OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sifaca

Els sifaques (Propithecus) són un gènere de primats que habita únicament a l'illa de Madagascar. Totes les espècies de sifaques es troben en perill d'extinció o en perill crític.

## Anatomia i fisiologia

Els sifaques són índrids de mida mitjana, amb una longitud de cap i cos de 40 a 55 cm i un pes de 3 a 6 kg. La seva cua és tan llarga com el cos, cosa que els diferencia dels Indri. El seu pelatge és llarg i sedós, amb una coloració que varia segons les espècies des del blanc groguenc fins al marró negre. La seva cara rodona i sense pèl és sempre negra. Com amb tots els lèmurs, els sifaques tenen adaptacions especials per a l'empolainament, com ara una urpa de vàter al segon dit del peu i una pinta dental.
Són escaladors hàbils i saltadors potents, capaços de fer salts de fins a 10 metres. A terra es mouen, com tots els índrids, amb moviments bípedes i saltant lateralment de les potes posteriors, mantenint les extremitats anteriors aixecades per mantenir l'equilibri. Són diürns i arboris. Són herbívors i mengen fulles, flors i fruites.
Els principals depredadors són el fossa, i caçadors aeris com els falcons.
Un període de gestació de quatre a cinc mesos acaba amb el naixement d'una sola cria al juliol. La cria s'agafa a la panxa de la mare quan és petita, però després és portada a l'esquena. Les cries es deslleten al cap d'uns sis mesos i assoleixen la plena maduresa als dos o tres anys. L'esperança de vida és de fins a 20 anys.

## Classificació

* FAMÍLIA INDRIIDAE
** Gènere Propithecus
*** Grup P. diadema
**** Sifaca de diadema, Propithecus diadema
**** Sifaca sedós, Propithecus candidus
**** Sifaca de Milne-Edwards, Propithecus edwardsi
**** Sifaca de Perrier, Propithecus perrieri
**** Sifaca de Tattersall, Propithecus tattersalli
*** Grup P. verreauxi
**** Sifaca de Verreaux, Propithecus verreauxi
**** Sifaca de Coquerel, Propithecus coquereli
**** Sifaca de Van der Decken, Propithecus deckenii
**** Sifaca coronat, Propithecus coronatus
* P. coquereli
* P. diadema
* P. d. candidus
* P. edwardsi

## Referències

* ↑ «Almost a third of lemurs and North Atlantic Right Whale now Critically Endangered - IUCN Red List». The IUCN Red List of Threatened Species, 09-07-2020. [Consulta: 7 juliol 2021].
* ↑ Schwitzer, C; Mittermeier, R. A.; Louis Jr., E. E.; Richardson, M. C.. «Family Indriidae: woolly lemurs, sifakas and indri)». A: Handbook of the Mammals of the World. Volume 3. Primates. Barcelona: Lynx Edicions, 2013. ISBN 978-84-96553-89-7.
* ↑ «Coquerel's Sifaka». Duke University Lemur Center. Arxivat de l'original el 2013-09-23. [Consulta: 15 juny 2009].
* ↑ «Coquerel's Sifaka». [Consulta: 9 juny 2019].
* ↑ «Descriptions and articles about the Coquerel's Sifaka (Propithecus coquereli) - Encyclopedia of Life». [Consulta: 29 setembre 2015].
* ↑ «Coquere's Sifaka» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-02-04. [Consulta: 4 febrer 2020].
* ↑ Groves, C.P.; Helgen, K.M. «Craniodental characters in the taxonomy of Propithecus». International Journal of Primatology, 28, 6, 2007, pàg. 1363–1383. Arxivat de l'original el 2012-02-27. DOI: 10.1007/s10764-007-9226-5 [Consulta: 8 febrer 2024].
# Llengües germàniques orientals

Les llengües germàniques orientals són un grup extingit de la branca germànica de les llengües indoeuropees. Reben aquest nom per la situació geogràfica dels seus parlants: a l'est dels de les occidentals i al sud de les escandinaves.
Es creu que en formaven part el vàndal i el burgundi i el gòtic, però només es conserven textos d'aquest darrer. A més, la inclusió del burgundi ha estat posada en dubte.
Relats de diversos historiadors antics (Jordanes, Procopi, Pau el Diaca), la toponímia i restes arqueològiques assenyalen cap a una migració de tribus germàniques des d'Escandinàvia fins a l'àrea compresa entre els rius Vístula i Oder entre el 600 aC i el 300 aC. Així, hom emparenta el burgundi amb l'antic dialecte nòrdic de l'illa de Bornholm i el gòtic amb el de l'illa de Gotland (antic gútnic).
El seu darrer representant fou el gòtic de Crimea, parlat fins al segle xviii.$^{:189}$

## Terme «germànic orientals»

El terme «germànics orientals» (Ostgermanisch) com el germànics septentrionals i occidentals, és un neologisme del segle xix. El prefix "Est" (Ost) fa referència a la seva pàtria més antiga coneguda a l'est de l'Òder. Els filòlegs Karl Müllenhoff i Wilhelm Scherer van ser els primers en dividir els pobles germànics en pobles germànics occidentals i orientals. Van utilitzar el terme «germànics orientals» com a terme paraigua per als grups escandinaus (avui germànic septentrional) i gòtics (avui germànic oriental). Ferdinand Wrede va escriure el 1886: «Estem acostumats a utilitzar el terme "gòtic" generalment per a la llengua de la tribu vandàlica, que en qualsevol cas és inexacte». En fer-ho, va reprendre el terme «vandàlic» utilitzat per Plini el Vell. En el període següent, aquest concepte es va consolidar.

## Referències

* ↑ Wolfram, Herwig. The Roman Empire and Its Germanic Peoples. University of California Press, 1997, p. 259. ISBN 978-0520085114. «For a long time linguists considered the Burgundians to be an East Germanic people, but today they are no longer so sure.»
* ↑ MacDonald Stearns Jr.. «Das Krimgotische». A: Beck, Heinrich. Germanische Rest- und Trümmersprachen (en alemany). Berlin: W. de Gruyter, 1989, p. 175-194. ISBN 3-11-011948-X.
* ↑ „Über die Sprache der Vandalen“ (1. Teil; 1886) Ferdinand Wrede, S. 6
* ↑ Wilhelm Braune: Gotische Grammatik. Mit einigen Lesestücken und Wortverzeichnis. Halle 1895, S. 91: „Die gotische oder wandilische völkergruppe fassen wir mit den skandinavischen Völkern zusammen als Ostgermanen, denen die übrigen Germanen als Westgermanen gegenüberstehen.“
* ↑ Ferdinand Dieter: Laut- und Formenlehre der altgermanischen Dialekte. Leipzig 1900, S. 11
* ↑ Ferdinand Wrede: Über die Sprache der Vandalen, 1. Teil. Elwert, Marburg 1886, S. 6
# Ivan II de Moscou

Ivan Ivànovitx (Moscou, 30 de març de 1326 - Moscou, 13 de novembre de 1359), anomenat el Gloriós, segon fill d'Ivan I, més conegut com a Ivan Kalita, i d'Elena, governador de les ciutats de Ruza i Zvenigorod, gran príncep de Moscou i príncep de Vladímir (1353-1359). Va ser nomenat cap de la Moscòvia després que la pesta negra va matar el príncep regnant, el seu germà Simeó.

## Un príncep de Moscou experimentat

Tot sembla indicar que en la primera meitat de la seva efímera vida ja va començar a governar els pobles de Ruza i Zvenigorod, tot just uns 100 km a l'oest de Moscou. En algunes èpoques, aquests pobles van ser ucraïnesos, però en aquells anys formaven part del principat de Zvenigorod. Aquests assentaments, tot i existir abans del segle xiv, són anomenats per primera vegada en documents escrits el 1339 (Ruza) i el 1338 (Zvenigorod), i per això sembla que els va començar a controlar, almenys oficialment, des dels dotze i els tretze anys. L'únic que se sap segur és que va ser el màxim dirigent dels pobles fins a la seva mort.
Amb aquest càrrec entre mans, i frustrat per no ser el fill primogènit d'Ivan Kalita, cosa que li hauria suposat fer-se càrrec de tot el poder de què disposava la família ruríkida, als vint-i-set anys es va trobar amb el problema de la pesta negra, que estava deixant una llarga riuada de morts per tot el Vell Continent.

## La pesta negra li va donar el poder

Les conseqüències de l'epidèmia, a banda d'afectar milers de ciutadans de Moscòvia, es van notar fins i tot en la família que governava el principat. El príncep vigent, Simeó I, va morir l'abril del 1353, i el seu germà petit, Andrei, també va ser mort per la plaga. Amb això, inesperadament, a Ivan II el Gloriós li va tocar fer-se càrrec de tot el principat de Moscòvia i del de Tver.

## L'infructuós canvi de política exterior

Ja amb el poder a les mans, aquest príncep va voler fer fer un notable gir a la política dels seus predecessors, una política d'aliances amb el kan de l'Horda d'Or, que era qui dominava tota la zona coneguda al segle XXI com a Rússia. La seva intenció era trencar aquesta bona relació amb el mongol per aliar-se amb Lituània, en aquells moments una potència emergent. Cal recordar que Simeó I tenia els lituans com a primers en la seva llista d'enemics, justament perquè eren una potència que començava a amenaçar l'hegemonia que Moscòvia començava a tenir dins els principats de l'Horda d'Or mongola. En la seva vida com a príncep de Moscou no destaca res més, si bé es podria remarcar que el 1341 es va casar amb Teodòsia de Briansk, amb qui no va tenir cap fill. Teodòsia, filla de Dmitri de Briansk, va morir sobtadament el 1342. De resultes d'això, Ivan II es va casar en segones núpcies amb Aleksandra Ivànovna Veliamínova, amb qui tindria quatre fills: Dmitri ‘Donskoi', el primogènit, que va néixer el 1350; Liubov, nascut dos anys després; Ivan, del 1354, i Maria, que va néixer el 1359. El 13 de novembre de 1359, Ivan II el Gloriós va morir, a 33 anys, i va deixar la corona al seu primer fill, Dmitri Donskoi, que, sens dubte, seria el príncep més important des de Daniïl I.
# Àngel Sallent i Gotés

Àngel Sallent i Gotés (Castellar del Vallès, Vallès Occidental, 13 de juliol de 1859 - Terrassa, Vallès Occidental, 7 d'octubre de 1934) va ser un filòleg, farmacèutic, naturalista, botànic i professor català.

## Trajectòria

Llicenciat en farmàcia el 1873, exercí primer a Castellar del Vallès i després a Sallent. Mentre estigué a Sallent estudià la flora del Bages. Durant les seves excursions l'acompanyà sovint el seu amic, el botànic i paleògraf Conrad Pujol i Grau. Es doctorà l'any 1882 amb un estudi florístic de la comarca del Bages, premiat el 1901 pel Col·legi de Farmacèutics de Barcelona, i que, posteriorment, el 1904, es publicaria amb el títol de "Flora del Pla del Bages". L'any 1887 s'establí a Terrassa, on obrí una farmàcia, i on també fou professor de francès i anglès a l'Escola Industrial. A banda de fer de farmacèutic, durant tota la seva vida es dedicarà a la botànica i a la lingüística. El 1907 fou nomenat membre corresponent de la Reial Acadèmia Espanyola.
Joan Cadevall i Carles Pau i Espanyol li dedicaren el Galeopsis Sallentii, trobat prop de Puigllançada, a llur amic i company d'excursió. Germà Sennen li dedicà la X Centaurea Sallentiii, i amb Cadevall, el X Xanthium Sallentii.

## Publicacions

Col·laborà amb Joan Cadevall en la part lexicogràfica de la Flora de Catalunya (1913-23) i amb Antoni Maria Alcover amb l'obra del Diccionari. Autor de la Flora del Pla de Bages (1905) i de Tecnicismo y neologismo (1920), a banda d'altres treballs publicats al «Butlletí de Dialectologia Catalana»: Noms dels bolets catalans (1916), Els noms dels ocells de Catalunya (1922) i Els noms de les plantes (1929).

## Referències

* 1 2 «Àngel Sallent i Gotés». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Calbet i Camarasa, Josep M.; Montañà i Buchaca, Daniel. «Sallent i Gotés, Àngel». A: Metges i farmacèutics catalanistes (1880-1906). Cossetània Edicions, 2001, p. 162. ISBN 978-84-95684-05-9 [Consulta: 25 abril 2020].
* ↑ Garganta i Fàbrega, Miquel de «Necrologiesː Angel Sallent». Butlletí de la Institució Catalana d'Història Natural, Vol. 34, Núm. 8-9, 1934, pàg. 310-312. ISSN: 0210-6183 [Consulta: 25 abril 2020].
* ↑ Cadevall i Diars, Joan; Font i Quer, Pius (col.). «G. Sallentii Cad. et Pau». A: Flora de Catalunya (Vol. IV). Institut d'Estudis Catalans, 1915, p. 374 [Consulta: 25 abril 2020].

## Bibliografia

* Plans i Campderrós, Lourdes. Àngel Sallent i Gotés (1857-1934): un intel·lectual de la Renaixença. Terrassa: Fundació Torre del Palau, 2003. ISBN 84-932827-2-3.
* Plans i Campderrós, Lourdes «Àngel Sallent i Gotés (1857-1934): un fill il·lustre de Sant Esteve de Castellar». Recerca: revista d'història i ciències socials i humanes de l'Arxiu Municipal de Castellar del Vallès [Castellar del Vallès], Núm. 5, 2007, pàg. 95-115.
* Hernández i Cardona, Angel Manuel. Els naturalistes terrassencs. 1ª ed. Terrassa: Editorial Ègara, 1986, p. 7-8. ISBN 84-86561-00-0.
# Equant

L'equant és un punt geomètric important dins el model planetari de Claudi Ptolemeu. És el punt respecte al qual un cos celeste tindria un moviment angular uniforme segons aquest sistema cosmològic. Per això s'anomenà en llatí punctum aequans.
Fou introduït per Claudi Ptolemeu, juntament amb altres artificis geomètrics (com els epicicles), per poder adaptar dins el seu model el moviment no uniforme dels planetes quan s'observen des de la Terra, concretament l'equant permet representar el moviment anomalístic dels planetes. Nogensmenys, alguns comentaristes de Ptolemeu consideraven que aquest concepte trencava la idea bàsica del sistema de moviment circular uniforme. L'astrònom persa Nassir-ad-Din at-Tussí (1201–1274) desenvolupà un concepte diferent, anomenat actualment parell de Tusi, per solucionar el problema.
# Placa de Dubrovnik

La Placa (pronunciat ['platsa]) o Stradun, a Dubrovnik, és el carrer central de la ciutat vella (Grad o Stari Grad), entorn de la qual va créixer la ciutat actual, especialment després del terratrèmol de 1667. El nom popular del carrer deriva de l'italià piazza ('plaça'), en el sentit de centre neuràlgic. També és d'origen italià Stradun, derivat de stradone, 'carrer gran'. Està envoltada per les muralles de la ciutat.
El carrer era ple de palaus o cases senyorials (avui dia encara es conserven i tenen un aspecte elegant però més modest). Gairebé a cada casa hi ha un comerç i els turistes recorren el carrer en gran nombre. El partit polític croat HDZ té la seu en un dels palauets.
El carrer s'inicia a la porta de Pile, amb la font d'Onofrio a mà dreta i el convent franciscà a l'esquerra. Acaba a la plaça de la Llotja (Luža), amb la columna de Rotllan (pedestal de la bandera de la República de Ragusa) i l'església de Sant Blai a mà dreta i el Palau o Arxiu Sponza a l'esquerra, i enfront de la torre del rellotge.

## Referències

* ↑ «Dubrovnik Attractions». wordtravels.com. Globe Media Ltd.. Arxivat de l'original el 7 de març 2012. [Consulta: 6 novembre 2010].
* ↑ Olson, Karen Torme; Olson, Sanja Bazulic. Frommer's Croatia. Frommer's, 2010, p. 70–72. ISBN 978-0-470-54128-9 [Consulta: 5 novembre 2010].
* ↑ «Stradun (Placa) glavna ulica u Dubrovniku» (en croatian). meetdubrovnik.com. Itineris d.o.o.. [Consulta: 6 novembre 2010].
# Satèl·lit coorbital

Els satèl·lits coorbitals són dos o més satèl·lits que giren en la mateixa òrbita. Els satèl·lits troians són coorbitals, però també ho són els satèl·lits de Saturn Janus i Epimeteu que disten en les seves òrbites menys que la suma dels seus diàmetres. A l'anar quasi en la mateixa òrbita viatgen quasi a la mateixa velocitat, però el satèl·lit interior va lleugerament més ràpid que l'exterior pel que l'avança lentament. Quan s'acosten entre si la seva mútua atracció gravitatòria altera la seva quantitat de moviment, el satèl·lit interior guanya quantitat de moviment, es mou cap a una òrbita superior i perd velocitat. El satèl·lit exterior perd quantitat de moviment, es mou cap a una òrbita interior on perd velocitat. En poques paraules els dos satèl·lits intercanvien les seves posicions, el satèl·lit interior es convertix en exterior i comença a ressagar-se. Este fet es repetix cada quatre anys.
# Baix Egipte

El Baix Egipte (àrab: مصر السفلى, Miṣr as-Suflà; copte: ⲧⲥⲁϧⲏⲧ, Tsakhet) és el nom donat antigament a la zona més septentrional de l'antic Egipte que es configura en el fèrtil delta del Nil entre l'Alt Egipte i la mar Mediterrània moderna, entre El Ai-day, i la ciutat moderna del Caire i Dahshur al sud. La divisió entre el Baix i l'Alt Egipte, es donava en una frontera imaginaria la línia de la qual passaria per Maadi i on Memfis ja formava part de l'Alt Egipte.
Històricament, el riu Nil es va dividir en set branques del delta del Baix Egipte. El Baix Egipte es va dividir en nomós i va començar a avançar com a civilització després del 3600 aC. Actualment, conté dos canals principals que flueixen pel delta del riu Nil: el canal Mahmoudiyah (antic Agathos Daimon) i el canal de Muways (en àrab: بحر موَيس, "via fluvial de Moisès").
Ambdues parts d'Egipte, que probablement no formaven dues unitats, van ser unificades par Narmer (Menes) sobirà de Nekhen (que devia tenir l'hegemonia sobre tot o la major part de l'Alt Egipte) després del 3200 aC. Hi havia nombroses diferències entre els alts i els baixos egipcis al món antic. Parlaven diferents dialectes i tenien diferents costums. Moltes d'aquestes diferències, i les ocasionals tensions que creaven, encara existeixen als temps moderns. Els seus habitants es coneixen com a han.rememhit, per diferenciar-se dels de l'Alt Egipte (han.remmaris).
En aquell moment el Baix Egipte estava fragmentat en petits estats, i probablement havia estat escenari de guerres entre les ciutats estat o confederacions de ciutats.
Les ciutats principals del Baix Egipte foren:
* Buto
* Sais
* Xois
* Sebennitos
* Mareia
* Mendes
* Magdol
* Naucratis
* Bubastis
* Àvaris (Tanis)
* Heroòpolis
* Heliòpolis
* Papremis
* Babilònia (El Caire)

## Referències

* 1 2 Kemp, Barry J. Ancient Egypt: Anatomy of a Civilization (en anglès). Psychology Press, 1991, p. 37-42. ISBN 978-0-415-06346-3.
* ↑ Bunson, Margaret. Encyclopedia of Ancient Egypt (en anglès). Infobase Publishing, 2014-05-14, p. 280. ISBN 978-1-4381-0997-8.
* ↑ Tvedt, Terje. The Nile: History's Greatest River (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2021-07-15, p. 39. ISBN 978-0-7556-1681-7.
* ↑ Goodwin, Stefan. Africa's Legacies of Urbanization: Unfolding Saga of a Continent (en anglès). Lexington Books, 2006, p. 403. ISBN 978-0-7391-0731-7.
* ↑ Campbell, Phillip. The Story of Civilization: VOLUME I - The Ancient World (en anglès). TAN Books, 2016-09-26. ISBN 978-1-5051-0568-1.
# A-26

L'autovia A-26 és una autovia en construcció, que ha experimentat importants retards. Quan estigui acabada creuarà tot l'Alt Empordà i bona part de la Garrotxa d'est a oest, enllaçant poblacions importants com Llançà, Figueres, Besalú i Olot. L'autovia formarà part de la Xarxa d'Autopistes i Autovies de l'Estat. La construcció serà, per tant, finançada pel Ministeri de Foment. Bàsicament resseguirà l'itinerari actual de la carretera N-260 també anomenada Autovia Pirinenca i, malgrat que actualment només es en preveu la finalització a Olot, no es descarta que en un futur s'incloguin projectes per perllongar-la fins al Pirineu.
Fins al 2006, dels 76 quilòmetres previstos, només se n'han construït 20, els que anirien des de l'enllaç de la N-260 amb la C-66 a Besalú fins a l'enllaç Olot Nord on es bifurca entre la N-260 vers Camprodon i Ripoll i la C-26 vers Ripoll passant per Vallfogona de Ripollès. El tram fins ara construït preveu com a obres d'enginyeria destacables el viaducte sobre el riu Fluvià al municipi de Montagut i Oix i els túnels que salven el pas de Castellfollit de la Roca.
El tram Besalú-Figueres ha generat l'oposició d'ajuntaments, ecologistes i pagesos.

## Trams

| Tram | Estat (2025) | km |
| Campdevànol - Ripoll | Estudi informatiu | 5+/- |
| Ripoll - Olot | Estudi informatiu | 31+/- |
| Olot - Sant Jaume de Llierca | En servei (2002) | 10 |
| Sant Jaume de Llierca - Argelaguer | En servei (2005) | 6 |
| Argelaguer - Besalú | En servei (2008) | 6 |
| Besalú - Cabanelles | Projecte licitat | 9,3 |
| Cabanelles - Figueres | Projecte licitat | 9,7 |
| Figueres - Llançà | Estudi informatiu (Proposta de la Generalitat de Catalunya) | 10+/- |
| Llançà - Frontera Francesa | Pendent del nou Estudi informatiu | - |

## Enllaços (sortides)

| Número de la sortida | Nom de la sortida | Carretera que hi enllaça |
| | Inici/Fi de la A-26 | N-260a |
| 84 | Olot nord Sant Joan les Fonts oest La Vall de Bianya Camprodon Ripoll | N-260 |
| 81 | Olot est/polígon Begudà | N-260z |
| 79 | Castellfollit de la Roca Sant Joan les Fonts est | N-260z |
| 75 | Montagut i Oix Sant Jaume de Llierca Castellfollit de la Roca poligon | GIV-5233   N-260z |
| 72 | Sant Jaume de Llierca | N-260z |
| 70 | Argelaguer Tortellà | GI-523 |
| 67 | Besalú oest Només d'entrada en sentit Olot i de sortida en sentit Figueres | N-260 |
| 65 | Besalú est Girona Beuda | N-260   C-66   GIV-5234 |
| | Inici/Fi de la A-26 | N-260 |

## Referències

* 1 2 «Foment licita per 1,4 MEUR el projecte del tram de l'A-26 entre l'enllaç de Cabanelles i Figueres». El Gerió Digital, 26∕9∕2011. [Consulta: 29∕9∕2011].
* ↑ «Foment adjudica el projecte del tram entre Besalú i l'enllaç de Cabanelles de l'A-26». 3cat24, 17-12-2006. [Consulta: 29∕9∕2011].

## Bibliografia

* «Per a un nou model de gestió d’infraestructures a Catalunya - Fitxa XV14/2017 Eix Pirinenc A-26 i N-260» (pdf) p. 1-3. Foment Infraestructures i Equipaments, 2020.
# Oskar Minkowski

Oskar Minkowski (/mɪŋˈkɔːfski, -ˈkɒf-/;; alemany: 13 de gener de 1858 - 18 de juliol de 1931) va ser un metge i fisiòleg alemany que va exercir de professor a la Universitat de Breslau i és famós per les seves investigacions sobre diabetis. Era germà del matemàtic Hermann Minkowski i pare de l'astrofísic Rudolph Minkowski.

## Vida i carrera

Nascut a Aleksotas, d'origen jueu, però més tard convertit al cristianisme. Minkowski era fill de Rachel (nata Taubmann) i de Lewin Boruch Minkowski (1825–1884), un comerciant del primer gremi, que va subvencionar la construcció de la sinagoga coral de Kovno.

### Descobriment del paper del pàncrees en la diabetis

Minkowski va treballar amb Josef von Mering en l'estudi de la diabetis a la Universitat d'Estrasburg. El seu estudi emblemàtic el 1889 en gossos va induir la diabetis eliminant el pàncrees. Va ser Minkowski qui va realitzar l'operació i va establir el vincle crucial per reconèixer que els símptomes dels gossos tractats eren deguts a la diabetis. Així van ser capaços d’indicar que el pàncrees contenia reguladors per controlar el sucre a la sang ; també van proporcionar un model per a l'estudi de la diabetis. El seu treball va portar a altres metges i científics a seguir investigant sobre la relació del pàncrees amb la diabetis i, en última instància, va donar lloc al descobriment de la insulina com a tractament de la malaltia.
* Joseph von Mering, Oskar Minkowski: Diabetis mellitus nach Pankreasextirpation. Centralblatt für klinische Medicin, Leipzig, 1889, 10 (23): 393-394. Arxiu per a l'experimentació Patholgie und Pharmakologie, Leipzig, 1890, 26:37. Comença amb: Després de l'eliminació del pàncrees, els gossos tenen diabetis. Comença un temps després de l'operació i persistirà durant setmanes contínuament fins a la seva mort. . .

## Premi Minkowski

En reconeixement del descobriment de Minkowski, l' Associació Europea per a l'Estudi de la Diabetis atorga anualment el Premi Minkowski al treball original destacat d'un investigador més jove en recerca sobre diabetis.

## Vegeu també

* Síndrome de Minkowski-Chauffard

## Referències

* ↑ "Minkowski". Random House Webster's Unabridged Dictionary.
* ↑ Minkowski biography. History.mcs.st-andrews.ac.uk (1909-01-12). Retrieved on 2014-07-23.
* ↑ Oskar Minkowski Arxivat 2013-12-29 a Wayback Machine.. Diabetologia-journal.org (1931-06-18). Retrieved on 2014-07-23.
* ↑ Luft, R Diabetologia, 32, 7, 1989, pàg. 399–401. DOI: 10.1007/BF00271257. PMID: 2680696 [Consulta: free].
* ↑ Roberts, Jacob Distillations, 1, 4, 2015, pàg. 12–15 [Consulta: 20 març 2018].
* ↑ Minkowski Prize. easd.org

## Enllaços externs

* Biografia
* Més informació sobre el famós experiment