OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Concepció Organ i Valverde

Concepció Organ i Valverde (Calella, 31 de desembre de 1920 – Calella, 9 de febrer de 2018) va ser una poetessa catalana reconeguda per la seva prolífica producció literària i pel seu compromís amb la poesia clàssica. Al llarg de la seva vida, va rebre nombrosos guardons literaris, entre els quals destaca el títol de Mestre en Gai Saber, atorgat pels Jocs Florals de Muntanya.

## Biografia

Concepció Organ va començar a escriure poesia des de molt jove i va guanyar diversos certàmens literaris arreu de Catalunya. Definia el seu estil com a clàssic i fluid, i assegurava que les seves poesies semblaven sorgir de manera natural del seu bolígraf. Recordava especialment els jocs de rodolins amb el seu pare com una de les primeres influències que van despertar el seu amor per la poesia.
Va estar vinculada durant molts anys a l’Associació Amics de la Poesia de Calella, de la qual va ser presidenta, i va participar activament en els Jocs Florals de la ciutat. També va col·laborar assíduament amb la revista Estela, editada per la parròquia de Calella, durant la seva etapa quinzenal.
El 2003, el Ple de l'Ajuntament de Calella li va concedir la distinció de Filla Predilecta de la Ciutat pel seu llegat cultural i la seva contribució a la poesia catalana. Posteriorment, l’any 2011, es va inaugurar l’Espai Poètic Concepció Organ al Parc Dalmau, durant la Festa Major de Sant Quirze i Santa Julita de Calella.
El 2019, en honor a la seva trajectòria, els Amics de la Poesia de Calella van instaurar en els Jocs Florals el Premi Concepció Organ al millor poema inspirat en el mar, un reconeixement a la seva vinculació amb la seva ciutat i la seva passió pel paisatge mariner.

## Obra

Concepció Organ va publicar diverses obres al llarg de la seva vida, entre les quals destaquen:
* De la meva collita (1988)
* Verema tardoral (1993)
* Auques i espurnes (1994)
* De soca-rel: estampes calellenques (1997)
* Aiguabarreig de records i poemes (2002)
* Des del meu capvespre (2009)
A més, alguns dels seus poemes van ser inclosos en antologies com Les cinc branques (1975), Les mil millors poesies de la llengua catalana (1979) i Dones Poetes de la Maresma (2021).

## Estil i llegat

El seu estil poètic es caracteritzava per la rima clàssica, la musicalitat i la capacitat d’evocar emocions senzilles i profundes. Va conrear diversos gèneres poètics, des del sonet fins a la poesia humorística. La seva obra reflecteix l’amor per la seva ciutat natal, Calella, i pel paisatge mediterrani, especialment el mar.
La seva poesia, el seu caràcter afable i la seva implicació amb el món cultural de Calella la van convertir en una figura molt estimada i reconeguda dins la seva comunitat.

## Referències

* ↑ «Mor la poetessa calellenca Concepció Organ»». Ràdio Calella, 09-02-2018.
* 1 2 3 4 «Any Conxita Organ 1920-2020». Biblioteca Can Salvador de la Plaça, 25-02-2020.
* ↑ «Els Jocs Florals homenatjaran a la poetessa Concepció Organ i el 50 aniversari del Grup Pa, Vi i Moltó»». Ràdio Calella, 23-01-2019.
* ↑ «Sis autores pinedenques al nou llibre 'Dones Poetes de la Maresma'»». Ràdio Pineda, 09-03-2021.
# Dafnefòries

Les Dafnefòries (en grec antic: Δαφνηφορία) eren un festival que se celebrava cada nou anys a Tebes en honor d'Apol·lo Ismeni. El nom derivava de les corones de llorer (δάφνη) que portaven els seus participants.
L'heroi de les festes es deia dafnèfor, i vestia magníficament amb els cabells tendits i portava al cap d'una corona d'or, amb un calçat anomenat ificratidi i un ram d'olivera ornat de garlandes de llorer i flors, on al capdamunt hi havia un globus de bronze que representava el sol. D'aquest globus en penjava un altre de més petit que significava la lluna, i encara uns altres que indicaven els estels. Entorn d'aquests globus hi havia 365 peces de fusta d'olivera amb garlandes de llorer i flors que simbolitzaven els dies de l'any. Un festival semblant es feia també a Delfos al mes de Targelió, probablement al setè dia.
També els atenesos feien un festival de la mateixa naturalesa, descrit per Procle i esmentat per Foci a la seva Bibliotheca (còdex 239), que només diu que el setè dia els atenesos honoraven a Apol·lo portant corones de llorer.

## Referències

* ↑ Pausànies, IX 10.4.
* 1 2 Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.
* ↑ Deubner, Ludwig. Attische Feste. Berlin: Heinrich Keller, 1932, p. 202.

## Bibliografia complementària

* Mommsen, August. Feste der Stadt Athen, 1898.
* Müller, Karl Otfried. Orchomenos, 1844.
* Paris, P. «Daphnephoria». A: C. Daremberg & E. Saglio. Dictionnaire des antiquités grecques et romaines.
# Rafaela Gomila Garcia

Sor Rafaela Gomila García (es Mercadal, 1923 - 2011) va ser una religiosa menorquina de la Congregació de les Germanes Franciscanes Filles de la Misericòrdia.
Va néixer en una família d'arrels pageses molt religiosa. La seva vocació va dur-la, el 1947, al noviciat que aleshores tenien a Mallorca, a Pina (Algaida), les Germanes Franciscanes Filles de la Misericòrdia. Posteriorment, tornà a Menorca, incorporada plenament a l'orde franciscà com a filla de la Misericòrdia. En el Seminari de Menorca va encarregar-se de la gestió i les feines quotidianes del centre des del 1950, tot i la precarietat i les mancances per obtenir aliments que es va trobar durant la llarga etapa de la postguerra.
El 2005 va obtenir el Premi Ramon Llull en reconeixement de la seva tasca en el Seminari de Menorca durant més de mig segle, salvant en ocasions etapes d'escassedat i de falta de mitjans i per la seva vida senzilla, humil i constant al servei de la diòcesi de Menorca.
El 2008 va instal·lar-se a la casa d'Oració i Descans que la seva congregació va establir a Ciutadella, en Es Degollador, mitjançant un conveni amb la Fundació Bon Pastor del Bisbat de Menorca.
Sor Rafaela Gomila va morir als 98 anys, el 18 de juny de 2011.

## Referències

* ↑ «Històric premis Ramon Llull». Govern de les Illes Balears. [Consulta: 24 gener 2020].
* ↑ G., R.; D., E. «El Nobel Jean Dausset i l'112 de Madrid, entre els premiats amb els Ramon Llull». dBalears, 19-02-2005. [Consulta: 18 desembre 2021].
* ↑ «Decreto 15/2005, de 18 de febrero, de concesion de los Premios Ramon Llull de la Comunidad Autonoma de las Illes Balears del año 2005. - Boletín Oficial de las Islas Baleares, de 22-02-2005» (en castellà). Iberley.es, 22-02-2005. [Consulta: 24 gener 2020].
* ↑ «Casas de oración y descanso - Ciutadella (Menorca)» (pdf) (en castellà). Misericordae - Franciscanas Hijas de la Misericordia, 39, 2010, pàg. 17-18. Arxivat de l'original el 2021-12-18 [Consulta: 18 desembre 2021].
* ↑ «Sorprende y no sorprende» (en castellà). Menorca, 19-06-2011. [Consulta: 18 desembre 2021].
# Djalili

Els Jalili o jalílides foren una família de governadors otomans de Mossul que van governar aquesta wilaya entre 1726 i 1834, amb algunes interrupcions. El seu fundador fou un esclau cristià nestorià de nom Abd-al-Jalil.
El fill d'Abd-al-Jalil, Ismaïl Paixà Jalilí, es va convertir a l'islam i va obtenir el govern de Mossul el 1726 pels seus mèrits en diversos càrrecs. El 1730 el va succeir el seu fill Hajji Hussayn Paixà Jalilí, que va ocupar el càrrec vuit vegades entre 1730 i 1759, destacant en la defensa de la ciutat contra Nàdir-Xah el 1743; fou també governador d'altres wilayes i va ocupar també altres càrrecs rellevants. El seu fill Amín Paixà Jalilí fou walí sis vegades (algunes mentre encara era viu el seu pare). El seu fill Muhàmmad Paixà Jalilí fou walí durant divuit anys (1789-1807). Un altre membre de la família, Àhmad Paixà Jalilí fou governador diverses vegades a partir del 1813. El darrer governador jalilí fou Yahya Paixà Jalili ibn Numan (1833-1834), destituït en 1834 quan la modernització es va introduir als governs provincials semiautònoms.

## Bibliografia

* Longrigg, Four centuries of modern Iraq, Oxford 1925.
# Concepción Orobio Colomo

Concepción Orobio Colomo (Alfaro, c. 1776 - Bergara, 18 de novembre de 1823) va ser una religiosa espanyola, priora del convent de Bergara de la Companyia de Maria.
Natural d'Alfaro, era filla de Mateo Orobio i Juana Coloma, els quals van procurar-li una bona educació. Molt devota de la Mare de Déu i en especial del misteri de la Immaculada Concepció, va sentir la vocació religiosa a divuit anys, ingressant com a novícia a la Companyia de Maria. Va prendre l'hàbit concretament el 7 de desembre de 1794 i va professar dos anys més tard, el 1796. El 1799, quan es va dur a terme la fundació del nou convent de religioses a Bergara, va ser elegida per a formar part de la nova comunitat i, per tant, va esdevenir-ne una de les fundadores. Al nou convent va exercir diverses tasques al llarg del temps, fins que de 1820 a 1823 va ser elegida priora de la comunitat, coincidint amb el període del Trienni Liberal a Espanya, que va generar molta incertesa perquè es van prohibir les professions a les cases de religioses. Durant llargs anys va patir una afecció de que finalment va provocar-li la mort el 18 de novembre de 1823, amb 47 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 Garrán, Constantino. Galería de riojanos ilustres (en castellà). vol. 1. Valladolid: Viuda de Cuesta e Hijos, 1888, p. 192-194.
* 1 2 3 Urra Olazabal, Manuel. La educación de la mujer y la Compañía de María en el País Vasco (1799-1900) (tesi) (en castellà). Bilbao: Universidad de Deusto, 2003, p. 166, 200.
# Mario Martínez Rubio

Mario Martínez Rubio (nascut el 25 de març de 1985) és un futbolista professional espanyol que juga com a migcampista.

## Carrera futbolística

Producte del sistema juvenil del club natal del CD Numància, Mario va aparèixer per primera vegada amb el seu primer equip durant la segona divisió de 2002–03 –dos partits– i després va jugar 34 vegades marcant tres gols la temporada 2007–08 quan el conjunt sòrià va tornar a la Lliga després d'una absència de tres anys.
El 31 d'agost del 2008, quatre anys després de debutar a la màxima categoria, Mario va marcar l'únic gol quan el Numància va derrotar sorprenentment el FC Barcelona a casa en el qual va ser el primer partit de lliga de Pep Guardiola com a tècnic. Seria el seu únic a la campanya, ja que l'equip va baixar de seguida.
Després de només 13 partits de lliga dels 42 en 2010-11 (un complet), Mario, de 26 anys, va ser alliberat pel Numància, signant amb el Real Unión de tercer nivell. No es va establir amb cap club ni en cap país els anys següents, representant l'Olympiakos Nicòsia, el FC Bakú, el SD Tarazona i els Jaguares de Córdoba.
El 3 de juliol de 2015, Mario es va incorporar al Club Blooming a la Lliga de Futbol Professional Boliviano. El 12 d'agost, l'equip va guanyar la seva primera Copa Cine Center després de derrotar el Club Jorge Wilstermann per 4-0 a la final, i va marcar el primer gol.
Mario va canviar contínuament de clubs i països en els anys següents, representant el Boavista FC, PGS Kissamikos, Puerto Rico FC i Olimpia Grudziądz .

## Referències

* 1 2 «Breve enciclopedia numantina» (en castellà). Desde Soria, 29-05-2013 [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ , 01-09-2008.
* ↑ , 08-06-2009.
* ↑ «Dos nuevas incorporaciones en la SD Tarazona» (en castellà). SD Tarazona, 17-10-2014. [Consulta: 5 gener 2015].
* ↑ (en castellà) , 01-02-2015.
* ↑ «Mario Martínez es el nuevo refuerzo español de Blooming» (en castellà). Facetas Deportivas, 03-07-2015. [Consulta: 13 agost 2015].
* ↑ (en castellà) , 12-08-2015.
* ↑ «Axadrezados anunciam contratação de Mario Martínez» (en portuguès). Record, 15-01-2016 [Consulta: 15 octubre 2019].

## Enllaços externs

* Mario a BDFutbol
* Mario, Fitxa a Soccerway
# Orestias

Orestias és un gènere de peixos de la família dels ciprinodòntids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Taxonomia

* Orestias agassizii (Valenciennes, 1846).
* Orestias albus (Valenciennes, 1846).
* Orestias ascotanensis (Parenti, 1984).
* Orestias chungarensis (Vila & Pinto, 1987).
* Orestias crawfordi (Tchernavin, 1944).
* Orestias ctenolepis (Parenti, 1984).
* Orestias cuvieri (Valenciennes, 1846).
* Orestias elegans (Baird i Girard, 1853).
* Orestias empyraeus (Allen, 1942).
* Orestias forgeti (Lauzanne, 1981).
* Orestias frontosus (Cope, 1876).
* Orestias gilsoni (Tchernavin, 1944).
* Orestias gracilis (Parenti, 1984).
* Orestias gymnotus (Parenti, 1984).
* Orestias hardini (Parenti, 1984).
* Orestias imarpe (Parenti, 1984).
* Orestias incae (Garman, 1895).
* Orestias ispi (Lauzanne, 1981).
* Orestias jussiei (Valenciennes, 1846).
* Orestias lastarriae (Philippi, 1876).
* Orestias laucaensis (Arratia, 1983).
* Orestias luteus (Valenciennes, 1846).
* Orestias minimus (Tchernavin, 1944).
* Orestias minutus (Tchernavin, 1944).
* Orestias mooni (Tchernavin, 1944).
* Orestias mulleri (Valenciennes, 1846).
* Orestias multiporis (Parenti, 1984).
* Orestias mundus (Parenti, 1984).
* Orestias olivaceus (Garman, 1895).
* Orestias parinacotensis (Arratia, 1982).
* Orestias pentlandii (Valenciennes, 1846).
* Orestias piacotensis (Vila, 2006)..
* Orestias polonorum (Tchernavin, 1944).
* Orestias puni (Tchernavin, 1944).
* Orestias richersoni (Parenti, 1984).
* Orestias robustus (Parenti, 1984).
* Orestias silustani (Allen, 1942).
* Orestias taquiri (Tchernavin, 1944).
* Orestias tchernavini (Lauzanne, 1981).
* Orestias tomcooni (Parenti, 1984).
* Orestias tschudii (Castelnau, 1855).
* Orestias tutini (Tchernavin, 1944).
* Orestias uruni (Tchernavin, 1944).
* Orestias ututo (Parenti, 1984).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Valenciennes A. 1839. Quelques observations sur les Poissons que M. Pentland a rapportés du lac Titicaca et des autres points élevés des Andes. L'Institut v. 7. 118.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Çandarli Kara Halil Hayreddin Paixà

Çandarli Kara Halil Hayreddin Paixà (Imperi Otomà, valor desconegut - Serres, 22 de gener de 1387) va ser el primer Gran Visir del regnat de Murad I. També va ser tècnicament el primer a la història de l'Otomà que va tenir el títol de "Gran Visir" (tot i que diversos abans d'ell van ocupar càrrecs equivalents però amb noms diferents), el primer que va tenir una formació militar (els seus predecessors sota Orhan provenia de la classe dels homes erudits, els "ilmiye"), i el primer membre de la il·lustre família Çandarlı a ocupar un alt càrrec. La seva família havia de marcar l'ascens de l'Imperi Otomà entre 1360 i 1450. Va ser un comandant d'èxit, sent el precedent durant segles de presència otomana a Albània després de la seva victòria a la batalla de Savra.
Va ascendir al rang de gran visir des del càrrec de jutge militar en cap (kazasker) el setembre de 1364 i va ocupar aquest primer seient després del soldà fins a la seva mort el 22 de gener de 1387. Va morir el 22 de gener de 1387. Serrai durant la campanya otomana a Macedònia. Com a tal, es va convertir en el gran visir que va tenir el mandat més llarg d'administració, un rècord que mantindria fins a l'abolició del càrrec 535 anys després de la seva mort el 1922. També va destacar per ser l'iniciador del "devşirme" sistema de reclutament a l'Imperi Otomà. Çandarlı Kara Halil Pasha no s'ha de confondre amb el seu nét, Çandarlı Halil Pasha el Jove, gran visir sota el regnat de Murad II i durant els primers anys del de Mehmed II.
Çandarlı Kara Halil Pasha va donar la idea per a la formació de cossos d'elit de soldats. Més tard van ser reclutats a través del Devshirme, també conegut com a impost de sang o tribut en sang. D'aquesta manera, es van formar les unitats d'elit d'infanteria Janissari.
Va participar en la conquesta de les províncies romanes d'Orient a Tràcia, Macedònia i Tessàlia i va arribar fins a Albània el 1385. Va morir a Serres el 1387. Fou el primer personatge de la família Çandarli.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Imperi Otomà. Gábor Ágoston, Bruce Alan Masters. p.398
* ↑ Imber, Colin. The Ottoman Empire, 1300-1481. The Isis Press Istanbul, 1990.
* ↑ Матанов, Залезът на Средновековна България. year=2016. Залезът на Средновековна България. (en bulgarian), p. 96. ISBN 978-619-152-821-9.
Gran visir otomà :
# Musaranya llúdria gegant

La musaranya llúdria gegant (Potamogale velox) es troba només a l'Àfrica central (des del sud de Nigèria, el Gabon i la República Centreafricana fins al nord d'Angola i Zàmbia). Molt rarament se l'ha trobada a l'oest de Tanzània i Uganda i una petita població viu entre Uganda i Kenya.

## Referències

* Fordham et al. (2006). Musaranya llúdria gegant. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 20 desembre 2007 (en anglès).
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :
# Nit de l'Albada

La Nit de l'Albada (popularment dita de l'Albà) és un esdeveniment pirotècnic festiu que té lloc a la ciutat valenciana d'Elx cada 13 d'agost amb motiu de les festes patronals en honor de l'Assumpció de la Mare de Déu
El tret d'eixida té lloc a les 23 hores, quan des dels carrers, terrats i teulades elxanes es disparen contínuament castells de foc, que conformen un espectacle pirotècnic que cobrix el cel de la ciutat. Este acte és tradicional des de l'edat mitjana, quan les famílies llançaven un coet per cada fill que hagueren tingut, en agraïment a la Mare de Déu.
Cinc minuts abans de la mitjanit, l'Ajuntament talla el subministrament elèctric de l'enllumenat públic del centre, per a enfosquir la ciutat totalment. Uns quants minuts després, comença a escoltar-se l'Himne de la Coronació, del Misteri d'Elx, i ja a mitjanit i des de la Basílica de Santa Maria, es llança un castell de foc de milers de coets que pren forma de palmerar, s'alça a 300 metres i es desplega en un radi de 600 metres, il·luminant gran part de la ciutat, com si fora de dia, motiu del qual se'n diu "nit d'albà". Per a acabar, des de la torre de la basílica, es mostra una imatge de la Mare de Déu de l'Assumpció amb bengales mentre s'interpreta l'havanera "Aromes il·licitans".

## Guerra de carretilles

Després de la Nit de l'Albà, és tradició de menjar meló d'alger de matinada, o bé d'anar a fer guerra de carretilles (coets borratxos que en ser llançats s'eleven i amollen espurnes) en una zona assenyalada que abasta la Glorieta, el carrer Ample i el Passeig de les Eres de Santa Llúcia, on es permet esta activitat des de les dotze de la nit fins a les quatre de la matinada. Hi ha carretilles de diversos tipus temps i aturades, així trobem: de 4 aturades, 4 sense aturades, de "titaneo", de 8 sense aturades, 10 sense aturades i les carretilles valencianes de 12 sense aturades.
En estes guerres no hi ha regles i els participants es visten amb roba vella i van molt protegits per a no cremar-se, sovint amb roba que no bote foc ràpidament com ara gorres, passamuntanyes, ulleres. Per a més protecció, utilitzen cinta aïllant per a subjectar al cos els camals, les mànegues i qualsevol tipus d'obertura per on es poguera introduir una carretilla. Porten també una motxilla on guarden els coets que utilitzaran.
Abans d'arribar al centre, on es troba la zona de la "guerra", és tradicional que els carretillaires criden demanant aigua a la gent des de les balconades, alguns dels quals els responen llançant-ne amb poals plens.

## Referències

* 1 2 3 Visiteelche.com
* 1 2 Portal oficial de Turisme del País Valencià

## Enllaços externs

* Nit de l'Alba de 2010 a Youtube
# Rezső Kókai

Rezső Kókai, AFI [reĵO kOkai], segons l'ordre usual en hongarès Kókai Rezső (Budapest, 15 de gener de 1906 – Budapest, 6 de març de 1962) fou un compositor i musicòleg hongarès.

## Biografia

Kókai va estudiar composició amb János Koessler i piano amb Emánuel Hegyi a l'Acadèmia de Música Ferenc Liszt. El 1933 es va doctorar en musicologia a la Universitat de Friburg, on va escriure la tesi Franz Liszt in seinen frühen Klavierwerken (Franz Liszt a les seves primeres obres de piano). Entre 1926 i 1934 va ser professor de piano al Conservatori Nacional, i des de 1929 va ensenyar composició, estètica, història de la música i pedagogia a l'Acadèmia de Música Ferenc Liszt. Kókai fou director de música de la Ràdio Hongaresa del 1945 al 1948.
Kókai va rebre el Premi Ferenc Erkel (Erkel Ferenc-díj) tres vegades en reconeixement de la seva obra (1952, 1955, 1956).
Rezső Kókai va compondre en diverses formes incloent-hi obres escèniques, composicions orquestrals, un concert per a violí, música de cambra, obres per a piano, així com partitures de cinema i ràdio. Les seves partitures són publicades principalment per Editio Musica Budapest i Zeneműkiadó Vállalat.

## Composicions seleccionades

* István király (oratori, 1942)
* Sonata per a 2 pianos (1949)
* Hegedűverseny (1952)
* Concerto all'Ungherese (1957)
* Magyar táncok (1960)
* Suite Verbunkos (1950)

## Llibres seleccionats

* Rudolf Kókai: Franz Liszt in seinen frühen Klavierwerken; Wagner, Leipzig, 1933
* A rendszeres zeneesztétika alapelvei, 1. Gyakorlati zeneesztétika; Magyar Királyi Zeneművészeti Segítő Egyesület, Bp., 1938
* István király. Színpadi oratórium. Szövegkönyv a zene ismertetésével; szöveg vitnyédi Németh István; Attila Ny., Bp., 1942
* Századunk zenéje; Zeneműkiadó, Bp., 1961
* Rudolf Kókai: Franz Liszt in seinen frühen Klavierwerken; Akadémiai–Bärenreiter, Bp.–Kassel, 1969 (Musicologia Hungarica)

## Alumnes distingits

* József Gát
* Miklós Grabócz
* László Hara
* István Kertész
* Júlia Majláth
* Zdenkó Tamássy
* Béla Vavrinecz
* Kornél Zempléni

## Referències

* ↑ NetLexikon Hongria: Biografia de Rezső Kókai Arxivat 2009-07-19 a Wayback Machine. Consultat l'11 de juliol de 2012 (hongarès)
* ↑ (anglès) Biografia de Rezső Kókai Consultat l'11 de juliol de 2012
* ↑ Fidelio: Biografia de Rezső Kókai Consultat l'11 de juliol de 2012 (hongarès)

## Enllaços externs

* Suite Verbunkos a YouTube
# La vera costanza

La vera costanza és una òpera de Joseph Haydn, amb llibret de Pasquale Anfossi. S'estrenà al Palau d'Esterházy de Fertőd (Hongria) el 25 d'abril de 1779. La història explora els problemes d'una heroïna sentimental abandonada per un amant boig.

## Vegeu també

* Llista de les òperes de Haydn

## Referències

* ↑ Rice J A. La vera costanza, in Haydn (Oxford Composer Companion) ed Wyn Jones D. Oxford, Oxford University Press, 2002.
Òperes de Haydn :
Der krumme Teufel (1751)
La canterina (1766)
Lo speziale (1768)
Le pescatrici (1770)
L'infedeltà delusa (1773)
L'incontro improvviso (1775)
Il mondo della luna (1777)
La vera costanza (1779)
L'isola disabitata (1779)
La fedeltà premiata (1781)
Orlando paladino (1782)
Armida (1784)
L'anima del filosofo (1791) :
# Creu de terme de Centelles

La Creu de terme de Centelles és una creu de terme del municipi de Centelles (Osona), que estava situada fins al 1936 al passeig del carrer Jesús de Centelles (Osona).
Es tracta d'una creu de pedra del segle XVI. Durant la Guerra Civil espanyola, la creu amb el capitell, fou confiscada o requisada i actualment es troba dipositada a la Col·lecció Art Renaixement i Barroc del Museu Nacional d'Art de Catalunya. La base i la columna, de 2 metres d'alçada, amb una nova creu a sobre, van ser traslladades al cementiri municipal.
El 2017 l'Ajuntament de Centelles va rebre l'avís que la creu podia estar al dipòsit d'escultures del MNAC, cosa que es va confirmar. El 2021 la creu va ser restaurada, per a un possible retorn a Centelles.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* ↑ «Creu de la creu de terme de Centelles». Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* ↑ «Restauració de la creu de terme del passeig». Ajuntament de Centelles, 10-01-2022.