OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cala Bou (Sitges)

La cala Bou, anomenada també cala Falconera, és una petita platja urbana del municipi de Sitges (Garraf) situada a ponent de l'espigó del port de Garraf, que la protegeix dels temporals de llevant. Té una longitud de 57 metres i una amplada mitjana de 22 metres, formada per sorra de gra gruixut barrejada amb còdols. No disposa de serveis i l'accés es fa des del port esportiu.
El nom de Falconera al·ludeix al penya-segat rocós, que s'eleva 130 metres a sobre del nivell del mar a ponent de la platja.

## Referències

* ↑ «Fitxes Sitges - Departament de Territori». Generalitat de Catalunya, Departament de Territori i Sostenibilitat.
* 1 2 3 «Cala Bou / La Falconera». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# 708

El 708 (DCCVIII) fou un any de traspàs començat en diumenge del calendari julià.

## Esdeveniments

* Roma – Constantí és elegit papa

## Necrològiques

* Roma – 4 de febrer: Sisini, papa de Roma
* Drogó de Xampanya (nascut ±670), duc de Xampanya

## Referències

* ↑ «Constantí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sisinnius» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 31 desembre 2022].
* ↑ Schieffer, Rudolf. Die Karolinger (en alemany). 4a edició eixamplada. Stuttgart Berlin Köln: Kohlhammer, 2006, p. 27 s., 32s., 36 i 38. ISBN 978-3-17-019099-3.
# Opòssum d'Azara

L'opòssum d'Azara, sariga d'Azara o sariga d'orelles blanques (Didelphis albiventris) és una espècie de sariga sud-americana que viu a l'Argentina, Bolívia, el Brasil, l'Equador, la Guaiana, el Perú, Surinam, l'Uruguai i Veneçuela.
# Die Heimkehr des Verbannten

Die Heimkehr des Verbannten (El retorn dels exiliats) és una òpera en tres actes composta per Carl Otto Nicolai sobre un llibret alemany de Siegfried Kapper, basat en Il Proscritto. S'estrenà al Theater am Kärntnertor de Viena el 3 de febrer de 1844.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/nicolai.html
# Sepia

Sepia és un gènere de mol·luscs cefalòpodes dels superordre Decapodiformes, que engloba algunes de les espècies de sípia més comunes i conegudes, com ara la sípia comuna, la sípia de punxa i el castanyó.

## Taxonomia

Les espècies marcades amb asterisc (∗) són qüestionables i requereixen un estudi més profund per tal de determinar si són espècies vàlides o sinònims.
* Gènere Sepia
** Subgèneres indeterminats
*** ? Sepia bartletti
*** ? Sepia baxteri ∗
*** ? Sepia dannevigi ∗
*** ? Sepia elliptica
*** Sepia filibrachia
*** Sepia mira
*** Sepia plana
*** Sepia senta
*** Sepia subplana
*** ? Sepia whitleyana
** Subgènere Acanthosepion
*** Sepia aculeata
*** Sepia brevimana
*** Sepia esculenta
*** Sepia lycidas
*** Sepia prashadi
*** Sepia recurvirostra
*** Sepia savignyi
*** Sepia smithi
*** Sepia stellifera
*** Sepia thurstoni
*** Sepia zanzibarica
** Subgènere Anomalosepia
*** Sepia australis
*** Sepia omani
*** Sepia sulcata
** Subgènere Doratosepion
*** Sepia adami
*** Sepia andreana
*** Sepia appellofi
*** Sepia arabica
*** Sepia aureomaculata
*** Sepia bathyalis
*** Sepia bidhaia
*** Sepia braggi
*** Sepia burnupi
*** Sepia carinata
*** Sepia confusa
*** Sepia cottoni
*** Sepia elongata
*** Sepia erostrata
*** Sepia foliopeza
*** Sepia incerta
*** Sepia ivanovi
*** Sepia joubini
*** Sepia kiensis ∗
*** Sepia kobiensis
*** Sepia koilados
*** Sepia limata
*** Sepia longipes
*** Sepia lorigera
*** Sepia mascarensis
*** Sepia mirabilis
*** Sepia murrayi
*** Sepia pardex
*** Sepia peterseni
*** Sepia rhoda
*** Sepia saya
*** Sepia sewelli
*** Sepia sokotriensis
*** Sepia subtenuipes
*** Sepia tala
*** Sepia tanybracheia
*** Sepia tenuipes
*** Sepia tokioensis
*** Sepia trygonina
*** Sepia vercoi
*** Sepia vietnamica
** Subgènere Hemisepius
*** Sepia dubia
*** Sepia faurei
*** Sepia pulchra
*** Sepia robsoni
*** Sepia typica
** Subgènere Rhombosepion
*** Sepia acuminata
*** Sepia cultrata
*** Sepia elegans
*** Sepia hedleyi
*** Sepia hieronis
*** Sepia madokai
*** ? Sepia opipara
*** Sepia orbignyana
*** Sepia reesi
*** Sepia rex
*** Sepia vossi
** Subgènere Sepia
*** Sepia angulata ∗
*** Sepia apama
*** Sepia bandensis
*** Sepia bertheloti
*** Sepia chirotrema
*** Sepia dollfusi
*** Sepia elobyana
*** Sepia gibba
*** Sepia hierredda
*** Sepia insignis
*** Sepia irvingi
*** Sepia latimanus
*** Sepia mestus
*** Sepia novaehollandiae
*** Sepia officinalis
*** Sepia papillata
*** Sepia papuensis
*** Sepia pharaonis
*** Sepia plangon
*** Sepia plathyconchalis
*** Sepia ramani
*** Sepia rozella
*** Sepia simoniana
*** Sepia tuberculata
*** Sepia vermiculata

## Notes

* ↑ No porta accent ja que es tracta d'un nom científic que mai en porten.

## Enllaços externs

* http://tolweb.org/Sepia/20009
Viccionari
# Ahmet Bilek

Ahmet Bilek (Kula, 15 de març de 1932 - Bischmisheim, 4 d'octubre de 1970) fou un lluitador turc, que va combinar la lluita lliure i la lluita grecoromana, guanyador d'una medalla olímpica.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on guanyà la medalla de plata en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles de plata en el Campionat del Món, el 1953 en lluita grecoromana i el 1959 en lluita lliure, així com una medalla d'or en lluita grecoromana en els Jocs Mediterranis de 1955.
Després dels Jocs va emigrar a Alemanya, on va continuar la seva carrera esportiva a Püttlingen, una petita ciutat prop de Saarbrücken. El 1966 i 1968 es proclamà campió d'Alemanya. El 1970 es va suïcidar.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Ahmet Bilek». [Consulta: 12 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 12 març 2025].
* ↑ KSV Witten Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine. (alemany)
* ↑ Newspaper Yeni Şafak, December 27, 2001 Arxivat September 29, 2007, a Wayback Machine. (turc)
# Cala Crancs

La cala Crancs és una petita platja del municipi de Salou (Tarragonès), situada al cap de Salou, a pocs metres a l'oest del far de Salou. La caleta, en forma de 'U', està delimitada de manera natural a banda i banda per roques, envoltada de vegetació i situada en l’entorn residencial del Cap Salou. Orientada al sud-oest-oest, té una longitud de 77 metres i una amplada mitjana de 40 metres, formada per sorra fina, amb un pendent d'entrada a l'aigua suau. Disposa de punt de socors, dutxes, zona d'aparcament, lloguer de gandules i patins i un quiosc.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control quinzenal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.
El nom de la platja prové de la gran quantitat de crancs que hi havia, i encara hi ha. La platja va ser utilitzada al segle XVI pels pirates corsaris com a refugi i per a retenir-hi les persones que raptaven, a l'espera de cobrar-ne el rescat.
En el camí que baixa a la platja hi ha l'obra Snacks i vestuaris a Cala Crancs, dels arquitectes Antoni Bonet i Castellana i Josep Puig i Torné, consistent en tres triangles de formigó sota els que hi ha els equipaments de Centre Cívic de Cap Salou, porxo per a activitats veïnals i mirador, respectivament.

## Referències

* 1 2 «Cala Crancs». Agència Catalana de Turisme.
* 1 2 «Cala Crancs». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* 1 2 «Cala Crancs: la playa más familiar». Diari de Tarragona, 12-07-2017.
# Bellemeade

Bellemeade és una població dels Estats Units a l'estat de Kentucky. Segons el cens del 2000 tenia 871 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bellemeade tenia 871 habitants, 412 habitatges, i 281 famílies. La densitat de població era de 1.201,1 habitants/km².
Dels 412 habitatges en un 18,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,9% hi vivien parelles casades, en un 5,3% dones solteres, i en un 31,6% no eren unitats familiars. En el 29,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 19,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,11 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,58.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 15,5% tenia menys de 18 anys, un 3,3% entre 18 i 24, un 18,7% entre 25 i 44, un 28,2% de 45 a 60 i un 34,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 53 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 80,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 54.375 $ i la renda mediana per família de 66.477 $. Els homes tenien una renda mediana de 48.269 $ mentre que les dones 32.031 $. La renda per capita de la població era de 31.651 $. Entorn de l'1,4% de les famílies i el 2,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bellemeade». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bellemeade». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Rèquiem en re menor (Schumann)

El Rèquiem en re menor de Robert Schumann per a orquestra, cor i solistes, op. 148, és una missa de rèquiem que segueix el format litúrgic convencional. Fou compost el 1852 durant la seva estada a Düsseldorf i no va ser publicat fins al 1864.

## Origen i context

Schumann havia admirat molt el Rèquiem en do menor de Luigi Cherubini compost el 1816 a la memòria del rei Lluís XVI. El 1830, l'autor es declarava "religiós sense religió". El 1850 va escriure "el propòsit més elevat de l'artista és de posar tota la seva energia i coneixement al servei de la música religiosa". En aquesta composició es troben reminiscències de les seves obsessions sobretot a Qui Mariam, solo de mezzosoprano amb respostes dels instruments de corda. El passatge és molt addictiu perquè la pecadora Maria Magdalena apareix com una figura contraposada a Mignon.
L'interès de Schumann per la música sacra va tenir lloc al final dels seus dies. Molts estudiosos de la seva obra, afirmen que els seus treballs no pretenien servir la litúrgia, i que no són més religiosos que altres obres del compositor. Es deia que Schumann afirmava que "un componia un rèquiem, per a un mateix...". El 1852, és l'any en què es produeix la major part de la seva música litúrgica. Va ser el moment en què la seva creativitat estava començant a fallar i la seva ment comença a desintegrar-se -menys de dos anys més tard seria ingressat a l'asil on va morir- i fins i tot per als estàndards del darrer Schumann, no és una obra excepcional, amb l'escriptura invariable de la coral i pesats acompanyaments orquestrals. Això probablement explica per què el Rèquiem és tan poques vegades escoltat. Schumann va escriure el Rèquiem en re menor per ser un "company" de la seva Missa op. 147, i és una acceptació elegant i suau de la mort.

## Representacions

La primera part del Rèquiem va ser composta l'abril de 1852, i la seva primera representació va tenir lloc entre els dies 16 i 23 de maig d'aquest mateix any. L'opus és el nombre més alt en el catàleg de Schumann, ja que se suposa que el va escriure per a si mateix. No obstant això, l'obra va caure en l'oblit i no es va estrenar ni gravar fins al 1976. Anteriorment, el 1849, havia escrit el Rèquiem per Mignon, op. 98b.
L'obra, composta per nou moviments, s'obre amb unes tonalitats suaus i lentes. La interpretació del cor està acompanyada per riques i romàntiques harmonies. Les veus són per a quatre solistes, soprano, mezzosoprano, tenor i baix, i cor a quatre veus. La instrumentació és la d'una orquestra completa.

## Moviments

El Rèquiem consta de nou moviments:
* Requiem aeternam
* Te decet hymnus
* Dies irae
* Liber escriptus
* Qui Mariam
* Domine Jesu
* Hostias
* Sanctus
* Benedictus

## Referències

* ↑ Rare Romantic Requiems in Avignon
* 1 2 Daverio, John. Robert Schumann: Herald of a New Poetic Age. Oxford University Press, 1997. ISBN 9780195091809.
* ↑ Andrew Clements. The Guardian
* 1 2 Enregistrament de Haenssler classic
* ↑ Extret de refinandonuestrossentidos.com
* ↑ Voirin, Luc. Un historique du requiem. Editions L'Harmattan, 2001. ISBN 9782296230750.
# Cala Foradada

La cala Foradada, o sa Foradada de Castell, és una petita platja natural del municipi de Palamós (Baix Empordà), situada a llevant de la platja de Castell, sota uns penya-segats al costat del poblat ibèric de Castell. Té una longitud de 23 metres i una amplada de 4 metres, formada per còdols. S'hi accedeix per mar. però també és possible arribar-hi, amb dificultat, baixant per un penya-segat des del camí de ronda. No disposa de cap servei.
Deu el nom a una cova sota les roques de la cala, que forma un túnel natural per on passen petites embarcacions.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 3 «Cala Foradada». Catalunya Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Bellefonte (Kentucky)

Bellefonte és una població dels Estats Units a l'estat de Kentucky. Segons el cens del 2000 tenia 837 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bellefonte tenia 837 habitants, 349 habitatges, i 270 famílies. La densitat de població era de 448,8 habitants/km².
Dels 349 habitatges en un 26,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 69,3% hi vivien parelles casades, en un 6,3% dones solteres, i en un 22,6% no eren unitats familiars. En el 21,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,4 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,77.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,1% tenia menys de 18 anys, un 3,8% entre 18 i 24, un 21,1% entre 25 i 44, un 31,5% de 45 a 60 i un 23,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 48 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 73.333 $ i la renda mediana per família de 81.798 $. Els homes tenien una renda mediana de 56.964 $ mentre que les dones 40.000 $. La renda per capita de la població era de 37.813 $. Cap de les famílies i l'1,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bellefonte». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bellefonte». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Claude Bourquard

Claude Bourquard (Belfort, 5 de març de 1937) és un tirador d'esgrima francès, ja retirat, especialista en espasa, que va competir entre les dècades de 1950 i 1970.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on va disputar dues proves del programa d'esgrima. En la competició d'espasa per equips guanyà la medalla de bronze, mentre en la d'espasa individual fou sisè. Vuit anys més tard, als Jocs de Ciutat de Mèxic, fou setè en la prova d'espasa per equips, mentre en la d'espasa individual quedà eliminat en primera ronda.
En el seu palmarès també destaquen vuit medalles al Campionat del Món d'esgrima, tres d'or, quatres de plata i una de bronze, entre les edicions de 1959 i 1974. Als Jocs del Mediterrani guanyà dues medalles, d'or el 1959 i de plata el 1963, així com el campionat nacional francès de 1967.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Claude Bourquard». [Consulta: 28 novembre 2024].
# Bandera de la República Popular de la Xina

La bandera de la República Popular de la Xina, de color vermell, simbolitza la Revolució, amb cinc estrelles grogues de 5 puntes que simbolitzen, al seu torn, la unitat del poble revolucionari sota la direcció del Partit Comunista de la Xina (és per això que les estrelles petites estan totes orientades cap a l'estrella gran).
Aquesta bandera de la República Popular fou aprovada el 27 de setembre de 1949 per la Primera Sessió Plenària de la Conferència Consultiva Política del Poble Xinès. L'antiga bandera de la Xina havia estat adoptada el 1912, després de l'abolició de la monarquia xinesa i la instauració de la República de la Xina. Aquesta bandera tenia 5 franges de colors vermell, groc, blau, blanc i negre.
Després de la instauració de Mengkukuo com a Estat independent sotmès al Japó, aquest adoptà una bandera on les franges vermella, blava, blanca i negra eren només el quadrant superior esquerra, mentre que la resta de la bandera era de fons groc.

## Altres banderes

* Bandera de la República de la Xina
* Bandera de Manxukuo
* Bandera de Mengkukuo
# Dones de Rússia

L'organització Dones de Rússia (en rus: Женщины России, Zhenshchiny Rossii, ZhR) va ser un bloc polític feminista centrista a Rússia. Es va crear el 1993 a partir de la fusió de la Unió de Dones de Rússia (la força dominant, encara existent), l'Associació de Dones Emprenedores de Rússia i la Unió de Dones de la Marina, amb la intenció de presentar-se a les primeres eleccions legislatives post soviètiques del mateix any, un cop van considerar que cap altre partit atenia suficientment les problemàtiques de les dones i per la manca de presència femenina a les llistes.
Així, van esdevenir en un dels principals partits a la primera Duma Estatal, amb 23 escons i la quarta posició en llistes de partit. A les eleccions de 1995, però, no van arribar al llindar del 5% i només van aconseguir 3 diputades per mètode uninominal. Poc després, al 1996, el partit va patir un trencament amb la sortida de la cofundadora Ekaterina Lakhova, que formaria el Moviment Sociopolític de Dones de Rússia, que escurçaven intencionalment com a Dones de Rússia, provocant confusió per cercar un major suport vinculant-ho al partit mare.
A les següents eleccions d'abril de 1999, van anunciar que formarien part del bloc Pàtria-Tota Rússia, al qual també s'havia unit Lakhova. No obstant això, el partit es va retirar al setembre en protesta per la manca de dones a les seves llistes, presentant finalment la seva pròpia candidatura. Tanmateix, la seva quota de vot va tornar a baixar fins a l'1,3% i va perdre els tres escons uninominals. No s'ha presentat a cap elecció posterior.

## Resultats electorals

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/– | Pos. | Govern |
| 1993 | Alevtina Fedulova | 4,679,296 | 4.39 | 23 / 450 | Nou | 4t | Oposició |
| 1995 | Alevtina Fedulova | 3,900,885 | 2.88 | 3 / 450 | 20 | 5è | Oposició |
| 1999 | Alevtina Fedulova | 1,696,434 | 1.30 | 0 / 450 | 3 | 16è | Extraparlamentari |

## Referències

* ↑ «История». [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «Женщины России (фракция) | это... Что такое Женщины России (фракция)?» (en rus). [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «Russia: 1993 Parliamentary elections». University of Essex. Arxivat de l'original el 10 October 2004. [Consulta: 9 octubre 2023].
* ↑ «Russia: 1995 Parliamentary elections». University of Essex. Arxivat de l'original el 10 October 2004. [Consulta: 9 octubre 2023].
* ↑ «Russia: 1999 Parliamentary elections». University of Essex. Arxivat de l'original el 5 May 2015. [Consulta: 9 octubre 2023].
# Epiteli glandular

L'epiteli glandular és l'epiteli que està especialitzat en la síntesi i alliberament de substàncies. Formen el revestiment intern de les glàndules situades en el teixit connectiu. L'altre tipus funcional principal és l'epiteli de revestiment.

## Composició

* Estroma, elements de teixit conjuntiu la funció del qual és la sustentació estructural.
* Parènquima, format per totes les cèl·lules implicades en la secreció.

## Tipus

* Glàndula exocrina, Aboca el producte al mitjà extern.
* Glàndula endocrina, s'aboca al torrent sanguini.
* Glàndula paracrina, aboca el producte en l'espai extracel·lular, es difon per la matriu extracel·lular i el seu efecte es nota en cèl·lules veïnes.
* Glàndula mixta, formada per cèl·lules que són endocrines i exocrines.

## Histogènesi

Els epitelis glandulars procedeixen d'un epiteli pavimentós embrionari en el qual apareix com un borró, el qual es va introduint en el teixit connectiu embrionari.

## Referències

* ↑ «epitelio glandular» (en anglès), 02-02-2011. [Consulta: 23 febrer 2025].
* 1 2 3 «Tejidos animales. Tejido epitelial. Glandular. Atlas de Histología Vegetal y Animal». [Consulta: 23 febrer 2025].
* ↑ stroma, n. Second edition, 1989; online version June 2011.
# Ailinglaplap

Ailinglaplap (en marshallès: Aelōn̄ļapļap) és un atol de l'oceà Pacífic que forma un districte legislatiu de la cadena Ralik de les Illes Marshall. Comprèn 56 illes i illots, té una superfície terrestre de tan sols 14,7 km² i envolta una llacuna amb una superfície de 750 km². Es troba a 152 quilòmetres al nord-oest de l'atol de Jaluit. L'economia de l'atol està dominada per les plantacions de coco. La població de l'atol era d'1.175 l'any 2021.

## Història

El capità Thomas Dennet del vaixell britànic Britannia va albirar l'atol el 1797 en la ruta d'Austràlia a la Xina i el va anomenar Illa Lambert. El vaixell mercant britànic Rolla va albirar diverses illes de les cadenes Ratak i Ralik el 6 de novembre de 1803, possiblement Ailinglaplap.
L'Imperi Alemany va reclamar l'atol d'Ailinglaplap juntament amb la resta de les Illes Marshall el 1885. S'hi van establir diverses bases comercials europees com a part del comerç de copra. Després de la Primera Guerra Mundial va quedar sota el Mandat de les Illes del Pacífic de l'Imperi Japonès. A la fi de la Segona Guerra Mundial va quedar sota el control dels Estats Units com a part del Territori en Fideïcomís de les Illes del Pacífic fins al 1986, quan les illes Marshall van aconseguir la seva independència.

## Referències

* ↑ Marshallese-English Dictionary - Place Name Index
* ↑ «Marshall Islands - Ailinglaplap», 23-12-2010. Arxivat de l'original el 2010-12-23. [Consulta: 16 abril 2024].
* ↑ «Republic of the Marshall Islands 2021 Census Report, Volume 1: Basic Tables and Administrative Report». Pacific Community (SPC): Statistics for Development Division. Pacific Community, 30-05-2023. Arxivat de l'original el 2023-09-27. [Consulta: 27 setembre 2023].
* ↑ Sharp, Andrew. The Discovery of the Pacific Islands. Second. Oxford: Clarendon Press, 1962, p. 177–8.
* ↑ Foreign Ships in Micronesia: Marshalls - accessed 31 July 2015.
* ↑ Churchill, William «Germany's Lost Pacific Empire». Geographical Review, vol. 10, 2, 1920, pàg. 84. JSTOR: 207706.
* ↑ «Marshall Islands Municipalities». [Consulta: 10 novembre 2020].