agnes Mathilda Luckemeyer) (Wuppertal-Traunblick am Traunsee, Salzkammergut (Àustria), 23 de desembre de 1828 - 1902) fou una poetessa menor alemanya que va mantenir un idil·li amb Richard Wagner, el qual li va compondre els Wesendonck Lieder basats en cinc dels seus poemes.
Filla del comerciant Karl Luckemeyer i Johanna Stein, es va casar el 1848 amb el banquer Otto Wesendonck (1815-1896) -tretze anys més gran que ella-, gran admirador i mecenes de Richard Wagner, el qual van conèixer a Zúric el 1852.
El 1857, Wagner va ser convidat a viure a l'Asyl (casa d'hostes) de la Villa Wesendonck, la magnífica residència del matrimoni, còpia de la Villa Albani romana i reunió de l'elit intel·lectual de Zuric. El compositor, casat amb Minna Planer, es va enamorar apassionadament de Mathilde, deixant de costat la composició de Der Ring des Nibelungen - encara que a la portada de Die Walküre anota G.s.M. "Gesegnet sei Mathilde" (Beneïda siguis Mathilde) - per a bolcar la seva passió en Tristan und Isolde, drama musical l'argument del qual té semblances amb aquest amor secret.
Wagner va compondre les cèlebres Wesendonck Lieder amb cinc dels seus poemes usant-ne dos com estudis per a Tristan und Isolde. A excepció de Träume (el cinquè), van ser orquestrats posteriorment per Felix Mottl.
A l'estiu de 1858 l'esposa del compositor, Minna Planer va interceptar una de les seves cartes, obligant Wagner a abandonar Zuric per Venècia. A la mort de Minna el 1866, Wagner es casarà amb Còsima Liszt.
En 1862 Mathilde publica un poema "La dona abandonada" i escriu "Wagner em va relegar de pressa. Amb prou feines em va reconèixer quan vaig ser a Bayreuth. I tanmateix, jo sóc Isolda".
A causa d'hostilitats amb la Guerra francoprussiana, Mathilde i Otto es muden el 1872 a Dresden i després el 1882 a Berlín. Otto mor a Berlín el 1896 i Mathilde sobtadament el 1902 a la seva casa d'estiu als Alps austríacs.
Van tenir cinc fills: Paul (1849-1850), Myrrha (1851-1888) casada amb Freiherr von Bissing, Guido (1855-1858), Karl i Hans (1862-1882).
La Villa Wesendonck va ser adquirida per la ciutat de Zuric. Es denomina Vila Rietberg i avui és un museu que guarda la col·lecció d'art no-europeu del baró Eduard von der Heydt.

## Referències

* 1 2 http://archivowagner.info/2503.html Arxivat 2009-04-01 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.rietberg.ch/

## Bibliografia

* Richard Wagner to Mathilde Wesendonck, William Ashton Ellis, Vienna House, ISBN 0-8443-0010-1 (0-8443-0010-1)
* Friedrich Wilhelm von Bissing, Conrad F. Meyer: Mathilde Wesendonck, die Frau und die Dichterin. Anton Schroll, Viena 1942
* Wolfgang Golther: Richard Wagner an Mathilde Wesendonck, Leipzig 1922.
* Judith Cabaud, Mathilde Wesendonck ou le rêve d'Isolde, Arle 1990, ISBN 2-86869-572-8
# David Castedo Escudero

David Castedo Escudero (Palma, 26 de gener de 1974) de vegades conegut només com David, és un antic futbolista professional balear, que va jugar com a lateral esquerre. Va acabar la seva carrera al Llevant UE.

## Carrera esportiva

Un producte de les files del RCD Mallorca, Castedo ha exercit la major part de la seua carrera amb el Sevilla FC. Després de Javi Navarro i José Luis Martí, va ser capità de l'equip.
La 2007-08 va jugar al Llevant, on els problemes interns i econòmics van soscavar el club. Va jugar 18 partits i no va poder evitar el descens. El club va rescindir el seu contracte a principis d'agost de 2008.

## Palmarès

* Sevilla FC:
** Copa de la UEFA: 2006, 2007
** Supercopa d'Europa de futbol: 2006
** Copa del Rei: 2007
** Segona Divisió Espanyola: 2000-01

## Referències

* ↑ Pineda, Rafael «El singular derbi de Joaquín» (en spanish). , 14-12-2012 [Consulta: 25 juny 2013].
* 1 2 3 4 «David Castedo Escudero». Transfermarkt. [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ «David Castedo» (en castellà). [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ David Castedo ha rescindido su contrato con el Levante ud
# Leptoceratop

El leptoceratop (Leptoceratops) és un gènere de dinosaure ceratop primitiu que visqué al Cretaci superior, alhora que els seus parents gegants triceratop i torosaure. Les seves restes fòssils s'han trobat a l'oest de Nord-amèrica, se n'han trobat cranis a Alberta, Canadà i a Wyoming. Probablement es podia aixecar i córrer sobre les seves potes posteriors. El leptoceratop mesurava uns 2 metres de longitud i pesava entre 68 i 200 kg.
# Bulbul verdós del Camerun

El bulbul verdós del Camerun (Arizelocichla montana) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Habita els boscos de les muntanyes de Camerun i zones limítrofes de Nigèria. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul verdós del Camerun». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 613. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Cameroon Mountain Greenbul. Arizelocichla montana» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2021. [Consulta: 11 setembre 2023].