OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Centurió II Zaccaria

Centurione II Zaccaria fou senyor de gran part del Peloponès.
Era nebot d'Andrònic Asen que va morir el 1402 i el va succeir com a regent, ja que els fills eren menors d'edat però va usurpar la corona i es va casar amb una princesa de nom Creusa de la família dels Tocco que dominaven Lèucada i Cefalònia i l'Epir.
El 1406 es va revoltar l'hereu legítim Stefano Zaccaria i va tenir el suport de Carles I Tocco (cunyat de Centurione) i de l'emperador Teodor Paleòleg, però no va reexir. El 1408 Lleonard I Tocco, germà de Carles I i senyor de Zante va ocupar Clarentza, el principal port de Centurione a l'Acaia. Centurione va haver de cedir Patres i la seva baronia per cinc anys a Venècia.
Amb l'ajut dels genovesos de Quios, de mercenaris albanesos, i dels venecians va poder recuperar Clarentza el 12 de juliol de 1414. Per assegurar el seu futur va oferir als Giustiniani de Quios el control dels ports de Clarenza i de Port-de-Jonc (Navarin, avui Pylos) però Gènova no va poder negociar per la pressió dels catalans i del duc de Milà. En canvi va provocar l'hostilitat imperial que el maig de 1416 van enviar el Peloponès i van ocupar Messènia i Èlida i Centurione fou assetjat a Clarentza i es va haver de retirar per mar (1418). Patres també fou amenaçada pels romans d'Orient però finalment es va acordar una treva que va durar deu anys. El 1429 els romans d'Orient van ocupar Clarentza i Patres i només li va restar el castell de Kalandritsa i algun altre aïllat, que també va rendir. Se li va permetre la conservació de la baronia d'Arcàdia però la resta la cedia com a dot a la filla Caterina que es casava amb l'emperador Tomàs Paleòleg, amb dret hereditari per aquest. Centurione II es va retirar al seu castell d'Arcàdia on va morir el 1432. Amb ell va acabar el domini llatí al Peloponès. Tomàs Paleòleg va fer empresonar a la viuda de Centurió i a un fill il·legítim de nom Joan Asen.
Amb Creusa va tenir una filla:
També va tenir dos fills il·legítims:

## Referències

* Genealogia
# Clarence Houser

Lemuel Clarence Houser, conegut com a Clarence Houser o Bud Houser, (Winigan, Estats Units 1901 - Gardena 1994) fou un atleta estatunidenc, especialista en llançament de disc i llançament de pes.

## Biografia

Va néixer el 25 de setembre de 1901 a la ciutat de Winigan, població situda a l'estat de Missouri.
Va morir l'1 d'octubre de 1994 a la ciutat de Gardena, població situada a l'estat de Califòrnia.

## Carrera esportiva

Membre de la Universitat del Sud de Califòrnia, va participar, als 22 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1924 realitzats a París (França), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova masculina de llançament de pes (realitzant un tir de 14.995 metres) i llançament de disc (amb un tir de 46.155 metres, nou rècord olímpic de la competició), sent el segon i últim esportista en aconseguir aquesta gesta (únicament ho aconseguí el nord-americà Robert Garrett en la primera edició dels Jocs Olímpics Moderns).
Participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1928 realitzats a Amsterdam (Països Baixos), on fou l'encarregat de ser l'abanderat del seu país en la cerimònia inaugural dels Jocs i aconseguí retenir el seu títol en el llançament de disc, realitzant un nou rècord olímpic (47.32 metres).
Va guanyar campionats nacionals de disc el 1925, 1926 i 1928, i en el llançament de pes el 1921 i el 1925. El 3 d'abril de 1926 realitzà un tir de 48.20 metres, establint un nou rècord del món que fou vigent fins al 9 de març de 1929 quan el també nord-americà Eric Krenz realitzà un tir de 49.90 metres.
És membre del National Track and Field Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Bud Houser». [Consulta: 30 octubre 2024].
* ↑ USC OLYMPIANS: 1904–2004 Arxivat 2018-09-16 a Wayback Machine., USC Trojans Athletic Department.
* ↑ Clarence (Bud) Houser. USATF Hall of Fame.
* ↑ «USATF - Hall of Fame», 15-02-2023. Arxivat de l'original el 2023-02-15. [Consulta: 30 octubre 2024].
# Minimalisme

Minimalisme o art minimalista (originalment en anglès minimal art) és una tendència artística originada als Estats Units durant la dècada de 1960. El terme minimalisme ha evolucionat al llarg de l'últim mig segle i engloba un gran nombre de mitjans artístics. És la traducció de l'expressió anglesa Minimal art que va ser utilitzada per primera vegada el 1965 pel filòsof Richard Wollheim per referir-se a les obres d'art en què predominava la idea sobre la seva manufactura, les que estaven en la línia del readymade i de les obres de Marcel Duchamp o d'Ad Reinhardt, que és considerat un pioner de l'art minimalista. En rigor l'art minimalista o minimalisme, designa un moviment artístic nascut a la costa est dels Estats Units d'Amèrica, i especialment a la ciutat de Nova York en els anys 1960. Les seves principals figures - Donald Judd, Frank Stella, Robert Morris i Carl Andre - creen objectes que sovint es mouen entre els límits de la pintura i l'escultura, specific objects com van ser anomenats per Donald Judd.
Portant a l'extrem certs principis de la modernitat l'art minimalista vol donar als objectes artístics una absoluta autosuficiència, trencant amb tota idea de representació emfatitzant en l'anonimat de l'autor en la realització de l'obra que contrasta amb la forta expressivitat dels pintors de l'anterior generació de l'expressionisme abstracte, i intenten evitar associacions metafòriques, simbolismes i suggeriments espirituals transcendentals. Utilitza estructures i formes geomètriques elementals, sovint modulars i repetitives o elements lumínics com en el cas de Dan Flavin. L'èmfasi dels minimalistes a l'erradicació dels signes de l'autoria de l'obra va conduir, inevitablement, a la sensació que el significat de l'objecte no estava en ell mateix, sinó a la interacció de l'espectador amb l'objecte. Això va conduir a un renovat interès en l'espai físic que ocupava l'objecte com a part inseparable de l'obra d'art. L'obra minimalista arranca l'espectador d'un espai transcendental i el situa en l'aquí i ara de la percepció on l'apreciació dels objectes ve condicionada per les condicions ambientals. El minimalisme incorpora l'espai expositiu a la percepció de l'obra d'art, el que va esser vist pel crític Michael Fried com una teatralització de les pràctiques artístiques. La influència del minimalisme en el desenvolupament dels moviments artístics posteriors com l'art natura o l'art conceptual va ser determinant.

## Escultura

* Carl Andre
* Donald Judd
* Sol LeWitt,
* Robert Morris
* Dan Flavin

## Pintura

* Robert Ryman
* Agnes Martin
* Robert Mangold
* Frank Stella

## Música

* Vegeu música minimalista

## Referències

* ↑ «Minimalisme». GEC. [Consulta: 5 desembre 2019].
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.83. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 3 desembre 2014].
# Claude Nigon

Claude Nigon (Basilea, 28 de desembre de 1928 - Basilea, 30 de gener de 1994) fou un tirador d'esgrima francès, especialista en espasa, que va competir durant la de dècada de 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on quedà eliminat en sèries en les proves d'espasa per equips i espasa individual del programa d'esgrima. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, va guanyar la medalla de bronze en la prova del espasa per equips.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del Món d'esgrima, dues de plata i una de bronze, entre les edicions de 1950 i 1955.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Armand Mouyal». [Consulta: 19 novembre 2023].
# Claudia Karvan

Claudia Karvan (Sydney, 19 de maig de 1972) és una actriu i productora australiana.
De jove, va debutar com a actriu a la pel·lícula Molly (1983) i va continuar amb un paper adolescent a High Tide (1987). El 1993 va interpretar una professora a The Heartbreak Kid, pel·lícula que va donar lloc a la sèrie de televisió Heartbreak High (1994–1999), on el seu personatge va ser reprès per Sarah Lambert. Entre els seus papers en sèries de televisió destaquen The Secret Life of Us (2001–2005), Love My Way (2004–2007), Newton’s Law (2017) i Halifax: Retribution (2020). Va guanyar el premi a la Millor Actriu com a protagonista de drama de Televisió als Premis AFI (després rebatejats com a Premis AACTA) per la seva actuació a G.P. (1996). També va obtenir dos premis similars pels seus papers a Love My Way (2005 i 2007) i el 2014 per la seva participació a The Time of Our Lives (2013–2014).
Com a coproductora i coguionista de Love My Way, va guanyar tres premis AFI més per la Millor Sèrie Dramàtica els anys 2005, 2006 i 2007. El 2007 va ser introduïda al Passeig de la Fama del Cinema Australià en reconeixement de la seva contribució a la indústria del cinema i la televisió australiana.
Entre 2010 i 2011, va protagonitzar la sèrie dramàtica Spirited, que ella mateixa va cocrear i de la qual va ser productora executiva. També va interpretar Judy Vickers a Puberty Blues (2012, 2014). Karvan ha coproduït House of Hancock (febrer de 2015) i Doctor Doctor (2016–2021). El 2021 va cocrear, coproduir i protagonitzar la sèrie dramàtica de televisió Bump.

## Referències

* 1 2 3 Hassall, Greg «The secret life of actor Claudia Karvan as she turns a chaotic childhood into a glittering career. 'If only I could go back in time': At 50, Claudia Karvan has a message for her 20-year-old self» (en anglès australià). ABC News, 26-03-2023.
* ↑ Hannan, Bevan «Lesson in love». Good Times. Canberra Times [Australian Capital Territory], 17-06-1993.
* ↑ «Claudia Karvan on the set of Love My Way» (en anglès). National Portrait Gallery. [Consulta: 12 octubre 2024].
# Claus Schiprowski

Claus Schiprowski (Gelsenkirchen, 27 de desembre de 1942) és un atleta alemany, especialista en el salt de perxa, que va competir durant la dècada de 1960.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on va guanyar la medalla de plata en la prova del salt de perxa del programa d'atletisme.
Mai va guanyar cap campionat nacional i al Campionat d'Europa de 1966 fou vuitè.

## Millors marques

* Salt de perxa. 5,40 metres (1968)

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Claus Schiprowski». [Consulta: 23 setembre 2023].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 23 setembre 2023].
# Climent Cuspinera i Oller

Climent Cuspinera i Oller (Caldes de Montbui, 1842 - Caldes de Montbui, 26 de setembre de 1899) fou un compositor i escriptor català.
Es va incorporar a l'Escolania del monestir de Montserrat l'any 1850. Allà va rebre la seva formació musical sota la tutela del pare Boada i el pare Rafael Palau, amb qui es va desplaçar a Granollers per aprofundir en els estudis de piano, orgue, violí i composició. També va cursar lleis a Barcelona.
Fou organista de l'església parroquial de Caldes de Montbui, on va tenir diversos alumnes, entre ells Alfons Solà i Xancó, qui li estrenà una Nadala a l'església parroquial de la seva vila nadiua. Posteriorment, fou mestre de capella al monestir de Santa Clara de Barcelona i director de l'ensenyament musical de la Casa de la Caritat. Col·laborà amb Josep Anselm Clavé en l'organització de cors populars i fundà l'Euterpe Caldense, per al qual va compondre obres que van ser reconegudes dins de les societats corals barceloneses. El 1876 la seva composició per a veus solistes va ser premiada per l'unic guardó del Clavé.
Compongué obres de música religiosa com Passió i mort de Nostre Senyor Jesucrist (un drama amb música), corals com Los segadors, Los llenyaters (compostes per l'Euterpe Caldense) i sarsueles com La mar vella, amb lletra d'Eduard Aulès i El maldito, melodrama amb música amb llibre de Perillan i Buxó. Publicà articles de crítica musical a El Diluvio i al Diario de Barcelona, els volums de poesia Flors boscanes (1878) i Primavera (1880), i una Guía cicerone del viajero o bañista en Caldas de Montbuy (1873).
Recentment, la formació musical Vocàlic, ha dut un projecte de recuperació de l'obra de Climent Cuspinera, recuperant, editant i enregistrant les seves partitures mitjançant la creació de l'Orfeó Climent Cuspinera, dirigit per Xesco Camps Vidal. S'han recuperat 56 partitures i se n'han enregistrat 16, algunes incloses al disc INÈDITS XIX i al Canal youtube, que integra, entre da'ltres els Rigodons Bèl·lics, Celistia, Lanceros de Lusitania, La Llibertat, Americana Aurora, etc. La formació musical, a banda d'anar recuperant les partitures, està recuperant la documentació per tal de completar la seva biografia.

## Referències

* 1 2 CAROL, Nati «Cuspinera Oller, Climent», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 4, p. 334.
* ↑ Garcia Carrera, Raimundo. Recull d'històries dels noms dels carrers de Caldes de Montbui. Barcelona: Barcanova, 1984. ISBN 84-7533-185-8.
* ↑ «La semana en Barcelona». La Vanguardia, 08-10-1899, pàg. 2.
* ↑ «Coral Caldes de Montbui» (en castellà). [Consulta: 2 març 2025].
# Club Deportivo Elgoibar

El Club Deportivo Elgoibar és un club de futbol amb seu a Elgoibar, Guipúscoa, a la comunitat autònoma del País Basc. Fundat l'any 1917, juga a Tercera Divisió – Grup 4. El seu estadi és el Mintxeta amb una capacitat de 4.000 seients.

## Temporada a temporada

| Temporada | Categoria | Divisió | Lloc |
| 1929–54 | 4 | Regional | — |
| 1954/55 | 3 | 3a | 2n |
| 1955/56 | 3 | 3a | 1r |
| 1956/57 | 3 | 3a | 1r |
| 1957/58 | 3 | 3a | 10è |
| 1958/59 | 3 | 3a | 13è |
| 1959/60 | 3 | 3a | 5è |
| 1960/61 | 3 | 3a | 12è |
| 1961/62 | 3 | 3a | 17è |
| 1962–67 | 4 | Regional | — |
| 1967/68 | 3 | 3a | 13è |
| 1968–85 | 5 | Regional | — |
| 1985/86 | 4 | 3a | 18è |
| 1986/87 | 5 | Regional | — |
| 1987/88 | 5 | Regional | — |
| 1988/89 | 5 | Regional | — |
| 1989/90 | 4 | 3a | 6è |
| 1990/91 | 4 | 3a | 2n |
| 1991/92 | 4 | 3a | 3r |
| 1992/93 | 3 | 2a B | 19è |
| Temporada | Categoria | Divisió | Lloc |
| 1993/94 | 4 | 3a | 5è |
| 1994/95 | 4 | 3a | 8è |
| 1995/96 | 4 | 3a | 4t |
| 1996/97 | 4 | 3a | 2n |
| 1997/98 | 3 | 2a B | 8è |
| 1998/99 | 3 | 2a B | 20è |
| 1999/00 | 4 | 3a | 18è |
| 2000–04 | 5 | Regional | — |
| 2004/05 | 4 | 3a | 14è |
| 2005/06 | 4 | 3a | 11è |
| 2006/07 | 4 | 3a | 12è |
| 2007/08 | 4 | 3a | 12è |
| 2008/09 | 4 | 3a | 3r |
| 2009/10 | 4 | 3a | 4t |
| 2010/11 | 4 | 3a | 17è |
| 2011/12 | 4 | 3a | 12è |
| 2012/13 | 4 | 3a | 15è |
| 2013/14 | 4 | 3a | 18è |
* 3 temporades a Segona Divisió B
* 28 temporades a Tercera Divisió

## Jugadors destacats

* José Araquistáin
* Juan Cruz Sol
* Joseba Etxeberria

## Enllaços externs

* Web oficial (en basc i castellà)
* Perfil de l'equip Futbolme (en castellà)
# Club de Futbol Reus Deportiu B

El Club de Futbol Reus Deportiu B va ser un club de futbol català amb seu a Cambrils, Baix Camp. Fundat l'any 1960 com a Futbol Club Cambrils, va ser el filial del CF Reus Deportiu. Van jugar els seus partits a casa al Camp Municipal de Cambrils.

## Història

Fundat l'any 1960 com a FC Cambrils, el club es va incorporar a l'estructura del CF Reus Deportiu l'any 2016, passant a denominar-se CF Reus Deportiu B. En la seva primera temporada després del canvi, el club va aconseguir l'ascens a Tercera Divisió després de quedar segon a Primera Catalana.
El 20 d'octubre de 2020, després de la dissolució del primer equip, també es va dissoldre el Reus B.

### Historial de noms

* Futbol Club Cambrils (1960–2016)
* Club de Futbol Reus Deportiu B (2016–2019)

## Temporada a temporada

* Com a FC Cambrils
| Temporada | Nivell | Divisió | Lloc |
| 1967–68 | 5 | 2a Reg. | 9è |
| 1968–69 | 6 | 2a Reg. | 7è |
| 1969–70 | 6 | 2a Reg. | 8è |
| 1970–71 | 6 | 2a Reg. | 17è |
| 1971–72 | 6 | 2a Reg. | 9è |
| 1972–73 | 6 | 2a Reg. | 3r |
| 1973–74 | 6 | 2a Reg. | 12è |
| 1974–75 | 6 | 2a Reg. | 4t |
| 1975–76 | 6 | 2a Reg. | |
| 1976–77 | 6 | 2a Reg. | 7è |
| 1977–78 | 7 | 2a Reg. | 2n |
| 1978–79 | 6 | 1a Reg. | 1r |
| 1979–80 | 5 | Reg. Pref. | 10è |
| 1980–81 | 5 | Reg. Pref. | 16è |
| 1981–82 | 5 | Reg. Pref. | 15è |
| 1982–83 | 5 | Reg. Pref. | 10è |
| 1983–84 | 5 | Reg. Pref. | 16è |
| 1984–85 | 5 | Reg. Pref. | 18è |
| 1985–86 | 6 | 1a Reg. | 7è |
| 1986–87 | 6 | 1a Reg. | 10è |
| Temporada | Nivell | Divisió | Lloc |
| 1987–88 | 5 | Reg. Pref. | 17è |
| 1988–89 | 6 | 1a Reg. | 3r |
| 1989–90 | 6 | 1a Reg. | 5è |
| 1990–91 | 6 | 1a Reg. | 18è |
| 1991–92 | 8 | 2a Terr. | 6è |
| 1992–93 | 8 | 2a Terr. | 2n |
| 1993–94 | 7 | 1a Terr. | 11è |
| 1994–95 | 7 | 1a Terr. | 16è |
| 1995–96 | 7 | 1a Terr. | 6è |
| 1996–97 | 7 | 1a Terr. | 1r |
| 1997–98 | 6 | Pref. Terr. | 8è |
| 1998–99 | 6 | Pref. Terr. | 11è |
| 1999–2000 | 6 | Pref. Terr. | 6è |
| 2000–01 | 6 | Pref. Terr. | 17è |
| 2001–02 | 7 | 1a Terr. | 4t |
| 2002–03 | 7 | 1a Terr. | 1r |
| 2003–04 | 6 | Pref. Terr. | 10è |
| 2004–05 | 6 | Pref. Terr. | 8è |
| 2005–06 | 6 | Pref. Terr. | 8è |
| 2006–07 | 6 | Pref. Terr. | 11è |
| Temporada | Nivell | Divisió | Lloc |
| 2007–08 | 6 | Pref. Terr. | 14è |
| 2008–09 | 6 | Pref. Terr. | 9è |
| 2009–10 | 6 | Pref. Terr. | 15è |
| 2010–11 | 7 | 1a Terr. | 7è |
| 2011–12 | 6 | 2a Cat. | 12è |
| 2012–13 | 6 | 2a Cat. | 9è |
| 2013–14 | 6 | 2a Cat. | 14è |
| 2014–15 | 6 | 2a Cat. | 6è |
| 2015–16 | 6 | 2a Cat. | 1r |
* Com a CF Reus Deportiu B
* 2 temporades a Tercera Divisió

## Referències

* ↑ «El CF Reus absorberá al FC Cambrils en la temporada 2016-17» (en castellà). Diari de Tarragona, 17-03-2015. Arxivat de l'original el 13 octubre 2016. [Consulta: 12 octubre 2016].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Cláudia Varejão

Cláudia Varejão (Porto, 1980) és una cineasta, directora, guionista, fotògrafa i professora portuguesa.

## Biografia

Va estudiar direcció al Programa de Creativitat i Creació Artística de la Fundació Calouste Gulbenkian en col·laboració amb German Film und Fernsehakademie Berlin i Acadèmia Internacional de Cinema] de São Paulo. També va estudiar fotografia al Centro de Arte e Comunicação Visual de Lisboa. És autora de la trilogia de curtmetratges Fim-de-semana, Um dia Frio, Luz da Manhã. Ama-San, un retrat de bussejades japoneses, va ser el seu debut al llargmetratge, rebent desenes de premis arreu del món, seguit de No Escuro Do Cinema Descalço Os Sapatos, una pel·lícula que segueix la intimitat d'un grup de ballarins d'una companyia de dansa. Amor Fati es va estrenar el 2020 i Lobo e Cão el 2022.
Les seves pel·lícules han estat seleccionades i premiades pels festivals de cinema més prestigiosos, com ara Locarno, Rotterdam, Visions du Reel, Cinema du Reel, Karlovy Vary, Art of the real - Lincoln Center, entre molts altres. Juntament amb la seva tasca com a directora, ha desenvolupat una carrera com a fotògrafa i és professora convidada a diverses escoles i tallers. La seva obra, ja sigui en cinema o fotografia, documental o ficció, viu en estreta proximitat amb els seus retratats.

## Filmografia

* Llop i gos (2022)
* Amor Fati (2020)
* No escuro do cinema descalço os sapatos (2016)
* Ama-san (2016)
* Semear o tempo (2015)
* Luz da Manhã (2010)
* Um dia Frio (2009)
* Fim-de-semana (curtmetratge) (2007)
* Falta-me (curtmetratge) (2005)

## Referències

* ↑ Sarah Ward. «Sydney Film Festival picks 10 female directors to watch». screendaily.com..
* ↑ «Crítica: Lobo e Cão». Cineuropa - lo mejor del cine europeo.
* ↑ «Cláudia Varejão e ‘Amor Fati’ a concurso da versão online do festival Visions do Réel – insider».
* ↑ «No Escuro do Cinema Descalço os Sapatos ver online em Filmin».
* ↑ «Ama-San ver online em Filmin».
* ↑ «Cláudia Varejão». agencia.curtas.pt.
* ↑ «Luz da Manhã ver online em Filmin».
* ↑ «Um Dia Frio ver online em Filmin».
* ↑ «Um Dia Frio (Cold Day)». agencia.curtas.pt.
* ↑ Rádio e Televisão de Portugal. «FALTA-ME - Documentários - RTP». www.rtp.pt.

## Enllaços externs

* (portuguès) Perfil a Agência da Curta-Metragem
* Amor Fati - Trailer
# Estatut de Roma

L'Estatut de Roma és l'instrument constitutiu de la Cort Penal Internacional. Va ser adoptat a la ciutat de Roma, el 17 de juliol de 1998, durant la Conferència Diplomàtica de Plenipotenciaris de les Nacions Unides sobre l'establiment d'una Cort Penal Internacional.
Durant la Conferència, els Estats Units, Israel i la Xina van fer causa comuna en contra d'aquest. Malgrat això tant Israel com els Estats Units van signar però no van ratificar el Tractat. De fet, la signatura per la part nord-americana la va realitzar l'expresident Bill Clinton només un dia abans de deixar el poder a George W. Bush.
Estats Units va proposar que l'ús militar de nens no fóra considerada un crim de guerra, proposta que va ser tombada.
Malgrat l'experiència internacional en subscripció de tractats multilaterals, el mateix estatut fixà un alt quorum per a la seva entrada en vigència (60 països). No obstant això, el procés va ser summament ràpid, partint per Senegal fins que deu països en conjunt van dipositar davant la Secretaria General de les Nacions Unides l'instrument de ratificació l'11 d'abril de 2002. L'Estatut va entrar en vigència l'1 de juliol del 2002.
El 28 d'octubre de 2005 Mèxic va ser el centèsim país en ratificar l'Estatut.

## Estructura

L'Estatut s'estructura de la següent forma:
* Preàmbul
* Part I: De l'establiment de la cort (Articles 1-4)
* Part II: De la competència, l'admissibilitat i el dret aplicable (5-21)
* Part III: Dels principis generals de dret penal (22-33)
* Part IV: De la Composició i administració de la cort (34-52)
* Part V: De la investigació i l'enjudiciament (53-61)
* Part VI: Del Judici (62-76)
* Part VII: De les Penes (77- 80)
* Part VIII: De l'Apel·lació i la revisió (81-85)
* Part IX: De la cooperació internacional i l'assistència judicial (86-102)
* Part X: De l'execució de la pena (103-111)
* Part XI: De l'Assemblea dels estats parts (112)
* Part XII: Del finançament (113-118)
* Part XIII: Clàusules finals (119-128)

## Referències

* ↑ García Sotelo, Gilda M. Razones y sinrazones sobre las niñas soldados. 1e ed. Madrid: Sepha, 2006, p. 114. ISBN 84-934837-4-5.
* ↑ García Sotelo, 2006, p. 118.

## Enllaços externs

* Text de l'Estatut de Roma (en PDF) (castellà)
* Seu d'IIC Now! en favor de l'Estatut de Roma
# Elisabeth Kadow

Elisabeth Kadow (Bremerhaven, 19 de març de 1906 - Krefeld, 11 de juny de 1979) va ser una artista tèxtil i professora alemanya.

## Biografia

Filla d'un arquitecte de Bremerhaven, Elisabeth Jäger va començar a formar-se a la Bauhaus de Weimar a l'edat de 18 anys i, després, va ser alumna de l'artista de tapissos Irma Goecke. Després de graduar-se va ser contractada com a professora a Dortmund. El 1940 Jäger es va casar amb el teixidor, pintor i artista gràfic Gerhard Kadow. D'ençà del 1958 va treballar a la Hochschule Niederrhein de Krefeld.
Elisabeth Kadow i Hildegard von Portatius van dissenyar i van crear juntes tapissos. Va saber combinar de manera òptima les tècniques més diverses de producció i art tèxtil i utilitzar la llibertat creativa entre la regla i el desordre de manera abstracta i concreta. Les aquarel·les així com les formacions de quadrícules i capes, els tons de color harmoniosos i les barreges intel·ligents de colors caracteritzen la seva obra.
Kadow va tenir èxit en exposicions i fires comercials i va guanyar fama internacional. Va exposar les seves obres del 1954 al 1964 a la Triennal de Milà i el 1958 a l'Expo Universal de Brussel·les. Un carrer al districte d'Allerheiligen a Neuss duu el seu nom.

## Referències

* 1 2 3 4 «Kunst und Krefeld | Kuenstler_Archiv». [Consulta: 27 juny 2022].
* 1 2 Rike Frank et al.. Textiles: Open Letter. Abstraktionen, Textilien, Kunst. Arxivat 2015-05-01 a Wayback Machine.
* ↑ Arianna Giachi. Elisabeth Kadow. Wandteppiche 1973–1977.
* ↑ Patrick Rössler. Bauhaus Mädels. Taschen, Köln 2019. ISBN 3836563533.
* ↑ «Elisabeth-Kadow-Straße». www.unser-stadtplan.de. [Consulta: 27 juny 2022].

## Bibliografia

* Hans Joachim Albrecht: Elisabeth Kadow. 1906 bis 1979. Abgerufen am 28. März 2018.
* Adnan Benk (Hrsg.): Büyük Larousse. Sözlük ve Ansiklopedisi. Band 12: İşaret – Kart. Milliyet, Istanbul 1986.
* Helmut Hahn. Schüler und Zeitzeugen. Zu Elisabeth und Gerhard Kadow. ISBN 978-3-9811973-0-3.
* Hildegard von Portatius. Elisabeth Kadow. Seidenbehänge und Entwürfe. Osnabrück. 1971.
* Elisabeth Kadow: Monographien zur rheinisch-westfälischen Kunst der Gegenwart. Band 46. ISBN 3-7647-0249-4.
* Dirk Tölke. Elisabeth Kadow. In: Textilkultur in Krefeld. ISBN 978-3-9811973-0-3.