OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Api (divinitat)

Api o Àpia (en llatí: Api o Apia, en grec antic: Απι o Απια) era una deessa dels escites, esposa de Papeu (assimilat al Zeus grec) que personificava el poder de la terra i de l'aigua. Representava el poder de fecundació i fertilitat de la natura. Heròdot la va assimilar a la deessa Gea.
Es pot establir una connexió entre Api i la figura cosmològica Anahita una divinitat indoirànica de l'aigua i de la terra, associada amb la fertilitat, la sanació i la saviesa. Api també era semblant a la deessa de la Terra del zoroastrisme Spenta Armaiti, un dels Ameixa Spenta ('Sants immortals') que acompanyen Ahura Mazda.
Api i Papeu existeixen des d'un principi, junts en una unitat inseparable. La seva unió representa la unió dels principis oposats: dalt i baix, masculí i femení, calor i humitat, i reflecteix la tradició indoirànica del matrimoni entre el Cel i la Terra com a inici de la creació del món. La unió d'Api i Papeu va donar lloc al «món mitjà», la part del cosmos on vivia la humanitat i tots els éssers físics. De la unió d'Api i Papeu també van néixer els déus del tercer rang del panteó escita, que estaven associats al «món mitjà». Aquest procés va crear un univers ordenat format per tres zones, una de còsmica, una de central i una de ctònica, situades una damunt l'altra.
Com a deessa primordial que va donar a llum als primers habitants del món, Api es va mantenir al marge dels afers mundans i no va interferir amb ells després de la creació i de l'establiment de l'ordre necessari.
El culte d'Api per part dels pobles escites està testimoniat per la menció que en fa Estrabó quan diu que els Derbices adoraven la «Mare Terra».

## Referències

* ↑ Heròdot. Històries, IV, 59, 1-2
* 1 2 3 Raevskiy, Dimitry. Scythian Mythology. Sofia: Secor Publishers, 1993, p. 18-19. ISBN 9789548250023.
* 1 2 3 Moya Galiano, Fabio. Escitas: señores del arco y la flecha. Còrdova: Almuzara, 2022, p. 156-157. ISBN 9788411313490.
* ↑ Estrabó. Geografia, XI, 11
# El rapto

El rapto és una pel·lícula dramàtica argentina de 2023 coescrita i dirigida per Daniela Goggi. La cinta està inspirada en El salto de papá, llibre de Martín Sivak.
La cinta va ser seleccionada per a tenir la seva estrena mundial a la 80a Mostra Internacional de Cinema de Venècia en la secció Orizzonti Extra i la seva estrena nord-americana en la secció Special Presentations en la 48a edició del Festival Internacional de Cinema de Toronto.

## Argument

Buenos Aires, dècada de 1980. Julio Levy torna de l'exili polític per a ocupar un lloc en la gran empresa familiar quan el seu germà major és segrestat.
A càrrec d'organitzar el rescat i amb tot el pes de la seva família sobre les espatlles, Julio descobreix les forces que encara operen darrere en la recentment recuperada democràcia argentina.

## Repartiment

* Rodrigo de la Serna com a Julio Levy
* Julieta Zylberberg com a Silvia Levy
* Jorge Marrale com a Elías Levy
* Germán Palacios com a Miguel Levy
* Andrea Garrote com a Alicia Levy
* Jorge Sesán com a Alberto
* Carlos Garmendia com a César Jaroslavski
* Luciano Borges com a Charl
* Andrés Quiñones com a Teste
* Tatiana Rodríguez com a Mirta

## Referències

* ↑ «"El salto de papá", la nueva película con Rodrigo de la Serna que llegará a Paramount+» (en castellà). [Consulta: 24 juliol 2023].
* 1 2 «El Rapto - The Rescue by Daniela Goggi (North American Premiere)» (en anglès). [Consulta: 24 juliol 2023].
* ↑ «Premios Sur: “Blondi” lidera las nominaciones, seguida por “Cuando acecha la maldad”, “El rapto”, y “Puan”». Otros cines, 25-07-2024. Arxivat de l'original el 2024-07-28. [Consulta: 29 juliol 2024].
* ↑ «Premios Sur: la lista completa con todos los ganadores en la gran noche del cine argentino». La Nación, 27-08-2024. [Consulta: 28 agost 2024].
* ↑ «Finalistas». Premios Produ, 23-09-2024. [Consulta: 26 setembre 2024].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Cavallets de Solsona

Els cavallets són uns dels elements del folklore de Solsona.
La primera referència dels cavallets data de 1692, quan arriben juntament amb el drac. Si la seva primera aparició es vincula, com en la majoria de llocs de Catalunya, a la representació de la lluita de moros i cristians, no és estrany que arribessin al simbolisme actual, la representació del domini de les cavalleries.
Així mateix, és poc corrent al Principat l'edat dels portadors, que oscil·la entre els 11 i els 14 anys. Els actuals cavallets són una còpia exacta dels que van ser estrenats l'any 1940.
Tot i que en la dicotomia de la representació del bé i el mal dins els balls, els cavallets vindrien a representar el mal, la mitologia solsonina ha originat la llegenda que aquests van ajudar la mulassa a derrotar el drac que tenia atemorida la comarca.
La funció actual d'aquestes peces dins la festa és la d'acompanyar les autoritats (com el ball de Bastons) a les pujades i baixades, i la participació en la cercavila i en les danses que es fan a la plaça.

## Referències

* 1 2 «Els cavallets / La Festa Major de Solsona». Patrimoni festiu de Catalunya. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ Felipó, Ramon «Els turcs i cavallets a l'Alguer i Berga, passant per Solsona. Barcelona o...València». Erol, L': revista cultural del Berguedà, 2010, pàg. 33–36. ISSN: 2385-3492.

## Enllaços externs

* Festa Major de Solsona, els Cavallets. Arxivat 2008-05-09 a Wayback Machine.
# Faouar

Faouar (àrab: الفوار, al-Fawār) és una petita ciutat de Tunísia, situada uns 28 km al sud-oest de Kébili, a la governació homònima. És capçalera d'una delegació que està formada pel 40% del territori provincial, amb el Chott el Djerid al nord i el desert o erg al sud. És capçalera d'una delegació que tot i la seva gran superfície només té 13.190 habitants (cens del 2004). A uns 4 km es troba la vila de Essabra, que és lleugerament al sud de l'anterior, i és la més meridional de la governació, car la resta del territori és desèrtic. Totes les viles es troben a la vora de Faouar, excepte Règime Mâatoug, que és propera a la frontera algeriana.

## Administració

La delegació o mutamadiyya, amb codi geogràfic 63 56 (ISO 3166-2:TN-12), està dividida en cinc sectors o imades:
* Sabria Ouest (63 56 51)
* Sabria Est (63 56 52)
* Gharib (63 56 53)
* Gueïdma (63 56 54)
* Bechni-Eddorjine (63 56 57)
Anteriorment també n'havien format part els sectors de Rejim Mâatoug i El Matrouha, però se'n van separar el juny de 2015 per formar una delegació pròpia amb el nom de Rejim Maatoug.
Faouar també forma una municipalitat o baladiyya, amb codi geogràfic 63 13 (ISO 3166-2:TN-12). La municipalitat s'estén pels cinc sectors o imades de la delegació o mutamadiyya homònima.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 129-130. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «الصيد: إحداث معتمدية جديدة برجيم معتوق وبلدية بالفوار» (en àrab). Babnet, 18-06-2015. Arxivat de l'original el 26-04-2019. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ «مجلس وزاري مضيق يقر جملة من الاجراءات لفائدة ولاية قبلي» (en àrab). www.pm.gov.tn. بوابة رئاسة الحكومة [Portal de la Presidència del Govern], 18-06-2015. Arxivat de l'original el 31-07-2015. [Consulta: 25 desembre 2023].
* ↑ «مواقع واب البلديات» (en àrab). بوابة الجماعات المحلية [Portal de les Col·lectivitats Locals]. وزارة الداخليّة [Ministeri de l'Interior]. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ «أمر حكومي عدد 602 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-602 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, p. 1970-1998. ISSN: 9061 0330 9061.
# (890) Waltraut

(890) Waltraut és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert l'11 de març de 1918 per Maximilian Franz Wolf des de l'observatori de Heidelberg-Königstuhl, Alemanya. Està nomenat per Waltraut, un personatge de l'òpera El crepuscle dels déus del compositor alemany Richard Wagner (1813-1883). Forma part de la família asteroidal d'Eos.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 23 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «Families of Asteroids» (en anglès). Japanese Journal of Astronomy and Geophysics, 1, 1922.
* ↑ Veeder, G. J.; Matson, D. L.; Owensby, P. D.; Gradie, J. C.. Eos, Koronis, and Maria family asteroids: Infrared (JHK) photometry. 114, març 1995, p. 186–196. DOI 10.1006/icar.1995.1053.

## Enllaços externs

* «(890) Waltraut» (en anglès). Minor Planet Center.
# Ailuropoda baconi

Ailuropoda baconi és una espècie extinta de mamífer carnívor de la família dels ossos (Ursidae) que visqué a l'Àsia oriental durant el Plistocè mitjà, fa entre 129.000 i 774.000 anys. Se n'han trobat restes fòssils a Indonèsia, Myanmar, Tailàndia, el Vietnam i la Xina. Era més gros que el panda gegant, el seu parent vivent més proper. A grans trets, les proporcions del crani eren comparables a les que es veuen tant en el panda gegant com en A. microta, una altra espècie extinta. Fou anomenat en honor del descobridor de l'holotip, A. L. Bacon.

## Referències

* 1 2 Entrada «Ailuropoda baconi» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 13 març 2025].
* 1 2 Woodward, 1915, p. 425.
* 1 2 3 Stuart, 2022, p. 225.
* ↑ Figueirido et al., 2010, resum.

## Bibliografia

* Figueirido, B.; Palmqvist, P.; Pérez-Claros, J. A.; Dong, W. «Cranial shape transformation in the evolution of the giant panda (Ailuropoda melanoleuca)» (en anglès). Naturwissenschaften, 98, 2, 2010, pàg. 107-116. DOI: 10.1007/s00114-010-0748-x.
* Stuart, A. J. «Vanished Giants» (en anglès). University of Chicago Press, 2022.
* Woodward, A. S. «32. On the Skull of an extinct Mammal related to Æluropus from a Cave in the Ruby Mines at Mogok, Burma.» (en anglès). Proceedings of the Zoological Society of London, 85, 3, 1915, pàg. 425-428. DOI: 10.1111/j.1469-7998.1915.tb07605.x.
# Autiyara

Autiyara (persa antic dah-yāuš, elamita h.Ha-u-ti-ya-ru-iš, babiloni Kurú-ti-ia-a-ri) fou el nom d'un antic districte de la Pèrsia aquemènida dins de la satrapia d'Armènia. La seva situació no està precisada i hi ha diverses teories.
En aquesta regió el general Vaumisa, un dels generals de Darios I el Gran, va derrotar a un exèrcit armeni rebel al que uns mesos abans ja havia derrotat a Assíria.

## Referències

* 1 2 «AUTIYĀRA» (en anglès). Encyclopaedia Iranica Foundation. [Consulta: 22 octubre 2023].
# Celi

El Celi (en italià: Celio; en llatí: Mons Cælius) és un dels set turons de la ciutat de Roma. Es troba davant del Palatí i està situat al sud del Coliseu.
El turó s'estén fins a l'Esquilí, al que s'uneix prop de la Porta Maggiore. El Celi fa uns dos quilòmetres de llarg i entre 400 i 500 metres d'amplada. El punt més alt del turó arriba als 54 metres. Els autors antics distingien tres altures: el Caelius, el Caeliolus i la Sucusa situat a 49 metres d'alçada respecte al Coliseu. Donaven a tot el relleu el nom de Caelius i reservaven el de Caeliolus a una eminència meridional separada de la resta del turó per una petita depressió i que donava a l'Aventí i a les termes de Caracal·la.

## Origen del nom

Segons diu Tàcit, el Celi s'anomenava en un primer temps Querquetulanus mons, per la gran quantitat d'alzines que hi creixien (quercus significa 'alzina' en llatí). El nom original s'hauria perpetuat a la porta Querquetulana (Querquetulana porta), un nom que Plini el Vell dona a la porta Caelimontana (Caelimontana porta) situada entre el Celi i l'Esquilí. Els seus habitants, els Querquetulani, són un dels trenta pobles admesos a les Festes llatines. Abans del segle vii aC el poble establert al turó era independent i encara no s'havia fusionat amb els altres pobles veïns per formar la futura ciutat de Roma.

## Història

Segons Titus Livi, el Celi va formar part de Roma quan el rei Tul·li Hostili, el va incorporar a la ciutat per albergar els habitants d'Alba Longa, quan aquesta ciutat va ser destruïda. Per atreure els nous habitants, el rei hi hauria construït el seu palau. El turó es va poblar molt durant la República.
Varró diu que el nom del turó prové del d'un militar etrusc anomenat Celi Vibenna que va venir amb una tropa d'elit en ajuda de Ròmul quan lluitava contra el rei dels sabins.
Quan August va dividir la ciutat en catorze regions, el Celi es va dividir en tres zones: els vessants occidental i sud es van incloure a la Regio I Porta Capena, la part principal del turó a la Regio II Caelimontum i la part oriental a la Regió V Esquiliae. L'any 27, el turó es va veure molt afectat per un incendi i poc després va ser un terreny popular entre els aristòcrates, que, amb les seves vil·les i jardins, segurament en van ocupar una part considerable.
Comprèn, entre d'altres, les esglésies de San Gregorio Magno, Santi Giovanni e Paolo, Santa Maria in Dominica i Santo Stefano Rotondo, i la Villa Celimontana. La gens Cèlia, una antiga família romana d'origen plebeu portava aquest nom, que es relaciona amb el Celi i amb Celi Vibenna.

## Referències

* 1 2 Homo, Léon. Roma imperiale e l'urbanesimo nell'antichità. Milà: Mursia, 1976, p. 33.
* ↑ Tàcit. Annals, IV, 65
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, XVI, 37
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, III, 69
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, I, 30, 1
* ↑ Varró. De lingua latina, V, 46
* ↑ Hinard, François (ed.). Histoire romaine vol. 1. París: Fayard, 2000, p. 26. ISBN 9782213031941.
# Bandera de Luxemburg

La bandera de Luxemburg està formada per tres granges horitzontals d'igual amplada de colors vermell, blanc i blau cel, i pot tenir una proporció 1:2 o 3:5. Es va utilitzar per primera vegada entre 1845 i 1848 i es va adoptar oficialment el 1993. Informalment se l'anomena, «rout, wäiß, blo» (vermell, blanc, blau (cel)). Els colors es deriven de l'escut d'armes del gran duc de Luxemburg, que consisteix en un lleó de color vermell sobre franges blaves i blanques.

## Colors

El Reglement Gran-Ducal del 27 de juliol de 1993 va definir els colors de l'ensenya de la següent manera:
| Model de color | Vermell | Blanc | Blau |
| Pantone | 032C | Blanc | 299C |
| RGB | 239, 51, 64 | 255, 255, 255 | 255, 255, 255 |
| HTML | #EF3340 | #FFFFFF | #00A3E0 |
Els models RGB i HTML s'han extret a patir dels codis de Pantone descrits al Reglement Gran-Ducal.

## Història

La bandera de Luxemburg es va adoptar oficialment el 12 de juny de 1845. Fins aleshores, el país no havia necessitat l'ús d'una ensenya nacional, malgrat disposar de l'escut heràldic del ducs de Luxemburg, que, tanmateix, només representaven la família ducal i no el poble luxemburguès. A causa de la dissolució del Sacre Imperi Romanogermànic durant les guerres napoleòniques, Luxemburg va esdevenir una nació superada que va estar sota la protecció dels Països Baixos, de la bandera del qual es diu que deriva la luxemburguesa. Amb tot, són lleugerament diferents pel que fa a les proporcions i al color blau, més suau que en la luxemburguesa que en la neerlandesa.
El 1867 Luxemburg va ser reconegut internacional com a estat independent amb aquesta bandera. El 1939 molta població va reclamar que l'antic escut heràldic fos reconegut com a nova bandera nacional, però a causa de l'esclat de la Segona Guerra Mundial i la incorporació de Luxemburg al Tercer Reich, la qüestió va ser oblidada. Després de la guerra es va restablir la bandera tricolor i el 1972 va ser reconeguda oficialment.

## Referències

* ↑ «National Symbols» (en anglès). Gran Ducat de Luxemburg. [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ «Le gouvernement ne touchera pas au drapeau» (en francès). L'Essentiel, 21-03-2019 [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ «Luxembourg» (en anglès). The World Factbook. Central Intelligence Agency. [Consulta: 27 desembre 2023].
* 1 2 «Règlement grand-ducal du 27 juillet 1993 précisant la composition chromatique des couleurs du drapeau national luxembourgeois et du pavillon de la batellerie et de l'aviation.». Legilux. [Consulta: 31 agost 2022].
* 1 2 «Flag of Luxembourg» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 27 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Arxivat 2005-04-24 a Wayback Machine.
* Arxivat 2006-03-25 a Wayback Machine.
# Jesús Zamora Bonilla

Jesús Pedro Zamora Bonilla (Madrid, 1963) és un filòsof i escriptor espanyol. És catedràtic de Lògica i Filosofia de la Ciència a la UNED, i degà de la facultat de Filosofia d'aquesta universitat des de 2015.
Va estudiar a la Universitat Autònoma de Madrid, on va fer el doctorat en Filosofia i Ciències Econòmiques. Ha estat docent en diversos instituts de Madrid i professor d'economia de la Universitat Carles III des de 1994. El 2002 es va incorporar com a professor titular de la UNED,i des de 2008 és catedràtic de filosofia.
Com a autor, té influències de Robert Merton, Bruno Latour o Philip Kitcher, i tracta qüestions sobre la qualitat epistèmica de les institucions, les normes i les decisions adoptades pels investigadors, en la línia de l'àrea coneguda com a “economia del coneixement científic”, i que ha desenvolupat en les seves obres, defensant una una visió positivista o cientificista del coneixement.

## Obres destacades
#### No ficció

* Cuestión de protocolo (Tecnos, 2005 ISBN 9788430958030)
* La caverna de Platón y los cuarenta ladrones (Le Pourquois-pas?, 2011 ISBN 9788436248845)
* Sacando consecuencias: una filosofía para el siglo XXI (Tecnos, 2017 ISBN 9788430971107)
* Contra apocalípticos: ecologismo, animalismo, posthumanismo (Shackleton Books, 2021 ISBN 9788418139550)
* La nada nadea (Deusto, 2023 ISBN 9788423434824)

#### Ficció

* Regalo de Reyes (Booket-Planeta ISBN 9788408136491)
* Errar es de ángeles (ISBN 9781717706270), la cual es una sátira sobre el origen del islam y su relación con el arrianismo. La obra fue finalista del Premio Fernando Lara de Novela 2018.
* Nosotros, los octogésimos (2020 ISBN 9798636792871).

## Referències

* 1 2 «Jesús Zamora Bonilla | Dpto. Lógica, Historia y Filosofía de la ciencia (UNED)». www2.uned.es. Arxivat de l'original el 2022-11-27. [Consulta: 12 gener 2022].
* ↑ «Dos mil años de falsos anuncios apocalípticos». [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ «"Prefiero la voz de Rodríguez de la Fuente que la de Íker Jiménez"» (en castellà). Agencia SINC. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ «De aquí a la eternidad: ¿Y si el apocalipsis nunca llega?» (en castellà). UIK. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ Silverio, Pedro. «Jesús Zamora Bonilla, filósofo: “La probabilidad de un apocalipsis es bastante pequeña”» (en castellà). Nius Diario, 10-04-2021. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ «Contra apocalípticos» (en castellà). Shackleton Books. [Consulta: 13 gener 2022].
# Autor

L'autor o autora és el creador d'una obra original(i per tant legalment protegida pels drets d'autor), ja sigui en suport escrit, gràfic o enregistrat. La creació d'una obra d'aquest tipus és un acte d'autoria. Així, un escultor, pintor o compositor és un autor de les seves respectives escultures, pintures o composicions, tot i que en el llenguatge comú, sovint es considera que un autor és l'escriptor d'un llibre, article, obra de teatre o altra obra escrita. En el cas d'una obra de lloguer, "l'empresari o l'encarregat es considera l'autor de l'obra", encara que no hagin escrit ni creat l'obra, sinó que només hagin donat instruccions a una altra persona per fer-ho.

## Història

Històricament la idea d'autor ha canviat quant al seu abast. En la tradició oral de l'antiguitat les històries es consideraven part de la tradició o bé inspirades per déus, els autors materials només en transmetien una versió. Durant segles els autors han quedat en l'anonimat i només a partir de l'Edat moderna i especialment al Romanticisme es va reivindicar el seu paper com a personalitat pròpia capaç d'engendrar una obra única i original.

## Identitat i autoria

L'autor pot usar un pseudònim per amagar la seva identitat o ser desconegut (com en el cas dels anomenats "negres literaris", on una persona famosa passa per l'autora d'una obra, habitualment la seva biografia, que en realitat ha escrit una altra persona). Una obra pot ser escrita per diversos autors alhora, en aquest cas es parla d'autoria col·lectiva (també llibre escrit a quatre mans si hi ha dos autors). Quan l'obra pertany a l'àmbit acadèmic, l'autoria es pot compartir entre els membres de l'equip de recerca o entre l'investigador i els seus superiors i directors.

## Referències

* ↑ «Author». Cornell Law School Legal Information Institute. [Consulta: 18 juny 2023].
* ↑ «AUTHOR | English Meaning - Cambridge Dictionary». Cambridge Dictionary. Arxivat de l'original el Mar 6, 2023.
* ↑ «Author». Cornell Law School Legal Information Institute. [Consulta: 18 juny 2023].
* ↑ «U.S.C. Title 17 - COPYRIGHTS». www.govinfo.gov. [Consulta: 20 octubre 2022].
* ↑ Rose, Mark. Authors and Owners. The Invention of Copyright. Massachusetts: Harvard University Press, 1994, p.1
# Apóntes

Apóntes (grec: Απόντες) és una pel·lícula grega dirigida per Nikos Grammatikos. La pel·lícula es va estrenar el 1996 i és protagonitzada per Nikos Georgakis, Giorgos Evgenikos, Vangelis Mourikis, Tasos Nousias, Costas Staridas i Aimilios Cheilakis. La pel·lícula també es coneix amb el títol anglès The Absent Ones o el títol francès Truants. Va guanyar el premi a la millor pel·lícula tant els Premis Cinematogràfics de l'Estat Grec com els Premis de l'Associació de Crítics de Cinema Grecs.

## Argument

Sis vells amics de l'escola es reuneixen cada estiu a Salamina, el lloc on van créixer. Any rere any canvien i maduren i els somnis juvenils són substituïts per la realitat. A mesura que creixen, la seva amistat abans sòlida s'esvaeix inevitablement. Finalment, segueixen camins diferents i a poc a poc es tornen com uns estranys. Un membre no suporta la situació i se suïcida.

## Repartiment

* Nikos Georgakis com a Andreas
* Yorgos Evgenikos com a Manolis
* Vangelis Mourikis com a Sakis
* Tasos Nousias com a Giannis
* Kostas Staridas com a Nikos
* Emilios Chilakis com a Antonis

## Premis

Llista de premis i nominacions :
| Premi | Categoria | Receptors i nominats | Resultat |
| Premis Cinematogràfics de l'Estat Grec de 1996 | Millor pel·lícula | Nikos Grammatikos | Guanyador |
| Premis Cinematogràfics de l'Estat Grec de 1996 | Millor director | Nikos Grammatikos | Guanyador |
| Premis Cinematogràfics de l'Estat Grec de 1996 | Millor guionista | Nikos Grammatikos | Guanyador |
| Premis Cinematogràfics de l'Estat Grec de 1996 | Millor actor secundari | Nikos Georgakis, Giorgos Evgenikos, Vangelis Mourikis, Tasos Nousias, Costas Staridas, Aimilios Cheilakis | Guanyador |
| Premis de l'Associació de Crítics de Cinema Grecs | Millor pel·lícula | Nikos Grammatikos | Guanyador |

## Referències

* ↑ Ενα βραβείο για έξι!
* 1 2 «truants». tainiothiki.gr. [Consulta: 5 gener 2015].
* ↑ «awards». imdb.com. [Consulta: 5 gener 2015].

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube