OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carlota Soldevila i Escandon

Carlota Soldevila i Escandon (Barcelona, 1919 - 9 de febrer de 2005) va ser actriu i directora de teatre, fundadora de la companyia de teatre independent Els Joglars i del Teatre Lliure. Era filla de l'escriptor Carles Soldevila.

## Biografia

Començà la seva activitat teatral el 1955 dins l'Agrupació Dramàtica de Barcelona (ADB), secció del Cercle Artístic de Sant Lluc, i hi va treballar fins que fou clausurada per ordre del governador civil, el 1963.
El 1962, va fundar la companyia Els Joglars (inicialment una companyia de mim) juntament amb Albert Boadella i Anton Font, de la qual formà part fins al 1969. També va fundar altres grups de teatre, com el Grup de Teatre Independent el 1965 (amb Francesc Nel·lo i Fabià Puigserver) i el Teatre de l'escorpí el 1974 (amb Josep Montanyès, Fabià Puigserver i Guillem-Jordi Graells).
Del 1971 al 1986 fou professora d'expressió corporal a l'Institut del Teatre de Barcelona, on també fou membre de la Comissió Coordinadora d'Estudis, delegada de Direcció i Coordinació General. El 1976 participà en la creació del Teatre Lliure, on també actuà en prop de 30 obres de Berthold Brecht, William Shakespeare, Jacques Offenbach, Jean Genet i altres. També actuà al Brossa Espai Escènic el 1998 amb l'obra Carrer Sebastià Gasch.
Als anys noranta va treballar en el cinema i participà en pel·lícules com La Femme et le pantin (1990), dirigida per Mario Camus; El diario de Lady M. (1992), d'Alain Tanner, o Tic Tac (1997), de Rosa Vergés.

## Reconeixements i llegat

El 1996 va rebre la Creu de Sant Jordi. I la Medalla d'Or de Barcelona al mèrit artístic el 1999.
El juny del 2019, coincidint amb el centenari del seu naixement, es va instaurar un programa de Residències artístiques «Ajuts a la creació Carlota Soldevila», una col·laboració entre el Teatre Lliure i la Fundació Banc Sabadell, amb la intenció de donar suport a la creació col·lectiva i l’autoria viva.

## Referències

* 1 2 «Carlota Soldevila i Escandon». enciclopèdia.cat. [Consulta: 11 setembre 2018].
* 1 2 3 4 5 6 Julio, Teresa. «Carlota Soldevila Escandon». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre. [Consulta: 18 desembre 2024].
* 1 2 3 «Muere Carlota Soldevila, cofundadora de Els Joglars, a los 75 años en Barcelona». Europa Press, 09-02-2005. [Consulta: 18 desembre 2024].
* ↑ «Ajuts a la creació Carlota Soldevila 23/24». Teatre Lliure. Barcelona. [Consulta: 18 desembre 2024].
* ↑ Forés Juliana, Jaume. «Quo vadis, Carlota Soldevila?». Núvol, 30-01-2024. [Consulta: 18 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Biografia de Carlota Soldevila Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Josep Maria Espinàs entrevista a Carlota Soldevila a "Identitats". TV3 1986
# Cinturó d'Orió

El cinturó d'Orió és una part de la constel·lació d'Orió format per un asterisme de tres estrelles brillants alineades. A l'esquema es poden veure al centre de la imatge les estrelles ζ, ε i δ formant aquesta alineació.
* Zeta Orionis abreujat ζ Ori (Alnitak)
* Èpsilon Orionis abreujat ε Ori (Alnilam)
* Delta Orionis abreujat δ Ori (Mintaka)
# Artàban d'Hircània

Artàban d'Hircània (grec antic: Ἀρτάβανος) fou un militar persa nadiu d'Hircània, capità de la guàrdia personal de Xerxes I de Pèrsia.
El desembre (o l'agost, segons les fonts) de l'any 465 aC Artàban va assassinar el rei en col·laboració amb un eunuc que tenia el càrrec de camarlenc, que alguns anomenen Espamitres i altres Mitridates, amb la intenció de posseir el tron de Pèrsia.
Xerxes havia tingut tres fills: Darios, Artaxerxes i Histaspes, aquest darrer absent, car era sàtrapa a Bàctria. Artàban va enganyar el príncep Artaxerxes dient que l'assassí de Xerxes era el seu germà Darios, que fins llavors era el suposat hereu, i el príncep, a la primera oportunitat, el va matar en revenja i es va fer proclamar rei per l'exèrcit. Artàban va tenir el poder de fet durant uns set mesos. Artàban va comunicar als seus fills la intenció de proclamar-se rei i assassinar Artaxerxes. Arribat el moment, va atacar Artaxerxes amb l'espasa, però el príncep només va resultar ferit lleument i a la lluita que va seguir, Artaxerxes va matar Artàban i el seu fill, tal com diu Diodor de Sicília. Histaspes, el germà d'Artaxerxes, es va revoltar contra Artàban, però quan va saber que el seu germà havia pres el control, s'hi va sotmetre.
Justí, que només coneixia dos germans, Darios i Artaxerxes, dona una versió diferent de la mort d'Artàban.

## Referències

* ↑ 2.Artabanus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 367
# Carme Espona i Grau

Carme Espona i Grau (Torelló, 13 de desembre de 1919 - Barcelona, 16 de gener de 2010) va ser una soprano catalana.
Iniciada en els ambients musicals de la Plana de Vic, es traslladà a Barcelona, on treballà com a locutora de Ràdio Associació de Catalunya, primer com a suplent, i, després, com a primera locutora. Va participar en les Emissions de cara al públic del teatre Olímpia de Barcelona.
La seva primera formació va ser a les Carmelites i a les Dominiques. Per la següent formació va estudiar a l'Institut de Cultura i Biblioteca Popular de la Dona, allà es va fomar molt amplament amb un enfocament en l'àmbit musical. Entre història de l'art, piano, musicologia i altres, va aprendre també idiomes com l'italià, el francés i l'alemany, que l'interessaven per poder cantar la seva passió, l'òpera. Mentrestant havia pogut entrar a treballar a Ràdio Associació de Catalunya, primer a la discoteca -on preparava amb detall les fitxes dels discs- i posteriorment com a locutora. Després de ser detinguda i posteriorment depurada per les autoritats franquistes, decidí dedicar-se únicament a la música.
A Barcelona segui estudis de cant al Conservatori del Liceu, on va poder aprendre de la mezzo-soprano Dolors Frau, mestra important de fama internacional. Continuà la seva trajectòria artística de cantant, de manera que l'any 1953 interpretà el paper principal, de Griselda, a l'estrena de l'òpera Canigó amb música del P. Antoni Massana seguint l'argument del poema homònim de Jacint Verdaguer, al Gran Teatre del Liceu.
Per tal de millorar tècniques musicals es traslladà a Siena, Itàlia, on gaudí d'una beca d'Estudis i de Manteniment i va fer un curs a la Universitat. També conegué el que seria el seu marit, el també cantant Vicenzo Costantini, amb el qual realitzaren diverses gires oferint concerts i interpretant òpera al país italià. Una de les seves interpretacions més aclamades va ser dins l'obra Cavalleria Rusticana. Fins als anys 60 continuà actuant, tant a Catalunya com a Itàlia.
Tornada a Barcelona, juntament amb el seu marit i el seu fill, exercí com a professora del Conservatori del Liceu, del qual ja havia estat alumna. També s'establí com a professora particular de cant, amb nombrosos alumnes d'alt nivell, mantenint aquesta activitat fins a finals dels anys 90.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Espinosa i Mirabet, Sílvia. Dones de ràdio: les primeres locutores de Catalunya. Barcelona: Albertí, p. 78-81. ISBN 9788472461000.
* ↑ «Esquela». La Vanguardia, 17-01-2010. [Consulta: 22 octubre 2024].
* 1 2 El 9 Nou.cat "Mor a Barcelona la soprano Carme Espona, de Torelló" 18.01.2010
* ↑ "Les locutores de ràdio a Catalunya 1924-1939" Tesi Doctoral de Sílvia Espinosa i Mirabet. UAB. Juliol 2008
* ↑ "La Vanguardia Española" 22-05-1953 Pàg. 20
* 1 2 «Mor a Barcelona la soprano Carme Espona, de Torelló». El 9 Nou, 18-01-2010. [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «Fundació del Conservatori del Liceu. La nostra història.». Arxivat de l'original el 2009-12-24. [Consulta: 17 gener 2010].
# Cetologia

La cetologia (dels mots grecs κητος ketos, "balena"; i λόγος logos, "coneixement") és la branca de la mastologia que estudia les aproximadament noranta espècies de cetacis.
Els cetòlegs estudien l'evolució, difusió, comportament i la dinàmica comunitària dels cetacis, entre altres coses.

## Enllaços externs

* Els dofins a la mitologia grega (anglès)
# Radiats

Els radiats (Radiata) són els animals amb simetria radial del subregne dels eumetazous.
Aquest grup es va proposar com a clade però ha estat desestimat per parafilètic.
# Bandera de Dominica

La bandera de Dominica és la bandera nacional d'aquest estat situat en una illa del Carib. Fou adoptada el 3 de novembre de 1978, i s'hi van afegir petits canvis els anys 1981, 1988, i 1990. La bandera original fou designada per Alwin Bully a principis de l'any 1978 com una bandera per preparar la independència.

## Història

La bandera, adoptada el 1978, presenta l'emblema nacional d'aus i el lloro amazona imperial, que també apareix a l'escut de Dominica del 21 de juliol de 1961. Aquest lloro, endèmic de Dominica, és una espècie en perill d'extinció amb una població de només 250-350 individus.
El camp verd representa l'exuberant vegetació de l'illa. La creu representa la Trinitat i el cristianisme, amb els seus tres colors que simbolitzen els indis natius, el sòl fèrtil i l'aigua pura. Les 10 estrelles verdes de cinc puntes representen les 10 parròquies del país: (St Andrew, St David, St George, St John, St Joseph, St Luke, St Mark, St Patrick, St Paul i St Peter), mentre que el disc vermell significa justícia social.
El lloro a vegades és de color blau o violeta (el color real del lloro). L'ús del porpra fa de la bandera de Dominica una de les dues úniques banderes d'estats sobirans (al costat de la bandera de Nicaragua) que contenen aquest color.
La bandera de Dominica, juntament amb altres símbols nacionals, va ser el focus d'una "Setmana d'Emblemes" patrocinada pel govern el 2016. La iniciativa del comitè d'independència anomenada la Setmana dels Emblemes, té com a objectiu reflexionar sobre el significat dels emblemes nacionals i promoure el seu ús entre els membres del públic en general i particularment entre les escoles de la comunitat.

## Banderes històriques

* Bandera utilitzada de 1955 a 1965
* Bandera utilitzada de 1965 a 1978
* Bandera utilitzada de 1978 a 1981
* Bandera utilitzada de 1981 a 1988
* Bandera utilitzada de 1988 a 1990

## Referències

* ↑ «Today is Flag Day in Dominica». Dominica News Online, 19-10-2011 [Consulta: 18 desembre 2014]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-12-19. [Consulta: 6 desembre 2016].
* ↑ "Amazona imperialis", The IUCN Red List of Threatened Species. Retrieved 12 September 2014.
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-02-27. [Consulta: 27 febrer 2018].
# Moviment retrògrad i prògrad

En astronomia, el moviment retrògrad indica, en general, el moviment orbital o rotacional d'un cos en sentit oposat a la rotació del seu primari. Pel contrari, el moviment prògrad o moviment directe indica que el cos orbita o rota en el mateix sentit que el seu primari. Tanmateix, els termes retrògrad i prògrad també es poden referir a un altre cos que no sigui el primari, si així s'indica.
En el sistema solar, les òrbites al voltant del Sol de tots els planetes i la majoria dels altres objectes (excepte molts dels cometes) són prògrades, és a dir, en el mateix sentit que la rotació del Sol. Així mateix, les rotacions de la majoria de planetes (excepte Venus i Urà (planeta)) també són prògrades. D'altra banda, la majoria de satèl·lits naturals tenen òrbites prògrades respecte els seus planetes. Es creu que tots els satèl·lits retrògrads s'haurien format de manera separada abans de ser capturats pels seus planetes.
# Peptidoglicà

El peptidoglicà és un heteropolímer format per monosacàrids i aminoàcids que esdevé el component principal de la paret bacteriana, junt amb els àcids teicoïcs (en bacteris grampositius) o el lipopolisacàrid (en bacteris gramnegatius). En els bacteris el peptidoglicà predominant a la paret bacteriana és la mureïna, mentre que en arqueus el peptidoglicà predominant és la pseudomureïna.
Es coneixen més de cent tipus diferents de peptidoglicà que difereixen principalment en el tipus de ponts intercatenaris i la composició aminoacídica.

## Estructura

La capa de peptidoglicà de la paret cel·lular bacteriana és una estructura de xarxa cristal·lina formada per cadenes lineals de dos aminosucres alterns, és a dir, N-acetilglucosamina (NAGA) i àcid N-acetilmuràmic (NAMA). Els sucres alterns estan connectats per un enllaç β-(1,4)-glicosídic. Cada NAMA està unit a una cadena d'aminoàcids curta (de 4 a 5 residus).
* Estructura de peptidoglicà. NAG en color gris, NAM en color blanc. Entre aminoàcids de sengles oligopèptids s'estableixen enllaços covalents creuats.
* Esquema de paret bacteriana d'un Gram-positiu.

## Vegeu també

* Paret bacteriana
* Bacteri grampositiu
* Bacteri gramnegatiu
# Crisàor

Segons la mitologia grega, Crisàor (en grec antic Χρυσάωρ "l'home de l'espasa d'or") va ser un heroi, fill de Posidó i de Medusa.
Va néixer pel coll de la seva mare, juntament amb el cavall Pegàs quan Perseu degollà la gorgona. Quan va néixer, Crisàor brandava una espasa d'or. Unit amb Cal·lírroe, la filla d'Oceà, va engendrar el gegant de tres cossos Gerió, l'enemic d'Hèracles. Alguns autors li atribueixen també la paternitat d'Equidna.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 120. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 56. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Crisàor. (anglès)
# Le Roi d'Ys

Le Roi d'Ys (El rei d'Ys) és una òpera en tres actes i cinc quadres d'Édouard Lalo amb llibret en francès d'Édouard Blau.
El llibret es basa en la llegenda bretona de la ciutat d'Ys, capital del regne de Cornualla, que segons la llegenda va quedar engolida sota les aigües. Lalo va compondre Le Roi d'Ys entre 1875 i 1878. Les representacions no van acabar de tenir èxit, i aviat els teatres la van retirar del seu repertori. Lalo es tornà a posar a treballar en la seva obra el 1886, i la reestrena de la nova versió tingué lloc el 7 de maig de 1888 a la Salle du Châtelet per la companyia de l'Opéra comique. Le Roi d'Ys obtingué un èxit fulgurant, i se'n van fer 100 funcions al llarg d'aquell any.
També es va representar a Ginebra el novembre de 1888, a Amsterdam el desembre de 1888, a Anvers i Brussel·les el febrer de 1889 i a Roma el març de 1893. El llibret va ser traduït a l'holandès, l'alemany, l'italià, el txec, el rus i el romanès poc després de l'estrena de 1888. La primera actuació al Regne Unit va ser a la Royal Opera House de Londres el 17 de juliol de 1901. El 23 de gener de 1890 arribava a l'òpera francesa de Nova Orleans (Estats Units), però no seria fins a l'any 1922 quan es va poder veure a Nova York, on va rebre una recepció tímida i només van realitzar-se sis representacions. L'any 1941 el títol va tornar a l'òpera de París, i en aquella ocasió va representar-se 490 vegades, però des de llavors rarament s'ha representat.
L'interès de Lalo pel folklore bretó és degut a la seva segona esposa, la contralt Julie de Marigny, d'origen bretó. De fet, el personatge de Margared va ser escrit per a ella.
A banda de l'obertura, el fragment més famós de l'òpera és l'albada del tenor del tercer acte Vainement, ma bien-aimée (En va, estimada meva).

## Referències

* ↑ «Reposición de "Le Roi d'Ys"». La Vanguardia, 11-01-1949, pàg. 8.
* ↑ «Dades de l'opera» (en alemany). Operone. Arxivat de l'original el 24 de març 2016. [Consulta: 26 desembre 2016].
* ↑ Galceran, Albert. «Le roi d'Ys (É. Lalo)». Moments d'òpera. [Consulta: 5 febrer 2020].
# Reacció endotèrmica

Una reacció endotèrmica en termodinàmica és un procés o reacció en el que el sistema absorbeix energia de l'entorn en forma de calor. La seva etimologia deriva del prefix grec «endo-», derivat alhora de la paraula ἔνδον, endon, "a dins" i el sufix grec –ther, que vol dir “escalfor” (endotèrmic = "escalfament intern"). Endotèrmic, es refereix en la química a una reacció que absorbeix calor del seu entorn. No s'ha de confondre aquest concepte amb endergònic, en una reacció endergònica s'absorbeix energia en qualsevol forma de l'entorn. El contrari d'un procés endotèrmic és una reacció exotèrmica, qualsevol procés que deixi anar energia en forma d'escalfor. El terme «endotèrmic» va ser creat per Marcellin Pierre Eugène Berthelot (1827 – 1907). Aquest concepte s'aplica sovint a les ciències físiques a afers com, per exemple, reaccions químiques, on l'energia tèrmica (calor) es converteix a energia química d'enllaç.
Les reaccions químiques endotèrmiques necessiten energia “extra” per ocórrer. En una reacció termoquímica del tipus endotèrmic, la calor es posa al costat dels reactius, ja que és necessària i absorbida durant la reacció. Alguns exemples de processos endotèrmics són:
* Un pac fred per tractar contusions, que consisteix primàriament de dues bosses que contenen nitrat d'amoni i aigua.
* Evaporació o fusió de qualsevol substància, qualsevol canvi d'estat que cicli cap a la forma gasosa.
* La fotosíntesi.
    Q > 0
Quan això ocorre a pressió constant:
    ∆H > 0
Amb volum constant:
    ∆U > 0
Si l'entorn no proporciona energia (quan el sistema és adiabàtic), una transformació endotèrmica ens porta a una disminució de la temperatura del cicle.

## Vegeu també

* Càntir
* Geladora

## Referències

* ↑ Exothermic - Endothermic examples
* ↑ Perrot, Pierre. A to Z of Thermodynamics. Oxford University Press, 1998. ISBN 0-19-856552-6.

## Enllaços externs

* Endothermic Definition - MSDS Hyper-Glossary
* School experiment Arxivat 2009-08-14 a Wayback Machine.
# Vampiromorfs

Els vampiromorfs (Vampyromorpha) són un ordre de mol·luscs cefalòpodes del superordre Octopidiformes, que conté una única espècie viva (Vampyroteuthis infernalis) i nombrosos taxons extints.

## Taxonomia

L'ordre Vampyromorpha té tres subordres extints i un d'actual:

### ?Subordre †Kelaenina

* Família †Muensterellidae

### Subordre †Prototeuthina

* Família †Loligosepiidae
* Família †Geopeltididae
* Família †Lioteuthididae
* Família †Mastigophoridae
* Família †Plesioteuthididae
* Família †Leptotheuthididae

### Subordre †Mesoteuthina

* Família †Palaeololiginidae
* Família †Trachyteuthididae

### Subordre Vampyromorphina

* Família Vampyroteuthidae

## Referències

* ↑ «Mikko's Phylogeny Archive - Vampyromorpha». [Consulta: 11 abril 2021].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Vampyromorpha». [Consulta: 11 abril 2021].
* Fischer, Jean-Claude & Riou, Bernard (2002): Vampyronassa rhodanica nov. gen. nov sp., vampyromorphe (Cephalopoda, Coleoidea) du Callovien inférieur de la Voulte-sur-Rhône (Ardèche, France). Annales de Paléontologie 88(1) 1−17. [French with English abstract] (HTML abstract)
# Llatí clàssic

El llatí clàssic és l'estàndard literari, desenvolupat al final de la República Romana i principi de l'Imperi, de la llengua llatina, una llengua indoeuropea parlada en l'antiguitat a Roma i als territoris del seu Imperi, així com a l'alta edat mitjana als països de la Romània, fins al moment en què es produí el pas del llatí a les respectives llengües romàniques. Durant el Renaixement va ser la llengua emprada pels humanistes. És originari de la regió del Laci i procedia de l'indoeuropeu, per bé que va passar per diversos estadis intermedis abans d'arribar a la seua forma clàssica.
Els escriptors llatins, i especialment Ciceró, sotmeteren la llengua a un procés tenaç d'elaboració literària. La creació del llatí clàssic o literari en va ser el resultat. L'afany de puritat i el rigor de les mateixes normes fan del llatí clàssic una llengua neta, severa i concisa. Es vann incorporar nombrosos manlleus del grec, idioma considerat model de cultura.

## Referències

* ↑ Rosén, Hannah. 1999. Latine Loqui: Trends and Directions In the Crystallization of Classical Latin. München: W. Fink.
# Miquel Cachot Rocher

Miquel Cachot Rocher (Reus, 29 de setembre de 1919 - Madrid 18 de març de 2007) va ser un advocat i empresari, fill de Joan Cachot i d'Empar Rocher.
L'any 1931 va anar a viure a Madrid amb la seva família, quan el seu pare va ser nomenat vicesecretari de la Cambra de Comerç de Madrid i secretari de la Federació d'Exportadors d'oli d'oliva de l'estat espanyol. Allà va començar estudis de Dret, però l'inici de la Guerra Civil els va interrompre. Amb dificultat va arribar a França on va viure fins al 1939. Tornat a Madrid, va acabar els estudis i es va establir d'advocat. Durant els primers anys va treballar principalment per companyies d'exportació de vins, i el 1990 encara estava vinculat a la Federació d'Exportadors de Vi. El 1950 va ser nomenat director de la Federació d'Exportadors d'oli d'oliva, un càrrec que va exercir fins a l'any 1970. Des del 1965 era vocal de la Cambra de Comerç de Madrid, en va ser tresorer, i el 1982 vicepresident. Va ser secretari, director general i conseller delegat de l'empresa d'assegurances Hermes, i president del consell tècnic de «Seguritecnia», una revista sobre seguretat privada, fins al 1998.
La seva documentació es pot consultar a l'Arxiu Comarcal del Baix Ebre.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs: vol. I. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 160-161.
* ↑ «Hechos históricos 1998». Seguitecnia. [Consulta: 15 març 2025].
* ↑ «Fons personals». Catàleg. Arxiu Comarcal del Baix Ebre. [Consulta: 15 març 2025].
# Il reggente

Il reggente (El regent) és una òpera en tres actes de Saverio Mercadante, sobre un llibret de Salvatore Cammarano basat en Gustave III ou Le bal masqué d'Eugène Scribe. L'estrena va tenir lloc al Teatro Regio de Torí el 2 de febrer de 1843.

## Enregistraments

* 1970 (en viu al Teatro dei Rinnovati de Siena) - Giorgio Merighi (Il Reggente), Licinio Montefusco (Il Duca Hamilton), Maria Chiara (Amelia), Linda Vajna (Meg), Elena Zilio (Oscar), Dino Formichini (Lord Howe), Dino Formichini (Scoto), Vittorio Bruni (Lord Kilkardy), José Sánchez Córdova (Un Servo), Bruno Martinotti (direttore), Orchestra Angelicum di Milano, Coro del Maggio Musicale Fiorentino, Audio CD: Myto 2 MCD 905.28 (2 CD, 1990)

## Referències

* ↑ «almanacco di amadeusonline». Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 21 març 2015].
* ↑ Registrazioni de Il reggente a www.operadis-opera-discography.org.uk
Òperes de Saverio Mercadante :
L'apoteosi d'Ercole (1819)
Violenza e costanza (1825)
Anacreonte in Samo (1820)
Il geloso ravveduto (1820)
Scipione in Cartagine (1820)
Maria Stuarda (1821)
Elisa e Claudio (1821)
Andronico (1821)
Adele ed Emerico (1822)
Amleto (1822)
Alfonso ed Elisa (1822)
Didone abbandonata (1823)
Gli sciti (1823)
Costanzo ed Almeriska (1823)
Gli amici di Siracusa (1824)
Doralice (1824)
Le nozze di Telemaco ed Antiope (1824)
Il podestà di Burgos (1824)
Nitocri (1824)
Ipermestra (1825)
Erode (1824)
Caritea, regina di Spagna (1826)
Ezio (1827)
Il montanaro (1827)
La testa di bronzo (1827)
Adriano in Siria (1828)
Gabriella di Vergy (1828)
La rappresaglia (1829)
Don Chisciotte alle nozze di Gamaccio (1830)
Francesca da Rimini (1831)
Zaira (1831)
I normanni a Parigi (1832)
Ismalia (1832)
Il conte di Essex (1833)
Emma d'Antiochia (1834)
Uggero il danese (1834)
La gioventù di Enrico V (1834)
I due Figaro (1835)
Francesca Donato (1845)
I briganti (1853)
Il giuramento (1837)
Le due illustri rivali (1838)
Elena da Feltre (1839)
Il bravo (1839)
La vestale (1840)
La solitaria delle Asturie (1840)
Il proscritto (1842)
Il reggente (1843)
Leonora (1844)
Il Vascello de Gama (1845)
Orazi e Curiazi (1846)
La schiava saracena (1850)
Medea (1851)
Statira (1853)
Violetta (1853)
Pelagio (1857)
Virginia (1866) :