OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Shenandoah (Louisiana)

Shenandoah és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 17.070 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Shenandoah tenia 17.070 habitants, 5.911 habitatges, i 4.900 famílies. La densitat de població era de 1.052,8 habitants/km².
Dels 5.911 habitatges en un 46,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 73,1% hi vivien parelles casades, en un 7,1% dones solteres, i en un 17,1% no eren unitats familiars. En el 13,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 2,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,89 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,21.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,8% tenia menys de 18 anys, un 7,3% entre 18 i 24, un 30,6% entre 25 i 44, un 27,3% de 45 a 60 i un 5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 73.536 $ i la renda mediana per família de 79.302 $. Els homes tenien una renda mediana de 58.938 $ mentre que les dones 31.339 $. La renda per capita de la població era de 29.722 $. Entorn de l'1,2% de les famílies i el 2,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Shenandoah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Shenandoah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# BBC Three

BBC Three és un canal de televisió de la British Broadcasting Corporation que emet per al Regne Unit a través de satèl·lit, TDT i cable. Va començar les seves emissions el 9 de febrer de 2003 i és considerada la successora de BBC Choice. La programació comença a les 19:00 i acaba a les 04:00 cada nit, ja que comparteix amplada de banda amb CBBC.

## Descripció

A diferència dels seus rivals comercials, el 90% del contingut de BBC Three prové del Regne Unit i d'altres estats membres de la Unió Europea. El 80% és contingut original, cobrint tots els gèneres, des de temes actuals fins sèries dramàtiques, comèdies i animació. A més té un informatiu de seixanta segons creat amb la intenció de poder automatitzar de forma completa l'emissió, evitant haver de realitzar un informatiu de durada variable amb retransmissions en directe.
BBC Three és el canal de televisió orientat al públic juvenil la seva missió és proporcionar "programació innovadora" a un públic objectiu d'espectadors d'entre 16 i 34 anys, aprofitant la tecnologia i el nou talent. A diferència dels seus rivals comercials, el 90% de la producció de BBC Three te l'origen al Regne Unit. Les excepcions notables van ser Family Guy i American Dad, totes dues originàries dels Estats Units. Aquest canal i el canal germà BBC Four també llancen programació ocasional de BBC Sport en desbordament per als altres canals de la BBC.
La BBC Trust va iniciar una consulta pública de 28 dies sobre els plans el 20 de gener de 2015 i va acabar amb una protesta davant Broadcasting House. Com a part de la consulta, es va enviar una carta de 750 noms contra el moviment de la indústria creativa a la BBC Trust, comptant amb el suport de diverses celebritats com Daniel Radcliffe, Aidan Turner, Olivia Colman i Lena Headey.
L'emissora ha emès sèries d'èxit com EastEnders, Little Britain o Torchwood, una sèrie derivada de Doctor Who de Two Pints Of Larger And A Packet Of Crisps.

## Referències

* ↑ Mills, Brett. ‘Shoved Online’: BBC Three, British Television and the Marginalisation of Young Adult Audiences (en anglès). Londres: Palgrave Macmillan UK, 2015, p. 219–231. DOI 10.1057/9781137512819_15. ISBN 978-1-137-51281-9.
* 1 2 «BBC Three». BBC Trust, 01-09-2013. [Consulta: 19 novembre 2023].
* ↑ Ritman, Alex. «BBC TV Boss: Moving Youth Network Online Is a “Risk”» (en anglès americà). Hollywood Reporter, 01-06-2015. [Consulta: 19 novembre 2023].
* ↑ Norris, V. British Television Animation 1997-2010: Drawing Comic Tradition (en anglès). Springer, 2014-07-31. ISBN 978-1-137-33094-9.
* ↑ «BBC - Trust begins public consultation on BBC Three proposals». BBC Trust, 20 gener 2015.. [Consulta: 19 novembre 2023].
* ↑ «Save BBC Three petition delivered to BBC Trust» (en anglès). BBC News, 17-02-2015.
* ↑ Midgley, Neil «BBC stars and comics among hundreds calling on broadcaster to save BBC3» (en anglès). The Guardian, 08-06-2015. ISSN: 0261-3077.

## Enllaços externs

* Pàgina web de BBC Three
# Baixant de la Font del Gat

Baixant de la Font del Gat és una popular sardana d'Enric Morera i Viura composta l'any 1926-1927, a la qual li va afegir lletra Antoni Vives i Batlle. És possible que aquesta composició es basés en alguna corranda popular anterior. En aquesta sardana apareix la famosa tonada de la cançó "Baixant de la Font del Gat".
La cançó es basa en una popular Font del Gat situada en els Jardins de Laribal, de la muntanya de Montjuïc (Barcelona), on des de mitjan segle xix les parelles d'enamorats acudien per obtenir intimitat, ja que estava situada en un dels llocs més solitaris de la muntanya.
A més, també, Baixant de la Font del Gat és una tragicomèdia popular catalana en tres actes i un epíleg, estrenada el 15 d'abril de 1922, escrita per Josep Amich i Gastó A. Màntua. L'any 1924 l'obra es va retitular o modificar per Baixant de la Font del Gat o La Marieta de l'ull viu, tragicomèdia en quatre actes.

## Lletra

| Versió Curta | Versió Llarga (Sardana) |
| Baixant de la font del gat, una noia, una noia, baixant de la font del gat, una noia i un soldat. Pregunteu-li com se diu: Marieta, Marieta, pregunteu-li com se diu: Marieta de l'ull viu. | Al cor de Montjuïc on el jovent alegrement hi riu... i fins el músic n'ha fet una sardana cantant: La marieta de l'ull viu. La Font del Gat, de molts és estimada i les noies hi van amb l'aimador i s'hi trobem a grat, tot fent brenades recordant els amors de la cançó. Sardana: Paisatge bonic, és el Parc de Montjuic, una fontana bella es veu al mig, que amb molta gran il·lusió va inspirar una cançó molt feliç… De bon matinet al sortir el sol la Marieta, amb el cantiret se'n va a la font tota soleta, un cop és allà un soldadet li fa l'aleta, i baixen tots dos contents bo i fent-se l'amor. De paraules gentils ells, se'n diuen a mils com si fossin ocells van piulant com ells, i la Marieta no, es deixa fer un petó. A pas de dansa i amb emoció sent el ressò d'una cançó que diu: La Marieta encisera és una flor que al venir la primavera dona olor, és tan riallera i té un mirar tan clar que en les estrelles em fa pensar feliç. Baixant de la Font del Gat una noia, una noia, baixant de la Font del Gat una noia i un soldat. Pregunteu-li com se diu: Marieta, Marieta, pregunteu-li com se diu: Marieta de l'ull viu. La Marieta encisera és un tresor que molts comprarien a preu d'or i a ulls clucs. Té sentiment i agraïment de cor, amb el donzell, que li fa l'amor de temps. I la festa acabarà amb tota certesa quan sigui portada a l'altar. |

## Referències

* 1 2 «Baixant de la Font del Gat...». historiadebarcelona.org, 21-11-2013. Arxivat de l'original el 4 de gener 2014. [Consulta: 3 gener 2014].
* ↑ Alicia Sánchez y María Pomés - Historia de Barcelona - 2001 - Pags. 168 a 169 ISBN.- 84-95300-21-4
# Bakchias

Bakchias o Bacchias (en grec: Βακχιάς) és un jaciment arqueològic d'Egipte, en la governació de Faium. La seua època més important fou durant el període grecoromà. Aquest poble data del regnat de Ptolemeu II i vivia del comerç agrícola amb les grans ciutats egípcies. A hores d'ara, es coneix com Kom el-Atl.

## Excavacions

Les primeres excavacions s'hi feren al 1896, quan la cerca de papirs estava en ple apogeu. Des de la dècada dels 1990, s'hi realitzen excavacions per equips de la Universitat de Bolonya i la Universitat del Salent (dirigits per Sergio Pernigotti i Mario Capasso i supervisades per Paola Davoli). Se centren en restes arquitectòniques més ben conservades, en concret en un gran temple que data dels segles I i II.
Després d'intenses campanyes d'excavació s'han tret a la llum traçats de carrers, restes d'habitatges, estàtues monumentals, eines domèstiques i gran quantitat de papirs en grec que es conserven bé gràcies a les condicions climàtiques i geològiques. Hi ha restes d'una necròpoli a uns 2,5 quilòmetres a l'est del jaciment.

### Temple de Soknobkoneu

El jaciment conté un temple dedicat a Soknobkoneu al bell mig. El construïren en l'era ptolemaica amb maons d'argila en estil egipci. Només les entrades i algunes parts del terreny estan construïdes amb gres. L'entrada principal dona a l'est. Les parets són massisses, i a vegades tenen dos metres de gruix.(3)
L'edifici conté un primer pati, un segon de més petit i al final hi ha el santuari. Els espais més petits estan agrupats pertot. Un gran portal és enfront del temple. Un mur de tova tanca els fonaments cap al nord. En l'època romana, s'hi afegí un annex. Un temple més petit, l'entrada del qual està orientada al sud, és una mica més al nord d'aquest temple. S'han desenterrat fragments arquitectònics i òstracons.(3)

## Referències

* ↑ Cimmino, Franco.. Dizionario delle dinastie faraoniche. Bompiani, 2003. ISBN 88-452-5531-X. OCLC 799332030.
* ↑ «Bakchias, Kom el-Atl – Digital Atlas of the Roman Empire». imperium.ahlfeldt.se. [Consulta: 10 gener 2021].
* ↑ Orientalia, nova series, fasc. I, Vol. 72 (en francés). Gregorian Biblical BookShop.
* ↑ Pernigotti, Sergio. «Una statua egiziana da Bakchias». A: Śliwa, Joachim.; Ciałowicz, Krzysztof M.; Ostrowski, Janusz A.. Civilisations du Bassin Méditerranéen : hommages à Joachim Śliwa. Université Jagaellonne, Institut d'Archéologie, 2000, p. 185-192. ISBN 83-909501-5-4. OCLC 53202022.
# Bakr al-Su Baixi

Bakr al-Su Baixi fou un general otomà d'origen àrab de l'Iraq de principis del segle XVII.
A principis del segle XVII a la zona frontera de l'Iraq hi havia constants revoltes de soldats que calia sufocar. En aquest context, vers el 1620, amb la seva brutalitat com a líder del cos de seguretat, Bakr va adquirir una posició predominant dominant les decisions del feble paixà de Bagdad. Va aplanar una conspiració contra la seva persona a aquesta ciutat. De facto va esdevenir l'home fort de la regió.
Per reduir el seu poder tant els geníssers com Azeban de Bagdat, malgrat que eren rivals, van decidir atacar-lo conjuntament a la tornada d'una expedició a Bagdat on havia lluitat contra una de les tribus àrabs del centre de l'Iraq. Assabentat de l'atac que havien planejat, Bakr va decidir assetjar la ciutat, matant als dos líders de l'atac, Yusuf Pasha i el comandant Azeban. El sultà pel contrari va enviar un exèrcit a Bagdad des de la província lleial més propera, la de Diyar Bakr. Durant unes setmanes es va combatre ferotgement i Bakr va cridar llavors en ajut al xa de Pèrsia Abbas I el Gran; per evitar enfrontar-se als perses el paixà de Diyar Bakr, Hafiz Ahmad, el va haver de confirmar en el govern de Bagdad, i es va retirar.
Els perses van arribar a Bagdad on Bakr va refusar deixar-los entrar; després d'unes negociacions sense èxit, els perses van assetjar la ciutat i es va haver de rendir; l'entrega la va fer el seu fill i Bagdad fou saquejada. Bakr va morir junt a centenars d'habitants, massacrats pels perses.

## Referències

* ↑ The local despotisms in the 17th century
* 1 2 3 Hathaway, Jane; Barbir, Karl. The Arab Lands under Ottoman Rule: 1516-1800 (en anglès). Routledge, 2014-07-22, p. 68. ISBN 978-1-317-87563-5.
# Balearosaure

El balearosaure (Balearosaurus bombardensis Matamales-Andreu, Roig-Munar, Oms, Galobart et Fortuny, 2021), és una espècie d'eurrèptil captorrínid moradisaurí del Permià de Menorca (Illes Balears, Mediterrània occidental). Es coneix per un bocí de maxil·lar que conserva parcialment tres fileres de dents, les quals presenten una característica ornamentació formada per petits solcs longitudinals. A més a més, s'ha identificat un altre possible exemplar que consisteix en un fragment distal de dentari, una vèrtebra dorsal, una vèrtebra caudal, un possible arc hemal, un ílium, un pubis i un fragment de tíbia. Els dos exemplars dels quals se n'han trobades restes eren de mida molt grossa, essent dels captorrínids més grossos coneguts.

## Paleoecologia i edat

Els fòssils de Balearosaurus bombardensis s'han trobat a ambients fluvials i de planera d'inundació. Concretament, la unitat P3 del Permià de Menorca s'ha interpretada com els dipòsits d'una planera al·luvial solcada per rius meandriformes, i esporàdicament episodis de més alta energia, com riuades. És possible que aquests animals visquessin vora els rius, en un context climàtic generalment semiàrid. Els moradisaurins s'han interpretat com a grans herbívors, i a Menorca, durant el Permià, la majoria de la vegetació es concentrava als marges dels rius per mor de la gran aridesa del clima.
La datació dels fòssils de Balearosaurus bombardensis és poc clara dins el Permià. La part superior de la unitat P3 s'ha datada dins el Permià superior, però els fòssils d'aquesta espècie provenen de la part inferior i mitjana d'aquesta unitat. Per això, és possible que Balearosaurus bombardensis visqués a Menorca durant el Permià superior o el Permià mitjà.

## Vegeu també

* Moradisaurí del port des Canonge
* Tramuntanasaure (Tramuntanasaurus tiai)

## Referències

* 1 2 3 4 5 Matamales-Andreu, Rafel; Roig-Munar, Francesc X.; Oms, Oriol; Galobart, Àngel; Fortuny, Josep «A captorhinid-dominated assemblage from the palaeoequatorial Permian of Menorca (Balearic Islands, western Mediterranean)» (en anglès). Earth and Environmental Science Transactions of The Royal Society of Edinburgh, undefined/ed, pàg. 1–21. DOI: 10.1017/S1755691021000268. ISSN: 1755-6910.
* 1 2 3 4 «A palaeoenvironmental analysis of Permian sediments in Minorca (Balearic Islands, Spain) with new palynological and megafloral data» (en anglès). Review of Palaeobotany and Palynology, 158, 1-2, 01-12-2009, pàg. 14–28. DOI: 10.1016/j.revpalbo.2009.07.001. ISSN: 0034-6667.
* ↑ Modesto, Sean P.; Richards, Courtney D.; Ide, Oumarou; Sidor, Christian A. «The vertebrate fauna of the Upper Permian of Niger—X. The mandible of the captorhinid reptile Moradisaurus grandis». Journal of Vertebrate Paleontology, 38, 6, 02-11-2018, pàg. e1531877. DOI: 10.1080/02724634.2018.1531877. ISSN: 0272-4634.
# Baltasar Càrcer de Ferrera

Baltasar Càrcer de Ferrera (Catalunya, segle XVI - Flix, 4 de setembre de 1650) va ser un polític i militar català.
L’estiu de 1639 participa en la campanya de Salses integrat en les companyies de Dalmau III de Queralt, comte de Santa Coloma i virrei de Catalunya.
Durant la revolució motiva pel Corpus de Sang (juny 1640) s'alinea amb la Diputació del General. L’agost de 1640 forma part de l’ambaixada al duc de Cardona per queixar-se dels arrests que Juan de Garay estava fent a Perpinyà. En paral·lel, té un paper molt actiu en la Junta de Braços, màxim òrgan de la Catalunya revolucionària.
Càrcer forma part de la comitiva que acompanya el conseller en cap Lluís-Joan de Calders a la Ribera d’Ebre per inspeccionar les defenses catalanes. Com a capità d’una companyia, també participa en la frustrada defensa de Tarragona (desembre 1640). Les seves activitats militars prossegueixen com a sergent major del terç de Santa Eulàlia en les batalles de Martorell i Montjuïc, així com a assessor del conseller Pere-Joan Rossell en el setge de Tarragona (1641).
El 1645 va ser acusat de conxorxar-se contra les autoritats franceses, motiu pel qual va veure’s obligat a refugiar-se al monestir de Ripoll. Manel Güell considera que en ser destituït i desinsaculat del càrrec d’oïdor reial (15 de maig del 1646), va passar-se al bàndol hispànic. Segons Francisco Pascual de Panno, Cárcer va morir en travessar el riu Ebre, en la batalla de Flix (1650).

## Referències

* 1 2 3 4 «Baltasar Cárcer de Ferrera» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 27 gener 2024].
* ↑ Sivillà, Magí. Historia general del Principado de Cataluña, condados de Rossellón y Cerdaña. Barcelona: Centre d'Història Contemporània de Catalunya, 2019, p. 398. ISBN 978-84-393-9980-3.
# Banderes dels nostres pares

Banderes dels nostres pares (títol original en anglès, Flags of Our Fathers) és una pel·lícula estatunidenca del 2006, dirigida i produïda per Clint Eastwood i escrita per William Broyles Jr. i Paul Haggis basant-se en la novel·la homònima de James Bradley i Ron Powers. S'ha doblat al català.

## Argument

L'argument se centra en els fets de la batalla d'Iwo Jima, a la fi de la Segona Guerra Mundial, i de la famosa imatge dels soldats americans alçant la bandera estatunidenca, moment que va immortalitzar el fotògraf Joe Rosenthal. El mateix any va rodar Cartes des d'Iwo Jima, amb el mateix argument però amb la versió japonesa dels fets.

## Al voltant de la pel·lícula

Es va estrenar el 20 d'octubre de 2006 als Estats Units, va arribar a Espanya el 3 de gener de 2007.
Eastwood ha dirigit, paral·lelament a aquest projecte, una altra pel·lícula de la mateixa temàtica, però ambientada i enfocada des del bàndol japonès, Cartes des d'Iwo Jima l'estrena de la qual va ser el 20 de desembre, dos mesos després de Banderes dels nostres pares.

## Producció

La pel·lícula ha costat 55 milions de dòlars. En una entrevista del 2006, Paul Haggis ha declarat que Clint Eastwood ha rodat la pel·lícula en al voltant de cinquanta dies. La pel·lícula és una producció de Malpaso Productions, Amblin Entertainment i DreamWorks Pictures, distribuïda per la DreamWorks Pictures en tot el món i per la Warner Bros. Pictures en els Estats Units.

## Premis i nominacions

El 2006 Flags of Our Fathers ha estat afegit a la llista dels millors deu films de l'any a la National Board of Review of Motion Pictures. El director Clint Eastwood ha estat nominat pel Globus d'Or al millor director el 2007.
A més, la pel·lícula ha estat nominada per dos Oscar el 2007: Oscar al millor so i Oscar al millor muntatge.

## Referències

* 1 2 Títol en català a Ésadir

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de la pel·lícula Arxivat 2006-11-07 a Wayback Machine. (anglès)
* Banderes dels nostres pares a DeCine21 (castellà)
# Banu Mardanix

Els Banu Mardanix o Mardànix (àrab: بنو مردنيش, Banū Mardanīx), que en castellà equival al cognom «Martínez», van ser una dinastia musulmana d'origen muladí, és a dir, de cristians en territori musulmà convertits a l'Islam. Van governar diverses localitats i territoris, com la taifa de Fraga (1144), la de València (1142-1172) arran de la fi del control dels almoràvits a la península, si bé sobre València van prendre el poder breument els almohades, o la de Múrcia. De fet, amb capital a la ciutat de Múrcia, es va constituir una taifa en mans d'un destacat membre de la família, Muhàmmad ibn Mardanix, conegut com «Rei Llop», que va prendre per la força tot el territori de les taifes de València i Múrcia i es va endinsar a l'interior estenent-se per Albacete, Jaén, Baza, Úbeda, Carmona, Écija, Granada, a més d'amenaçar altres com Còrdova i Sevilla. En el cas de València, van ser els darrers governants del territori abans de la conquesta cristiana per part de Jaume I el Conqueridor.

## Valís almoràvits

* (1145-1146): Abd-Al·lah ibn Sad ibn Mardanix, valí (governador) de la Taifa de València, en nom del valí de Múrcia, Ibn 'Iyad.
* (1146-1147): Muhàmmad ibn Mardanix, fill de l'anterior, valí de València i Múrcia. S'autoproclamà emir (rei) de la Taifa de Múrcia.

## Emirs independents

* (1147-1172): Muhàmmad ibn Mardanix. S'autoproclamà emir de la Taifa de Múrcia.
* (1147-1171): Abu-l-Hajjaj Yússuf, germà de l'anterior, valí de la Taifa independent de València en nom del seu germà, l'emir Muhàmmad ibn Mardanix.

## Valís almohades

* (1171-1186) Abu-l-Hajjaj Yússuf: A la mort del seu germà fou valí de València dependent de l'emperador almohade.
* (1186-1238) Zayyan ibn Mardanix, net d'Abu-l-Hajjaj Yússuf, valí de València (sols en part del territori).

## Referències

* 1 2 Reyes García, Antonio de los «Los reyes musulmanes de Murcia». Murgetana, 2020, pàg. 51-60.
* 1 2 Epalza, Mikel de. «Islamic Social Structures in Muslim and Christian Valencia». A: Iberia & the Mediterranean World of the Middle Ages (en anglès). vol. 2. Leiden: Brill, 1996, p. 180-181.

## Vegeu també

* Balansiya
# Banu Sıvacı

Banu Sıvacı és una guionista i directora de cinema turca. La seva obra més famosa Güvercin fou estrenada en el marc del 68è Festival Internacional de Cinema de Berlín. També fou la gran triomfadora de la XXXIII edició de la Mostra de València, ja que va guanyar la Palmera d'Or a la millor pel·lícula, i els premis al millor actor, al millor guió, a la millor fotografia i a la millor banda sonora.

## Premis i nominacions

| Premi / Festival | Data | Categoria | Candidat | Resultat |
| Festival Internacional de Cinema d'Istanbul | 17 d'abril de 2018 | Seyfi Teoman Millor primera pel·lícula | Güvercin | Guanyador |
| Festival Internacional de Cinema d'Istanbul | 17 d'abril de 2018 | Concurs nacional | Güvercin | Nominat |
| Festival Internacional de Cinema d'Ankara | 29 d'abril de 2018 | Millor pel·lícula | Güvercin | Guanyador |
| Festival Internacional de Cinema de Sofia | 18 de març de 2018 | Millor director | Banu Sıvacı | Guanyador |

## Referències

* ↑ «"Güvercin" Berlin Film Festivali'nde uçacak!». Sabah, 20-03-2018.
* ↑ La película turca 'The Pigeon', Palmera de Oro de la 33 Mostra de València, 20 Minutos, 26 d'octubre de 2018
* ↑ «37. İstanbul Film Festivali programı açıklandı». Posta, 17-03-2018.
* ↑ Ankara Uluslararası Film Festivali. «29. Ankara Uluslararası Film Festivali Ulusal Uzun Yarışma filmleri belli oldu.», 12-03-2018.
* ↑ «'Güvercin' Sofya'dan ödülle döndü!». Milliyet, 20-03-2018.
# Carex flacca

Carex flacca, amb el nom comú de càrex glauc, és una espècie de planta herbàcia de la família de les ciperàcies (Cyperaceae) freqüent a les garrigues i zones forestals.

## Descripció

Es tracta d'una herbàcia perenne de tiges trígones i lleugerament aspres que poden arribar als 20-60 cm. Les fulles són planes, generalment de menor longitud que les tiges i amb una amplada de 3-5 mm, glauques en ambdues cares o sols al revers o abaxial; lígula de 2-3 mm, d'àpex obtús, arrodonit o emarginat, de vores convolutes, soldada al limbe en la major part de la seva longitud. La inflorescència és en panícula o raïm d'espigues; les masculines (1)2-3(5), de (8)15-50(70) mm, són més o manco fusiformes; les femenines 2-4, de (7)15-50(100) mm, són ovoides o cilíndriques, més o manco separades, a vegades la(s) superior(s) andrògina, en ocasions es troben ramificades en la base, de gairebé sèssils i erectes a llargament pedunculades i penjants.
És un dels càrex més freqüents a les garrigues i zones forestals, però podrem distingir-lo pel color glauc de les fulles que són bastant dures i normalment més curtes que la tija.

## Distribució i hàbitat

La podem trobar a prats humits en una gran varietat d'hàbitats: ullastrars i altres garrigues escleròfil·les, savinars, marines de bruc, brolles silicícoles, pinars i garrigues amb romaní i timonedes i pradells terofítics silicícoles.
Es distribueix per tot Europa, Nord d'Àfrica i punts aïllats de l'oest d'Àsia; naturalitzada en el nord-est d'Amèrica del Nord. Present a gairebé a tota la península Ibèrica. Als Països Catalans la trobem a Alacant, Barcelona, Castelló, Girona, Lleida, Tarragona, València i Illes Balears; per illes a Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera.

## Referències

* ↑ «Termcat». Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura. [Consulta: 27 març 2024].
* 1 2 «Flora Ibérica» (en castellà). Castroviejo, S. (coord. gen.). [Consulta: 27 març 2024].
* 1 2 3 «Herbari Virtual del Mediterrani Occidental». Universitat de les Illes Balears. [Consulta: 27 març 2024].