OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bandera de Cambodja

La bandera de Cambodja actual fou utilitzada de 1953 a 1975 i ho torna a ser des de 1993.

## Descripció

Està formada per una banda roja horitzontal envoltada de dues bandes blaves, una a sobre i l'altra a sota. Al centre hi ha la representació en blanc del temple d'Angkor Vat.
Els tres colors de la bandera simbolitzen la divisa del país: la nació, el vermell; la religió, el blanc, i el rei, el blau.

## Banderes històriques

Durant la dictadura del general Lon Nol, es va emprar la bandera de la República Khmer (1970 - 1975).
Durant la dictadura de la Kamputxea Democràtica dels Khmers rojos, es va emprar una altra bandera, formada per tres torres daurades sobre fons roig, a semblança d'altres estats socialistes.
La bandera de la República Popular de Kampuchea fou la mateixa bandera del moviment d'alliberament dels Khmer Issarak. Aquesta antiga bandera amb cinc torres va ser adoptada per Front d'Unió Nacional per la Salvació de Kampuchea (FUNSK o KUFNS) i posteriorment va esdevindre la bandera oficial de la República Popular de Kampuchea del 1979 al 1989. Quan aquest estat fou rebatejat com a Estat de Cambodja es va afegir el color blau a la bandera i a l'escut. Després del final de la transició el 1993 es va readoptar oficialment la bandera del Regne de Cambodia.
* Bandera de la República Khmer (1970 - 1975)
* Bandera de la Kamputxea Democràtica
* Banderes de la República Popular de Kampuchea i de l'Estat de Cambodja (1979-1989) i (1989-93)

## Referències

* ↑ Margaret Slocomb, The People's Republic of Kampuchea, 1979-1989: The revolution after Pol Pot ISBN 9789749575345
# Bandera del Camerun

La bandera del Camerun va ser adoptada el 21 de maig de 1975, després de la unitat de l'estat.

## Descripció

Aquests colors representen els colors tradicionals panafricans. La banda vermella central simbolitza la sang vessada pel poble durant la guerra de descolonització, i l'estrella és l'estrella de la unitat. El groc representa el sol i la sabana, present al nord del país. El verd representa els boscos del sud del Camerun.

## Història

La bandera precedent comportava igualment les tres bandes de colors, amb dues estrelles daurades sobre la banda verda, que simbolitzava els dos estats del Camerun federal. El 1975 les dues estrelles daurades de la banda verda van esdevenir una sola estrella que fou col·locada sobre la banda vermella, com a símbol del nou estat unitari.

## Altres banderes

* Antiga bandera del Camerun (1961-1975)
# Carles de Arroyo i Herrera

Carles de Arroyo i Herrera (Tolosa, 7 de desembre de 1852 - 27 de novembre de 1919) fou periodista, crític i cantant líric.
Fou fill d'un militar. Molt prompte començà a cantar i més tard a escriure. Fou autor del "Código Artístico Teatral de España", redactor de "El Correo de Teatros de Barcelona" i agent teatral. En 1871 fou director de "El Popular Vascongado" i cap redactor de "El Libre Vasco-Navarro". Fou escollit soci corresponsal de la Real Acadèmia de les Belles Arts de San Fernando en 1879. I en 1880 va fundar en el periòdic de Lleida, La Anunciadora.

## Referències

* 1 2 «Arroyo Herrera, Carlos - Auñamendi Eusko Entziklopedia» (en basc). [Consulta: 27 desembre 2024].
# Bandera de la República del Congo

L'actual bandera de la República del Congo es va adoptar per primer cop el 18 d'agost de 1958, tot i que després es va abandonar el 1970 i se'n va fer servir una de marcada pel socialisme, inspirada en la bandera de l'URSS, fins al 10 de juny de 1991, quan es va readoptar l'original.
Els colors són els tradicionals del panafricanisme i provenen de la bandera d'Etiòpia: el vermell és la lluita per la llibertat, el verd representa la natura del país i el groc simbolitza la riquesa de la natura.

## Dissent

Els colors de la bandera tenen significats culturals, polítics i regionals. El verd simbolitza l'agricultura i els boscos del Congo, mentre que el groc representa "l'amistat i la noblesa" del poble congolès. No obstant això, el simbolisme darrere del vermell es va deixar sense explicar. Des d'un punt de vista continental, el verd, el groc i el vermell són els colors del moviment panafricanista; és l'única bandera panafricanista que utilitza un patró diagonal en el seu disseny. També són 3 dels colors utilitzats a la bandera d'Etiòpia, el país independent més antic d'Àfrica i l'única nació que no sigui Libèria que es va mantenir independent durant la lluita per l'Àfrica.

### Colors

| (1991–present) | Verd | Groc | Vermell |
| Pantone | 355c | 109c | 032c |
| CMYK | 93-0-100-0 | 0-5-100-0 | 0-90-76-0 |
| RGB | 0-149-67 | 251-222-74 | 220-36-31 |
| Hexadecimal | #009543 | #FBDE4A | #DC241F |

## Banderes històriques

* Bandera del Regne de Congo (1395-1885)
* Bandera del Congo Francès (1959–1970)
* Bandera de la República Popular del Congo (1970-1991)

## Referències

* 1 2 «[flag of the Republic of the Congo https://www.britannica.com/topic/flag-of-the-Republic-of-the-Congo]» (en anglès). Britannica. [Consulta: 28 maig 2024].
* ↑ Kindersley, 2008, p. 93.
* ↑ «Colouring the outcome» (en anglès). The Guardian, 27-04-2004. [Consulta: 28 maig 2024].

## Bibliografia

* Kindersley, Dorling. Complete Flags of the World (en anglès). Dorling Kindersley Ltd., 2008. ISBN 9781405338615.
# Carlo Clerici

Carlo Clerici (Zúric, 3 de setembre de 1929 - Zúric, 27 de gener de 2007) va ser un ciclista suís d'origen italià, que fou professional entre 1951 i 1957.
Italià per part de pare, va obtenir la nacionalitat suïssa el 1954, poc abans d'aconseguir la victòria en el Giro d'Itàlia. Aquella edició del Giro la va començar com a gregari, però una fuga durant la sisena etapa li suposà un avantatge de més de mitja hora sobre el grup principal en què hi havia els grans favorits. Tot i no ser un gran escalador, el gran avantatge obtingut li va permetre mantenir el lideratge i guanyar el Giro.
A més d'aquest triomf, Clerici va guanyar el Gran Premi de Suïssa el 1952 (aquell mateix any va ser tercer a la Volta a Suïssa) i el Campionat de Zúric el 1956.

## Palmarès

* 1952
** 1r al Gran Premi de Suïssa
* 1953
** 1r a la Lucerna-Engelberg
* 1954
** 1r al Giro d'Itàlia i vencedor d'una etapa
** 1r al Gran Premi de Locle
* 1956
** 1r al Campionat de Zúric
** 1r al Gran Premi de Locle
* 1957
** 1r a la Lucerna-Engelberg

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1952. 23è de la classificació general
* 1953. Abandona
* 1954. 1r de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1955. 26è de la classificació general
* 1956. Abandona

### Resultats al Tour de França

* 1954. 12è de la classificació general
* 1955. Abandona (12a etapa)
* 1957. Abandona (11a etapa)

## Referències

* ↑ «CLERICI Carlo». [Consulta: 15 desembre 2023].
* 1 2 «Palmarès de Carlo Clerici (Sui)». [Consulta: 15 desembre 2023].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Carlo CLERICI» (en italià). [Consulta: 15 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Palmarès i biografia de Carlo Clerici Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (italià)
# Carlo Pavesi

Carlo Pavesi (Voghera, 10 de juny de 1923 - Milà, 24 de març de 1995) va ser un tirador d'esgrima italià, especialista en espasa, que va competir durant la dècada de 1950.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en tres edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu. El 1952, a Hèlsinki, va guanyar la medalla d'or en la prova d'espasa per equips, mentre en la d'espasa individual fou sisè. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, guanyà la medalla d'or en les proves d'espasa per equips i espasa individual. El 1960, a Roma, guanyà una nova medalla d'or en la prova d'espasa per equips.
En el seu palmarès també destaquen deu medalles al Campionat del món d'esgrima, sis d'or, tres de plata i una de bronze, entre les edicions de 1950 i 1958. Als Jocs del Mediterrani va guanyar quatre medalles, dues d'or i dues de plata, en les edicions de 1951 i 1955.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Carlo Pavesi». [Consulta: 21 novembre 2023].
* ↑ «Scheda Atleta». [Consulta: 21 novembre 2023].
# Carlos Abella Martín

Carlos Abella Martín (Barcelona, 9 d'agost de 1947) és un escriptor espanyol.
Llicenciat en Ciències Econòmiques per la Universitat Complutense de Madrid, és autor de diverses obres relacionades amb la tauromàquia, com ara Historia del toreo (Alianza Editorial, l'assaig La influencia del lenguaje taurino en el coloquial (Mario Muchnick & Anaya, 1996), De Manolete a José Tomás, una historia del toreo en España y México entre 1939 y 2007 (Alianza Editorial, 2007) i les biografies de Paco Camino (Espasa Calpe, 1994), Luis Miguel Dominguín (Espasa Calpe, 1995) i José Tomás (Alianza Editorial, 2008).
Altres obres seves són Adolfo Suárez: El hombre clave de la transición (Espasa Calpe, 1997) i Murieron tan jóvenes (Editorial Planeta, 2003), un assaig sobre la primerenca mort d'importants personalitats de la música, la pintura, el cinema i la política, com Che Guevara, Federico García Lorca, Marilyn Monroe, James Dean, John Lennon, Antoine de Saint-Exupéry i Vincent Van Gogh.

## Referències

* ↑ de la Serna, Zabala. «Carlos Abella, nuevo Gerente de Asuntos Taurinos». El Mundo, 27-07-2010. [Consulta: 27 desembre 2017].
* ↑ Romasanta, A.M. «Díaz Yanes y Carlos Abella, en la Semana Taurina Pacense». El Periódico de Extremadura, 01-03-2012. [Consulta: 27 desembre 2017].
* 1 2 «CARLOS ABELLA - Santos Ochoa». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «Libros de Carlos Abella Martín». [Consulta: 4 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Web de Carlos Abella.
# Carlos Anaya

Carlos Anaya y López Camelo (Buenos Aires, 1777 - Montevideo, 1862), va ser un militar, historiador i polític uruguaià d'origen argentí. Va ser President de la República (interí) entre 1834 i 1835.
Va néixer a San Pedro, a l'actual Argentina el 4 de novembre de 1777. El 1797, quan tenia vint anys, va instal·lar-se la Banda Oriental. Adherit a l'aixecament de 1811 i a José Gervasio Artigas, a la plana major del qual va arribar a figurar, va participar també de l'administració de la Província Oriental Autònoma (1815 - 1817). Presoner durant l'ocupació portuguesa, va ser aviat alliberat i es va dedicar a activitats comercials fins i tot 1825, que va donar suport a la Croada Llibertadora (Cruzada Libertadora) de Juan Antonio Lavalleja. És l'autor del text de la Declaratòria de la Independència de la República Oriental de l'Uruguai del 25 d'agost de 1825, ja que va ser part de l'Assemblea de la Florida.
Senador des de 1832 a 1838, va exercir el Poder Executiu - de forma interina - entre l'acabament del període de Fructuoso Rivera, el 24 d'octubre de 1834, i l'elecció de Manuel Oribe, l'1 de març de 1835. Va donar suport a aquest últim durant la seva presidència i després durant la Guerra Gran (1838 - 1852), després de la qual es va retirar de la política.
Posteriorment, va residir durant anys a Buenos Aires i més tard va tornar a l'Uruguai. Va conrear la història, va deixar escrita una Memòria biogràfica i unes Apuntaciones para la Historia de la República Oriental del Uruguay. Va morir als vuitanta-cinc anys mentre al govern hi havia els seus correligionaris, tanmateix, no li van retre cap mena d'homenatge.
El 2014 l'associació Amigos del Patrimonio Cultural va inaugurar un monument en record al president a San Pedro, la seva localitat natal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Inauguran monumento de Carlos Anaya». Noticias San Pedro, 26-11-2014.
* 1 2 Melogno Vélez, Fabián. «Carlos Anaya» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Real Academia de la Historia. [Consulta: 6 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Breu biografia de Carlos Anaya Arxivat 2006-04-28 a Wayback Machine. (castellà)
# Escarabèids

Els escarabèids o escarabeids (Scarabaeidae) són una de les grans famílies de coleòpters amb gairebé 30.000 espècies descrites. La seva mida oscil·la entre 2 i 180 mm, i algunes de les seves espècies es compten entre els insectes actuals més voluminosos (Goliathus spp., Dynastes hercules).
Presenten una enorme diversitat, tant en aspecte com en modes de vida, des de copròfags (Scarabaeinae, Aphodiinae), fusta en descomposició (Dinastinae), flors o fulles (Rutelinae, Cetoniinae, Melolonthinae), etc.
Moltes espècies són molt preades pels col·leccionistes; n'existeix un comerç internacional, no sempre legal, ja que algunes estan protegides per la llei.

## Taxonomia

Segons la darrera revisió de les famílies de coleòpters, els escarabeids inclouen les següents subfamílies:
* Subfamília Lithoscarabaeinae †Nikolajev, 1992
* Subfamília Chironinae Blanchard, 1845
* Subfamília Aegialiinae Laporte, 1840
* Subfamília Eremazinae Iablokoff -Khnzorian, 1977
* Subfamília Aphodiinae Leach, 1815
* Subfamília Aulonocneminae Janssens, 1946
* Subfamília Termitotroginae Wasmann, 1918
* Subfamília Scarabaeinae Latreille, 1802
* Subfamília Prototroginae † Nikolajev, 2000
* Subfamília Cretoscarabaeinae † Nikolajev, 1995
* Subfamília Dynamopodinae Arrow, 1911
* Subfamília Phaenomeridinae Erichson, 1847
* Subfamília Orphninae Erichson, 1847
* Subfamília Allidiostomatinae Arrow, 1940
* Subfamília Aclopinae Blanchard, 1850
* Subfamília Melolonthinae Leach, 1819
* Subfamília Rutelinae MacLeay, 1819
* Subfamília Dynastinae MacLeay, 1819
* Subfamília Cetoniinae Leach, 1815
Algunes de les subfamílies esmentades han estat considerades en un moment o altre com a famílies independents (Aphodiidae, Cetoniidae, etc.).

## Referències

* ↑ «Els escarabèids: escarabats piloters, cucs blancs, brunidores i afins». A: Història natural dels Països Catalans.
* ↑ Ruaix i Vinyet, J. «Punts conflictius d'ortografia». Llengua Nacional, 83, T2 2013.
* ↑ «Escarabèids». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Generic Guide to the New World Scarab Beetles, Scarabaeidae». Arxivat de l'original el 2007-10-18. [Consulta: 20 octubre 2007].
* ↑ Bouchard, P. et al.2011. Family-group names in Coleoptera (Insecta). ZooKeys 88: 1.

## Enllaços externs

* Família Scarabaeidae (anglès)
* Catàleg electrònic dels Melolonthinae d'Amèrica (2005) (anglès)
* Bibliografia publicada a nivell mundial sobre Scarabaeidae des de l'1 de gener de 2001 (anglès)
# Heixvan

Heixvan o Marheixvan és el nom d'un mes del calendari hebreu que correspon als mesos d'octubre o novembre. El seu nom significa "vuitè mes", ja que aquest és el lloc que ocupa en el calendari eclesiàstic. A la Bíblia se l'anomena també Bul, una paraula fenícia.

## Celebracions

* El Sigd se celebra el dia 29 del mes de Heixvan, 50 dies, (7 setmanes) després del dia de Yom Kippur.
* Durant aquest mes es prega per la pluja que assegura les collites anuals, en record del Diluvi
* Es recorda la mort d'Isaac Rabin, un dia que ha estat incorporat al calendari d'Israel
# Juan Ruiz «El Vandalino»

Juan Ruiz «El Vandalino» va ser un orfebre de finals del segle xv. Es creu nascut a Andalusia pel seu àlies.
Deixeble d'Enrique de Arfe, famosa família d'orfebres. Va signar el contracte per a la custòdia de la Catedral de Jaén l'any 1533, on a més va treballar en uns candelers segons consta a les actes capitulars d'aquest temple. De Jaén, una vegada acabat el treball, es va traslladar a Sevilla on va realitzar encàrrecs, com els diferents treballs d'argenteria per als ducs de Marchena.

## Altres obres

* Cruz. Zafra
* Custòdia. Església de Sant Pere Apòstol de Mengíbar
* Custòdia atribuïda, a la parròquia de La Nostra Senyora del Castell de Fuente Obejuna.1550
* Custòdia de seient. Catedral de Santo Domingo. República Dominicana. 1540

## Enllaços externs

* Blanca Santamaría,Platería civil andaluza: Juan Ruiz "el Vandalino". Aproximació documental a la seva vida i a la seva obra
# Jaume Armengol Coll

Jaume Armengol Coll (Inca, 1938). Apotecari, polític i escriptor.
Es va llicenciar en Farmàcia a Barcelona. Des del 1985 va ser inspector sanitari d'Inca i Mancor. Va participar en la redacció de la Gran Enciclopèdia Catalana. L'any 1966 guanyà el Premi Ciutat de Palma de novel·la amb Els dies (publicada el 1998) i el 1967 obtingué el premi Les Illes de Cantonigròs pel recull de poemes El Caminant Perdut, publicat el 1977. Va ser cap de redacció d'"Inca, Revista". Fruit del seu activisme cultural i polític de signe nacionalista va ser president de la delegació d'Inca de l'Obra Cultural Balear (1976-1979), militant del PSM, primer tinent d'alcalde i president de les comissions d'Hisenda, Cultura i Sanitat de l'Ajuntament d'Inca (1979-1982). Posteriorment s'incorporà al PSOE i va ser batle d'Inca el 1991. També és autor de les novel·les Que la terra et sigui lleu (2002), Ombres de tardor (2008), Camí de Tofla (2010) i L'agonia dels noms (2016). En el terreny de l'assaig, és autor dels títols Socialisme i Nacionalisme (2002) i, conjuntament amb Antoni Armengol, La repressió a Inca: la República i la guerra civil (2005) i La repressió a Inca. Noves aportacions (2018).
El 2003 l'Obra Cultural Balear d'Inca li atorgà el Premi Berenguer d'Anoia en reconeixement de la seva tasca de dinamització sociocultural. És soci d'honor de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. Jaume Armengol és el pare de la política mallorquina Francina Armengol Socías.

## Referències

* ↑ «Armengol Coll, Jaume». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 1. Palma: Promomallorca, p. 227. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Jaume Armengol i Coll». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. [Consulta: 10 juny 2022].
# Hudson (Indiana)

Hudson és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 596 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hudson tenia 596 habitants, 212 habitatges, i 154 famílies. La densitat de població era de 280,6 habitants/km².
Dels 212 habitatges en un 40,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61,3% hi vivien parelles casades, en un 6,1% dones solteres, i en un 26,9% no eren unitats familiars. En el 21,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,81 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,27.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 32,4% tenia menys de 18 anys, un 7,9% entre 18 i 24, un 34,4% entre 25 i 44, un 18,1% de 45 a 60 i un 7,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 104,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.321$ i la renda mediana per família de 44.792$. Els homes tenien una renda mediana de 30.000$ mentre que les dones 24.954$. La renda per capita de la població era de 17.282$. Entorn del 3,2% de les famílies i el 4,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hudson». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hudson». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Ca' d'Oro

La Ca' d'Oro (literalment, en venecià, 'Casa d'Or') és un notable edifici de Venècia, que actualment alberga un museu. Està situada al Gran Canal.
Va ser edificada a partir de 1442 per Giovanni i Bartolomeo Bon per encàrrec del procurador de Sant Marc Marino Contarini. La Ca' d'Oro, amb la seua façana de marbre ricament daurat, representa un bon exemple del canvi que assenyala el pas de l'estil gòtic al renaixentista a la ciutat de Venècia. Els reticles de marbre de la primera i la segona planta i els parapets de les finestres i dels balcons mostren formes que assenyalen clarament l'estil gòtic tardà; mentre que la columnata a terreny pla i la petita finestra quadrada sobre l'ala dreta indiquen ja formes renaixentistes. El palau està incomplet i la manca de l'ala esquerra produeix l'asimetria de la façana.
Va ser adquirida el 1894 pel baró Giorgio Franchetti, que la va donar a l'estat italià al voltant de 1916.
Després de la donació, les col·leccions d'art preexistents van ser incrementades i actualment la Ca' d'Oro, transformada en museu amb una restauració molt profunda, conserva alguns treballs de pintura com el Sant Sebastià d'Andrea Mantegna, venut per Francesco Guardi, i els frescos de la Fundació dels Alemanys.

## Referències

* ↑ Castex, Jean. «Ca' d'Oro». A: Architecture of Italy (en anglès). ABC-CLIO, 2008, p. 7-9. ISBN 0313350876.
# Serenata núm. 4 (Mozart)

La Serenata núm. 4 en re major, K. 203 (189b), Serenata «Colloredo», és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada a Salzburg el mes d'agost de 1774 per les cerimònies a la Universitat de Salzburg. L'obra és molt similar a la Serenata núm. 5 (K. 204), que seria composta un any després. És coneguda popularment com la Serenata "Colloredo"; el sobrenom procedeix de Hieronymus von Colloredo, Príncep-arquebisbe de Salzburg, per a qui Mozart treballava.
La serenata està escrita per a dos oboès (doblant les dues flautes,), dos fagots, dues trompes, dues trompetes i corda.

## Estructura

* Andante maestoso - Allegro assai
* ''[Andante]''
* Menuetto
* ''[Allegro]''
* Menuetto
* ''[Andante]''
* Menuetto
* Prestissimo
La marxa en re major, K. 237/189c, fou utilitzada com una introducció o final per a aquesta obra.
El segon, tercer i quart moviments compten tots amb un violí solista prominent; és com un concert per a violí de tres moviments dins la serenata. D'altra banda, el trio del segon minuet compta amb una part de fagot solista. independent.
Igual que la majoria de les serenates per a orquestra de Mozart, es creà una simfonia a partir d'un subconjunt dels moviments de la serenata. La "Serenata Simfònica" consisteix en l'agrupació dels moviments primer, sisè, setè i vuitè.

## Referències

* 1 2 Zaslaw, Neil, The Compleat Mozart: a Guide to the Musical Works, p. 233-234 (Nova York, 1990) ISBN 0-393-02886-0
* ↑ Brown, A. Peter, The Symphonic Repertoire (Volum 2). Indiana University Press (ISBN 025333487X), p. 340-341 (2002).

## Enllaços externs

* Serenata núm. 9, «Posthorn», K. 320: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Sonata per a violí núm. 25 (Mozart)

La Sonata per a violí núm. 25 en fa major, K. 377 (374e), és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada l'estiu de 1781 a Viena, només unes poques setmanes després d'haver-se instal·lat a la ciutat després d'haver deixat Salzburg i la feina al servei de l'arquebisbe Colloredo. L'obra fou publicada per l'editor Artaria com a Op. 2, juntament amb les sonates per a violí K. 296, K. 376, K. 378, K. 379 i K. 380. La seva interpretació sol durar uns vint minuts.
L'obra consta de tres moviments:
* Allegro
* Andante (variacions, en re menor)
* Tempo di Menuetto-Rondó

## Referències

* Neal Zaslaw i William Cowdery. The Compleat Mozart: a Guide to the Musical Works of Wolfgang Amadeus Mozart. Nova York: W.W. Norton, 1990.

## Enllaços externs

* Sonata per a violí núm. 25: Partitura lliure a l'IMSLP.