OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castori

El castori és una secreció glandular del castor, olorosa i oliosa, que l'animal utilitza per brunyir-se el pelatge. Aquesta substància era d'interès en el passat per la perfumeria, gràcies a la seva capacitat de fixar i dotar de matisos a les fragàncies, cosa que, juntament amb l'interès de la pell de castor a la indústria pelletera, provocà l'explotació de l'espècie a gran escala. Actualment es fa servir al nord d'Escandinàvia com a condiment per l'elaboració d'un aiguardent anomenat Bäverhojt.

## Característiques

El castori es barreja amb tintura alcohòlica, una vegada extret per trituració de les glàndules que el segreguen. Posseeix una olor animal, semblant a la del cuir, que els perfumistes utilitzen per composicions orientals o masculines.

## Cultura

En la cultura popular, es coneix una història associada a la caça del castor: es diu que un castor que es veia acorralat per un caçador interessat a obtenir-ne castori, preferí arrancar-se d'una mossegada els testicles, lloc on se suposava que guardava l'apreciada substància, per poder deteriorar així, encara que perdent la seva vida, el trofeu del seu perseguidor.
Aquesta anècdota, que data de l'època romana, està recollida a nombrosos llibres, com per exemple, a El Quixot.

## Referències

* ↑ «Materias de origen animal». Arxivat de l'original el 2007-10-20. [Consulta: 23 setembre 2007].(castellà)
# Constitució de Palau

La Constitució de Palau (palauès: Uchetemel a llach er a beluu er a Belau) és el document de govern i la llei suprema de la República de Palau. Va ser aprovada per la Convenció Constitucional de Palau del 28 de gener al 2 d'abril de 1979, i va ser ratificada en el Tercer Referèndum de la Constitució el 9 de juliol de 1980. Va entrar finalment en vigor l'1 de gener de 1981.
El II Conveni Constitucional certifica les propostes de modificació de la Constitució de la República de Palau que van ser degudament aprovades per majoria de vots dels Delegats el 15 de juliol de 2005.

## Contingut

La constitució inclou un preàmbul i 15 articles:
* Preàmbul
* ARTICLE I. Territori
* ARTICLE II. Sobirania i supremacia
* ARTICLE III. Ciutadania
* ARTICLE IV. Drets fonamentals
* ARTICLE V. Drets tradicionals
* ARTICLE VI. Responsabilitats del Govern Nacional
* ARTICLE VII. Sufragi
* ARTICLE VIII. Executiu
* ARTICLE IX. Olbiil Era Kelulau
* ARTICLE X. Judicial
* ARTICLE XI. Governs de l'Estat
* ARTICLE XII. Finances
* ARTICLE XIII. Provisions generals
* ARTICLE XIV. Esmenes
* ARTICLE XV. Transició

## Referències

* 1 2 «Constitució de Palau» (en anglès). FAO. [Consulta: 19 agost 2024].
* ↑ «Constitució de Palau» (en anglès). WIPO. [Consulta: 19 agost 2024].
* ↑ «CERTIFICATION OF ADOPTION PROPOSED AMENDMENTS TO THE CONSTITUTION OF THE REPUBLIC OF PALAU» (en anglès). Pacific Islands Legal Informations Institute, 2005. [Consulta: 19 agost 2024].
* ↑ «Constitució de Palau» (en anglès). UNESCO. [Consulta: 19 agost 2024].
# Esqueuomorfisme

L'esqueuomorfisme (provinent del mot anglès skeuomorphism) és una tècnica de disseny que consisteix a la representació d'una eina digital conservant ornaments o estructures que eren necessàries a l'objecte físic amb la mateixa funció. El terme prové del grec skéuos (σκεῦος) que significa 'got' o 'eina', i morphê, (μορφή) que significa 'forma'. Un objecte esqueuomorf és aquell que ha estat dissenyat segons aquesta tècnica.
La tècnica s'aplica sovint a aplicacions informàtiques amb funcions pràctiques. Aquestes imiten no només el funcionament d'un instrument anterior, sinó també el seu aspecte visual o els seus sons característics de manera fidel. Per exemple, l'aplicació informàtica per a prendre notes al sistema operatiu mòbil iOS reprodueix un bloc de paper. Igualment, les càmares que incorporen molts telèfons mòbils per a fer fotografies poden imitar el so del d'una càmera rèflex. De la mateixa manera, un programari per escoltar emissores de ràdio pot tenir un aspecte visual similar al dels aparells de ràdio, per exemple, amb un dial per a escollir el canal en lloc d'una caixa de text.
Fins al sistema operatiu mòbil iOS 7, Apple va utilitzar l'esqueumorfisme per a les seves aplicacions.

## Referències

* 1 2 «esqueuomorfisme». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 16 gener 2025].
* ↑ «What is skeuomorphism?» (en anglès). BBC News Magazine. [Consulta: 16r desembre 2001].
# Regne de Niya

Niya era un principat de Síria, situat al sud d'Alep, generalment identificat amb Qalat al-Mudiq, a la vora de l'Orontes i fronterer amb Alalakh.
Se sap que va ser vassall dels reis de Iamkhad (Alep). Cap a l'any 1500 aC el regne de Mitanni el va sotmetre, en unes batalles on es va imposar a Iamkhad. Pocs anys després, potser el 1485 aC, Tuthmosis III, faraó d'Egipte, va ocupar el regne.
Subiluliuma I, rei hitita, va fer la seva primera expedició a Síria cap al 1340 aC. Addu-Nirari príncep de Nuhase occidental, vassall egipci, es va oposar al rei hitita i va formar una coalició amb Itur-Addu rei de Mukish (Alalakh) i Aki-Tesup rei de Niya i junts van atacar Ugarit. Niqm-Addu II, rei d'Ugarit, no havia volgut participar en la lluita contra els hitites. Els atacs continuats d'Alalakh-Mukish, Niya i Nuhase sobre Ugarit van obligar el rei Niqm-Addu II a declarar-se vassall del rei hitita al que va pagar un tribut. Subiluliuma va enviar tropes que van expulsar els atacants i al mateix temps va capturar Alalakh. Poc després se li va sotmetre Takuwa, que els hitites anomenaven "rei de Niya", germà d'Aki-Tesup de Niya, que probablement governava algun districte com a vassall de son germà. Al seu retorn, Aki-Tesup, fidel als egipcis, li va confiscar els territoris que posseïa i els capitosts del regne, Hesmiya, Habahi, Birriya i Nirwabi, van mobilitzar les seves forces i es van unir a les de l'anomenat rei d'Arahati, Akiya, probablement destronat i en guerra, i junts van conquerir la ciutat d'Arahati i després van utilitzar les forces combinades per formar una coalició contra els hitites. Però Subiluliuma els va derrotar i els va fer presoners a tots i se'ls va emportar ca a Hatti quan va tornar.
Després de la victòria sobre Niya, Subiluliuma es va dirigir al sud, en direcció a Qatna. Niya es va incorporar al regne de Khalap creat per a un fill del rei hitita, Telepinus I de Khalap.

## Referències

* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Reino medio y del Imperio Nuevo. Tres Cantos: Akal, 2004, p. 58-59. ISBN 8446022532.
# Matra

Matra, acrònim de Mécanique-Aviation-TRAction, és una empresa francesa fundada el 1945 que cobreix una àmplia gamma d'activitats en el sector aeronàutic, aeroespacial, automoció, automobilisme, transport, telecomunicacions i de defensa. Des de 1992 és una subsidiària del «Grup Lagardère».

## Automobilisme

El 1965, Matra ha recuperat les activitats de l'empresa «Automobiles René Bonnet» en el moment de la fallida d'aquesta última, sent Matra l'accionista majoritari de l'empresa automobilística.
El 1967, Matra va crear un equip de cotxes de competició que va arribar a disputar curses a la Fórmula 1.
Va debutar el 7 de maig el Gran Premi de Mònaco de la temporada 1967 de la mà dels pilots francesos Johnny Servoz-Gavin i Jean-Pierre Beltoise, havent de retirar-se tots dos.
Va ser campió del món de constructors a la temporada 1969.

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 60 | 9 | 20 | 3 | 4 | 165 |

## Referències

* ↑ «Historique (1992-1999)» (en francès). Grup Lagardère. [Consulta: 8 abril 2010].
* ↑ «A potted history of Matra cars» (en anglès). Rootes Group. Arxivat de l'original el 2010-02-02. [Consulta: 8 abril 2010].

## Vegeu també

* Matra Alice

## Enllaços externs

* Matra(francès)
* Matra - 1945-1980(francès)
# Malakhítovaia xkatulka

Malakhítovaia xkatulka (rus: Малахитовая шкатулка) és una òpera en dos actes de Dmitri Batin.

## Referències

* ↑ «Малахитовая шкатулка». Òpera de Perm. [Consulta: 3 febrer 2024].
# Ana María Barber Cárcamo

Ana María Barber Cárcamo (Pamplona, 1948 - 16 de març de 2024) fou una biòloga, investigadora i professora universitària navarresa, catedràtica de la Facultat de Farmàcia i Nutrició de la Universitat de Navarra. Especialitzada en l'estudi de l'absorció intestinal i en la regulació dels transportadors de membrana, amb més de cent articles científics, va ser editora de la Journal of Physiology and Biochemistry (2010-2014).

## Biografia

Ana Barber va néixer a Pamplona (1948). Va formar part de la tercera promoció de la facultat de Ciències Biològiques, on es va llicenciar (1965-1970), i va defensar la seva tesi doctoral Transport actiu de sucres per l'intestí de Cryptomphalus hortensis Müller (molusc gasteròpode) amb premi extraordinari (1974), sota la direcció dels catedràtics Rafael Jordana i Francisco Ponz.
Va començar la seva activitat docent a la Universitat de Navarra impartint assignatures com ara, Biologia General, Endocrinologia, Fisiologia animal, i Fisiologia humana, a la vegada que ho compaginava amb una carrera d'investigació centrada en l'estudi de l'absorció intestinal de nutrients i de la regulació dels transportadors de membrana.
Entre el 1992 i el 2007 va ocupar els següents càrrecs: secretària, subdirectora, directora del departament de Fisiologia Animal, i directora del Programa de Doctorat de Fisiologia i Alimentació.
Va ser editora en cap de la revista Journal of Physiology and Biochemistry, fundada a Barcelona per Juan Jiménez Vargas el 1945, entre el 2010 i el 2014. Des de 2010, és la publicació de la seva àrea amb major índex d'impacte a Espanya.
Estava casada amb Javier Marcotegui, amb qui va tenir quatre fills: Ana, Miguel, Beatriz i Isabel Marcotegui Barber.

## Referències

* ↑ «Fallece Ana María Barber, catedrática emérita de la UNAV» (en castellà). Navarra Televisión, 16-03-2024.
* 1 2 «Fallece la profesora Ana María Barber, catedrática emérita de la Universidad de Navarra» (en castellà). Diario de Navarra, 16-03-2024. [Consulta: 16 març 2024].
* 1 2 Prieto-Hontoria, P.-L. «Lipoic acid prevents body weight gain induced by a high fat diet in rats: Effects on intestinal sugar transport» (en anglès). J Physiol Biochem, LXV, 1, 2009, pàg. 43-50.
* ↑ «A Barber's research while affiliated with Universidad de Navarra and other places» (en anglès). ResearchGate, 2024. [Consulta: 18 març 2024].
* 1 2 «Historia del Journal of Physiology and Biochemistry» (en castellà). Sociedad Española de Ciencias Fisiológicas. [Consulta: 16 març 2024].
* ↑ «Ana María Barber Cárcamo, profesora de la Universidad de Navarra, acreditada por la ANECA como catedrática» (en castellà). Universidad de Navarra, 16-11-2010. [Consulta: 16 març 2024].
* ↑ Navarra Televisión «Fallece Ana María Barber, catedrática emérita de la @unav» (en castellà). , 16-03-2024 [Consulta: 16 març 2024].
* ↑ «La revista de Fisiología y Bioquímica de la Universidad de Navarra cumple 65 años» (en castellà). , 03-04-2010.
* ↑ «Fallece la profesora Ana María Barber, catedrática emérita de la Universidad de Navarra» (en castellà). , 16-03-2024.
* ↑ «Esquela de la señora Doña Ana María Barber Cárcamo» (en castellà). , 17-03-2024.
# Alberto Colombo

Alberto Colombo (Varedo, 23 de febrer de 1946 - Monza, 7 de gener de 2024) va ser un pilot de curses automobilístiques italià que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.

## A la F1

Alberto Colombo va debutar a la sisena cursa de la temporada 1978 (la 29a temporada de la història) del campionat del món de la Fórmula 1, disputant el 21 de maig del 1978 el G.P. de Bèlgica al circuit de Zolder.
Va participar en un total de tres curses puntuables pel campionat de la F1, no aconseguint classificar-se per disputar cap cursa, i no assolint cap punt pel campionat del món de pilots.

## Resultats a la Fórmula 1

| Any | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | Posició | Punts |
| 1978 | ATS Racing Team | ATS | Cosworth | ARG | BRA | SUD | O.USA | MON | BEL NVQ | ESP NVQ | SUE | FRA | GBR | ALE | AUT | HOL | | | | - | 0 |
| 1978 | Team Merzario | Merzario | Cosworth | | | | | | | | | | | | | | ITA NVQ | USA | CAN | - | 0 |

## Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 3 (0) | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
# Bellis

Bellis és un gènere de plantes angiospermes de la família de les asteràcies (Asteraceae). Són plantes natives d'Europa, nord d'Àfrica, Àsia central i de l'oest.

## Descripció

Són plantes herbàcies anuals o perennes, en alguns casos vivaces amb rizoma. Les fulles acostumen a ser a una roseta basal, en alguns casos alternades, tenen forma d'espàtula o ovolanceolada, el marge pot ser enter, serrat o crenat. L'involucre acostuma a tenir dues fileres de bràctees. Les Les flors es troben agrupades en capítols solitaris i amb escap, les flors exteriors són femenines i ligulades, les lígules són blanques i, de vegades, rosades al revers. Les flors interiors són hermafrodites, tubulars amb 4 o cinc lòbuls i de color groc. El fruit és un aqueni sense papus.

## Taxonomia

Aquest gènere va ser publicat per primer cop l'any 1753 al segon volum de l'obra Species Plantarum del botànic suec Carl von Linné (1707-1778).

### Espècies

Dins del gènere Bellis es reconeixen les 14 espècies següents:
* Bellis annua L.
* Bellis azorica Seub.
* Bellis bernardi Boiss. & Reut.
* Bellis caerulescens Coss. & Balansa
* Bellis cordifolia (Kunze) Willk.
* Bellis hyrcanica Woronow
* Bellis longifolia Boiss. & Heldr.
* Bellis margaritifolia Huter, Porta & Rigo
* Bellis microcephala Lange
* Bellis perennis L.
* Bellis prostrata Pomel
* Bellis pusilla (N.Terracc.) Pignatti
* Bellis rotundifolia (Desf.) Boiss. & Reut.
* Bellis sylvestris Cirillo

### Sinònims

Els següents noms científics són sinònims heterotípics de Bellis:
* Bellidium Bertol.
* Belliopsis Pomel
* Kyberia Neck.
* Seubertia H.C.Watson

## Referències

* 1 2 3 «Bellis L.» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 2 desembre 2024].
* ↑ Tutin et alii, 1976, p. 111.
* ↑ Schaefer i Anderberg, Baldwin, Bayer et alii, 2007, p. 303.
* ↑ «Bellis L.» (en anglès). International Plant Names Index, The Royal Botanic Gardens, Kew, Harvard University Herbaria & Libraries and Australian National Botanic Gardens. [Consulta: 2 desembre 2024].
* ↑ Linné, 1753, p. 886.

## Bibliografia

* Tutin, T.G.; Heywood, V.H.; Burges, N.A.; Moore, D.M.; Valentine, D.H.; Walters, S.M.; Webb, D.A.. Flora Europaea. Alismataceae to Orchidaceae (en anglès). vol. 4. Cambridge University Press, 1976. ISBN 0 521 08717 1.
* Anderberg, P.O.; Baldwin, B.G.; Bayer, R.G.; Breitwieser, J.; Jeffrey, C.; Dillon, M.O.; Eldenäs, P.; Funk, V.; Garcia-Jacas, N.; Hind, D.J.N.; Karis; Lack, H.W.; Nesom, G.; Nordenstam, B.; Oberprieler, Ch.; Panero, J.L.; Puttock, C. «Compositae». A: K. Kubitzki. The Families and Genera of Vascular Plants (en anglès). vol. VIII. Springer, 2007, p. 57-588. ISBN 978-3-540-31050-1.
* von Linné, Carl. Species plantarum, exhibentes plantas rite cognitas ad genera relatas, cum differentiis specificis, nominibus trivialibus, synonymis selectis, locis natalibus, secundum systema sexuale digestas (en llatí). vol. 2. Estocolm: Laurentius Salvius, 1753.
# Tripoli (Iowa)

Tripoli és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 1.310 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Tripoli tenia 1.310 habitants, 537 habitatges, i 361 famílies. La densitat de població era de 361,3 habitants/km².
Dels 537 habitatges en un 31,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,6% hi vivien parelles casades, en un 8,6% dones solteres, i en un 32,6% no eren unitats familiars. En el 30,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,96.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,1% tenia menys de 18 anys, un 6,5% entre 18 i 24, un 25,6% entre 25 i 44, un 20,5% de 45 a 60 i un 20,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.444 $ i la renda mediana per família de 42.647 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.764 $ mentre que les dones 22.353 $. La renda per capita de la població era de 16.882 $. Entorn del 7,3% de les famílies i el 9,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Tripoli». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Tripoli». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Bec d'ibis

El bec d'ibis (Ibidorhyncha struthersii) és un ocell relacionat amb els pluvials (caràdrids), però prou diferent com per merèixer la seva pròpia família Ibidorhynchidae.
Viu a les ribes de còdols dels altiplans alts de l'Àsia central i l'Himàlaia.

## Morfologia

Aquest ocell és bastant inconfusible. L'adult és gris amb ventre blanc, potes vermelles, bec llarg i corbat cap avall, la cara negra i el pit amb una banda negra. Els joves no tenen el color negre a la cara i el pit, i el bec és més opac. Els adults en reproducció tenen potes vermelles brillants i en els immadurs són de color sèpia. A pesar de la seva aparença espectacular passa desapercebut en el seu ambient rocós.

## Alimentació

S'alimenten sondejant amb el bec sota les pedres o gravetes dels llits fluvials (Marchant et al.).

## Observacions

* El seu crit és el ressonant cliu-cliu similar al de la gamba verda (Tringa nebularia).
* Pon quatre ous al terra gratat.
* La posició taxonòmica de la família encara no és clara. Pot estar relacionada amb els hematopòdids i els becs d'alena. Per a una classificació alternativa dels Caradriformes vegeu la taxonomia de Sibley-Ahlquist.

## Referències

* Marchant, J., Prater, T. and P. Hayman (1986) Shorebirds: an identification guide to the waders of the world. Christopher Helm. (anglès)
* BirdLife International (2004). Ibidorhyncha struthersii. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 11 de maig de 2006 (en anglès).BirdLife International (2004). Registres de dades que inclouen justificació de per què aquesta espècie es troba no amenaçada (LC).
# Orazi e Curiazi (Mercadante)

Orazi e Curiazi (títol original en italià; Horacis i Curiacis) és una òpera (tragèdia lírica) en tres actes amb música de Saverio Mercadante i llibret en italià de Salvadore Cammarano, que es basa en la llegenda romana del combat dels Horacis i Curiacis. Es va estrenar al Teatro San Carlo de Nàpols el 10 de novembre de 1846.
A Catalunya es va estrenar el 24 d'agost de 1848 al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Referències

* ↑ Almanacco di Gherardo Casaglia
* ↑ «Orazi e Curiazi». Gran Teatre del Liceu. [Consulta: 23 desembre 2024].
Òperes de Saverio Mercadante :
L'apoteosi d'Ercole (1819)
Violenza e costanza (1825)
Anacreonte in Samo (1820)
Il geloso ravveduto (1820)
Scipione in Cartagine (1820)
Maria Stuarda (1821)
Elisa e Claudio (1821)
Andronico (1821)
Adele ed Emerico (1822)
Amleto (1822)
Alfonso ed Elisa (1822)
Didone abbandonata (1823)
Gli sciti (1823)
Costanzo ed Almeriska (1823)
Gli amici di Siracusa (1824)
Doralice (1824)
Le nozze di Telemaco ed Antiope (1824)
Il podestà di Burgos (1824)
Nitocri (1824)
Ipermestra (1825)
Erode (1824)
Caritea, regina di Spagna (1826)
Ezio (1827)
Il montanaro (1827)
La testa di bronzo (1827)
Adriano in Siria (1828)
Gabriella di Vergy (1828)
La rappresaglia (1829)
Don Chisciotte alle nozze di Gamaccio (1830)
Francesca da Rimini (1831)
Zaira (1831)
I normanni a Parigi (1832)
Ismalia (1832)
Il conte di Essex (1833)
Emma d'Antiochia (1834)
Uggero il danese (1834)
La gioventù di Enrico V (1834)
I due Figaro (1835)
Francesca Donato (1845)
I briganti (1853)
Il giuramento (1837)
Le due illustri rivali (1838)
Elena da Feltre (1839)
Il bravo (1839)
La vestale (1840)
La solitaria delle Asturie (1840)
Il proscritto (1842)
Il reggente (1843)
Leonora (1844)
Il Vascello de Gama (1845)
Orazi e Curiazi (1846)
La schiava saracena (1850)
Medea (1851)
Statira (1853)
Violetta (1853)
Pelagio (1857)
Virginia (1866) :
# Ana Maria Peiró Peiró

Ana Maria Peiró Peiró (Xeresa, 1971) és una científica valenciana.
Estudià Medicina a la Universitat de València. És metgessa a l'Hospital General d'Alacant. Interessada en al Neurofarmacologia i Antropologia, investiga per què les persones responen de manera diferent als medicaments en malalties com el dolor o l'autisme.
Actualment és professora de la Universitat Miguel Hernández d'Elx.

## Referències

* 1 2 3 Investigadores intrèpides. Científiques que trenquen barreres 2., 2020, p. 40. ISBN 978-84-09-26282-3.
* ↑ «UMH - Universidad Miguel Hernández». [Consulta: 24 febrer 2024].
# Alcioneu

Alcioneu (en grec antic: Άλκυονεύς) va ser, segons la mitologia grega, un gegant, fill de Gea (la Terra) i d'Urà (el Cel).
Era un dels gegants més alts i més forts, i va tenir un paper destacat en la rebel·lió contra Zeus, la Gigantomàquia, la lluita entre els gegants i els déus que va tenir lloc als Camps Flegreus, a Pal·lene, a Macedònia. Alcioneu no podia morir mentre estigués lluitant a la terra on havia nascut, i per això, Hèracles, que l'havia anat ferint amb les seves fletxes i veia que quan queia a terra s'aixecava immediatament, aconsellat per Atena, el va portar lluny de Pal·lene i el va travessar amb una fletxa, però abans el gegant havia mort, esclafant-los amb una roca, a vint-i-quatre dels companys d'Hèracles. Les filles d'Alcioneu, les Alciònides, desesperades per la mort del seu pare, es van llençar al mar, i van ser transformades en ocells (els alcions).
Una altra tradició diu que Hèracles el va matar amb una fletxa a l'istme de Corint, on volia barrar el pas a l'heroi quan tornava d'Eritea amb el ramat de Geríon.

## Referències

* 1 2 Apol·lodor. Biblioteca, I, 6, 1; I, 9, 2
* ↑ Suïdas, sub voce Άλκυονίδες
* ↑ Gai Juli Higí. Faules, XXXI, 11
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 22. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 14. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Alcioneu. (anglès)