OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sonata per a piano núm. 8 en fa sostingut menor, D 571 (Schubert)

La Sonata per a piano núm. 8 en fa sostingut menor, D 571, fou composta per Franz Schubert el juliol de 1817. La sonata no es publicà fins molt de temps després de la mort del compositor, l'any 1888, per l'editorial Breitkopf & Härtel.
La sonata és incompleta i consisteix en un únic moviment inacabat, ja que Schubert la va abandonar abans de la conclusió. Altres músics, com Howard Ferguson, Noël Lee, i Martino Tirimo, han intentat de realitzar el que Schubert havia apuntat. Aquestes hipotètiques conclusions de la sonata han estat publicades com a peces separades, afegint tres moviments: Andante en la major, D. 604, i Allegro vivace en re major, i Allegro en fa sostingut menor (D. 570).

## Moviment

I. Allegro moderato
Fa sostingut menor. Un fragment. Es trunca al final del desenvolupament, que implica una recapitulació en la tonalitat de la subdominant, si menor.
(II. D. 604)
La major. En la forma sonata sense desenvolupament. Excepcionalment, el segon grup del subjecte està en la tonalitat de la subdominant, re major.
(III. Scherzo: Allegro vivace - Trio, D. 570)
Re major
(IV. Allegro, D. 570)
Fa sostingut menor. Fragment (es trunca al final del desenvolupament)

## Referències

* ↑ Newbould, Brian. Schubert: The Music and the Man. University of California Press, 1999, p. 105. ISBN 9780520219571.

### Fonts

* Tirimo, Martino. Schubert: The Complete Piano Sonatas. Vienna: Wiener Urtext Edition, 1997.

## Enllaços externs

* Allegro, D.571: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Éliza (Cherubini)

Eliza és una òpera en dos actes composta per Luigi Cherubini sobre un llibret francès de Jacques-Antoine de Reveroni de Saint-Cyr. S'estrenà al Théâtre Feydeau de París el 13 de desembre de 1794.

## Referències

* ↑ «Eliza (Cherubini, Luigi)». Imslp. [Consulta: 28 abril 2024].
Òperes de Luigi Cherubini :
Demophoon (1788)
Lodoïska (1791)
Éliza (1794)
Médée (1797)
L'Hôtellerie portugaise (1798)
Les Deux Journées (1800)
Anacréon (1803)
Faniska (1806)
Pimmalione (1809)
Le Crescendo (1810)
Les Abencérages (1813)
Ali Baba (1833) :
# Argimundus

Argimon (Argimundus) fou pretendent a la corona visigoda del Regne de Toledo el 590. Després del III Concili de Toledo es va organitzar una conspiració, probablement arriana, liderada per Argimon, que era dux d'una província (potser la Cartaginesa), i persones influents del palau. Els conjurats pretenien assassinar al rei i proclamar Argimon en el seu lloc. Descoberta la conjura Argimon va patir decalvació i amputació de la mà dreta.

## Enllaços externs

* http://books.google.cat/books?id=JQAUNM4XZFgC&lpg=PA252&dq=Argimundo&hl=ca&pg=PA252#v=onepage&q&f=false
* http://www.benedictus.mgh.de/quellen/chga/chga_045t.htm
* http://books.google.cat/books?id=60y9rFlAajYC&lpg=PA139&dq=Argimund%20d%C3%A9calv%C3%A9&hl=ca&pg=PA135#v=onepage&q&f=false
# Esquí de fons als Jocs Olímpics d'hivern de 1952 - 10 quilòmetres femenins

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1952 celebrats a la ciutat d'Oslo (Noruega) es disputà una prova de 10 quilòmetres d'esquí de fons en categoria femenina, esdevenint la primera vegada que les dones participaven en una competició olímpica d'esquí de fons. La prova es disputà el dia 23 de febrer de 1952 a les instal·lacions d'Oslo.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 20 esquiadores de 8 comitès nacionals diferents.
| Alemanya (1) Àustria (1) Finlàndia (4) França (2) | Itàlia (2) Iugoslàvia (2) Noruega (3) Suècia (4) |

## Resum de medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Lydia Wideman | Mirja Hietamies | Siiri Rantanen |

## Resultats

| Posició | Esquiadora | Temps | Temps |
| Posició | Esquiadora | Als 5,5 km | Final |
| 1 | Lydia Wideman | 23:00 | 41:40 |
| 2 | Mirja Hietamies | 24:00 | 42:39 |
| 3 | Siiri Rantanen | 24:15 | 42:50 |
| 4 | Märta Nordberg | 24:10 | 42:53 |
| 5 | Sirkka Polkunen | 24:10 | 43:07 |
| 6 | Rakel Wahl | 25:20 | 44:54 |
| 7 | Marit Øiseth | 25:40 | 45:04 |
| 8 | Margit Albrechtsson | 25:05 | 45:05 |
| 9 | Eivor Alm | 25:30 | 45:20 |
| 10 | Gina Sigstad | 25:35 | 45:37 |
| 11 | Sonja Edström | 25:45 | 45:41 |
| 12 | Jorun Askersrud | 26:50 | 47:45 |
| 13 | Hanni Gehring | 28:10 | 50:39 |
| 14 | Nada Birko | 28:30 | 50:44 |
| 15 | Josette Baisse | 28:45 | 51:43 |
| 16 | Angela Kordež | 28:55 | 52:33 |
| 17 | Fides Romanin | 31:00 | 54:43 |
| 18 | Michèle Angirany | 30:30 | 54:56 |
| - | Ildegarda Taffra | NF | - |
| - | Lizzy Kladensky | NF | - |
    NF: no finalitzà

## Referències

* 1 2 «Olympedia – 10 kilometres, Women». [Consulta: 25 desembre 2024].
# Masfut

Masfut és una petita ciutat agrícola d'uns tres mil habitants situada a les muntanyes Hadjar, al sud-est dels Emirats Àrabs Units que inclou les viles de Mazeyrah i Al-Sabgah. La zona està poblada pels clans tribals Bidwat i Bani Kaeb. La zona és muntanyosa destacant el Djebel Difta, i la Muntanya Blanca, però amb notables valls com les de Gulfa, Sawamer, Masafwat, Khanfariya i altres
La zona pertany a Ajman, ja que les tribus que l'habiten va declarar la seva lleialtat al xeic d'Ajman. El territori està separat uns 90 km de la capital de l'emirat d'Ajman i limita al nord amb la secció sud de Ras al-Khaimah, a l'est amb una zona que pertany a Dubai anomenada Hajarain; i a l'oest i sud amb Oman; al sud-oest hi ha un petit enclavament, Hadf, que és de sobirania compartida entre Ajman i Oman.
A Masfud l'activitat principal és l'agricultura i les granges, avui modernitzades; hi ha pedreres de marbre de colors.
Les seves coordenades geogràfiques són latitud 24 81 i longitud 56 11. El cap tribal de la zona va reconèixer al xeic d'Ajman el 1947 i fou reconeguda pels britànics dos anys després. Fou confirmada als arbitratges i tractats interns del 1956-1957. Les fronteres amb Oman, establertes el 1960, han quedat millor delimitades als darrers anys però els mapes exactes encara no s'han publicat.
# Garoinada

La Garoinada és una campanya gastronòmica que té com a principal producte les garoines. Se celebra entre el gener i el març de cada any. Va néixer el febrer del 1992 arran d'una idea del regidor de Turisme de Palafrugell, Quim Turró de fer una garoinada popular a la platja de Llafranc. El director del Patronat de Turisme de Palafrugell, en Martí Sabrià, que dirigia també el col.lectiu "la Cuina de l'Empordanet",va proposar complementar l'acte popular, amb unes jornades gastronòmiques en els millors restaurants de la vila del peix fregit, que es van convertir en la que es considera la primera campanya gastronòmica de les comarques gironines i una de les primeres de Catalunya. A la primera edició es va dur a terme una garoinada popular a la plaça de Llafranc, on es van consumir 10.000 garoines. Aquest format va rebre algunes crítiques per la «sobreexplotació» dels eriçons. Actualment està organitzada per l'Institut de Promoció Econòmica de Palafrugell i compta amb la participació de diversos hotels i restaurants del municipi.

## Referències

* 1 2 Sabrià i Deulofeu, Martí «La Garoinada, una festa referent de la gastronomia». Revista de Palafrugell, núm. 267, gener 2016, p. 6 [Consulta: 4 gener 2017].
* 1 2 3 Salvatella, Josep «La Garoinada, un quart de segle». Revista de Palafrugell, núm. 267, 1-2016, pp. 6-9.
# Eguen

Eguen o Egu, en la mitologia basca, era el déu del cel i la llum, encara que això, segons José Miguel de Barandiarán, no s'ha confirmat del tot.
Pel que sembla, l'arrel egu significa llum, però també ortzi o cel blau, com ortz i ost. També s'explica en relació amb aquests. Així seria un dia dedicat a la llum de l'alba o a la mateixa llum.
Pel que sembla, és una traducció fidel del mot "dijous" que s'utilitza avui en dia en llengües indoeuropees. En aquests idiomes, dijous és el dia del cel o el dia de la llum divina.
És per això que el mateix Barandiaran diu que Egu pot ser el Déu del cel blau o brillant.
A Biscaia, els dies dedicats al déu Egu s'anomenen: eguen (dijous) i eguazten (dimecres).
També hi ha molt de lèxic basc associat al nom egu: eguantza (alba), eguerdi (entre el matí i el vespre), eguargi (llum del dia), eguarte (el període de llum del dia, sobretot al vespre), egubakoizt (divendres), eguberri (solstici d'hivern), egunabar (alba), egunaldi (temps), egunari (calendari), etc.
Per crear la paraula ekaitz (tempesta), les paraules "Egu" i "Gaitz" estan connectades (Protobasc: * egu-gaitz).

## Referències

* 1 2 3 Barandiarán, José Miguel de. Mitologia Vasca (en castellà). Txertoa, 1985, p. 122,134. ISBN 84-7099-085-3.
* ↑ Lasa, Bernardo Estornés. Orígenes de los vascos (en castellà). Editorial Icharopena, 1959, p. 257.
* 1 2 (basc) Antzinako beste jainkotasun batzuk, Euskal mitologia, Amaroa
* ↑ Koldo Mitxelena (1976). Fonética histórica vasca. Donostia: Gipuzkoako Aldundia.
# Discontinuïtat de Gutenberg

La discontinuïtat de Gutenberg és la divisió entre el mantell i el nucli de la Terra, situada a uns 2.900 km de profunditat. Es caracteritza per no ser travessada per les ones sísmiques S i fer disminuir la velocitat de les ones sísmiques P de 13 a 8 km/s. És una de les capes més primes de la Terra, igual que la discontinuïtat de Mohorovičić. Sota aquest límit és on es generen corrents electromagnètics que donen origen al camp magnètic terrestre, gràcies a l'acció convectiva del fregament entre el nucli extern (format per materials ferromagnètics) i el mantell. Porta el nom del seu descobridor, Beno Gutenberg, sismòleg alemany que la va descobrir el 1914.
La superfície imaginària rep el nom també de discontinuïtat de Wiechert-Gutenberg. Wiechert fou professor i tutor de Gutemberg durant uns anys.

## Referències

* ↑ Tarbuck, E. J. & Lutgens, F. K. 2005. Ciencias de la Tierra, 8ª edición. Pearson Educación S. A., Madrid. ISBN 84-205-4400-0
* ↑ «Some Aspects in Emil Wiechert's Scientific Work» (en anglès). [Consulta: 5 juliol 2024].

## Vegeu també

* Discontinuïtat de Mohorovičić
* Discontinuïtat de Lehmann
* Estructura interna de la Terra
# La vedova accorta

La vedova accorta és una òpera en tres actes composta per Ferdinando Bertoni sobre un llibret italià d'Antonio Borghese. S'estrenà al Teatre San Cassiano de Venècia el 1745.
A Catalunya, s'estrenà el 1751 al Teatre de la Santa Creu.

## Referències

* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Julio Calvo Alfaro

Julio Calvo Alfaro (Saragossa, 1896 - Barcelona, 2 de desembre de 1955) fou un aragonesista de la primera meitat del segle xx.
De professió publicista, es va desplaçar de molt jove a Barcelona, on des de 1918 apareix ja com actiu aragonesista. Aquest any figurava com a president de les creades Juventudes Aragonesistas. Serà substituït una mica més tard en aquest càrrec per Gaspar Torrente, i passa a dirigir la publicació del grup aragonesista a Catalunya, El Ebro, tasca que desenvoluparà eficaçment durant gairebé quinze anys.
En les pàgines d'El Ebro va publicar diferents assajos aragonesistes: «Doctrina regionalista en Aragón», «Aragón-Estado», «Ensayo sobre un programa político aragonés»...., en els quals planteja la necessitat de constituir un fort moviment aragonesista que retorni a Aragó la personalitat política perduda fa més de dos segles.
Va conrear els gèneres literaris del teatre, la novel·la i la poesia (Tierra amada, colección de poemas aragoneses), i va portar a terme nombroses traduccions, especialment de l'anglès, per a diferents editorials catalanes. Durant els anys de la República va ser president d'Unión Aragonesista i va desenvolupar des de Barcelona una important activitat. En 1936 va ser un dels animadors del Congrés per l'Autonomia d'Aragó, celebrat a Casp. Després de la guerra, es retirà de les activitats públiques.
Casat amb Josefa Tejero a la seva mort deixa una filla Josefina Calvo Tejero casada amb Francisco de SItjar.

## Referències

* ↑ «esquela». La Vanguardia, 03-12-1955, pàg. 22.
* «Calvo Alfaro, Julio». Gran Enciclopedia Aragonesa. Arxivat de l'original el 21 de febrer 2014. [Consulta: 3 febrer 2014].
# Procònsol

Procònsol (en llatí proconsul) era un magistrat romà que actuava al lloc del cònsol, sense exercir l'ofici mateix de cònsol. El proconsolat era una continuació del consolat amb modificacions. Es basava en el principi de la delegació de l'autoritat, actuava en lloc del cònsol (pro consule).
Inicialment el càrrec de cònsol era anual, i de vegades es prorrogava. En teoria, el procònsol era una autoritat delegada, però a la pràctica significava que en realitat es prorrogava el seu mandat. Això va passar per primer cop durant les guerres samnites, el 327 aC, quan es va prorrogar l'imperium de Quint Publili Filó, ja que de no ser així s'haurien perdut tots els avantatges aconseguits (imperium pro rogare), segons diu Titus Livi. Un senatusconsultum o un plebiscit podia prorrogar l'imperium del cònsol, que passava a ser procònsol; la diferència amb el cònsol era que el seu imperium no s'estenia pas a la ciutat de Roma ni la seva rodalia, ja que la pròrroga del mandat del cònsol no estava permesa dins de les muralles. Si el procònsol obtenia la victòria, els honors del triomf li havien de ser concedits pel poble, cosa innecessària si el triomf es feia durant el seu any en ofici. El 308 aC el senat va prorrogar (sense plebiscit) l'imperium de Quint Fabi Màxim Rul·lià. L'any 296 aC Luci Volumni Flamma Violent va ser elegit procònsol pels dos procediments, un senatusconsultum i un plebiscit.
Progressivament el nombre de províncies romanes va augmentar i es va fer costum que els cònsols que acabaven el càrrec anessin a dirigir la guerra a una província o a administrar-la. Hi ha alguns casos també de procònsols nomenats sense haver exercit el consolat prèviament, encara que no abundosos: l'any 211 aC el primer, quan Publi Corneli Escipió Africà va ser nomenat procònsol a Hispània pels comicis centuriats; al final de la república aquestos casos es van fer més freqüents.
Amb l'administració de Constantí I el Gran, el càrrec de procònsol era el d'un magistrat encarregat del govern de determinades províncies: Àsia, Acaia, i Àfrica.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, VIII, 23, 12
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, X, 22
* ↑ Smith, William (ed.). «Proconsul». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 27 març 2022].

## Vegeu també

* Propretor
* Proqüestor
Viccionari
# Canop

Canop (en llatí: Canopus o Canobus, en grec antic: Κάνωπος) era una antiga ciutat de la costa occidental del delta del Nil, vora la branca Canòpica (Κανωβικὴ διῶρυξ 'kanobike diorix', segons Estrabó), a l'antic Egipte. Correspon a la moderna Abukir. Els geògrafs antics (Escílax de Carianda, Conó, Plini el Vell i altres) situaven a Canop la frontera entre els continents d'Àfrica i Àsia.
Era com un barri residencial d'Alexandria però abans de la fundació d'aquesta ciutat per ordre d'Alexandre el Gran (que ho va encarregar al nomarca Cleòmenes de Naucratis), s'havia convertit en el port principal del país. S'hi practicava el culte a Osiris i l'activitat que més es va desenvolupar va ser la indústria dels ungüents.
Es diu que li va donar nom Canopus o Canobus (Canopos o Canobos), timoner de la nau que portava a Menelau de retorn de Troia, que va morir a l'indret i hi va ser enterrat. També hauria donat nom a l'estel Canop.
A Canop hi havia un temple de Zeus-Canop, a qui grecs i egipcis adoraven per igual, i a la vora un santuari i un oracle molt freqüentat de Serapis, segons Plutarc. Canop era un lloc famós per la quantitat de festes religioses que s'hi celebraven i per tenir una moral dissoluta. A Canop s'hi preparava el tint escarlata, la henna, diuen Heròdot i Plini el Vell, que s'utilitza per fer dissenys de color roig fosc a les mans i peus de les xiquetes dels països del Pròxim Orient i el subcontinent indi i l'Àfrica del nord sobretot abans del casament.
La decadència de Canop va començar amb l'ascens en importància d'Alexandria i va continuar amb la introducció del cristianisme a Egipte.
D'aquesta ciutat reben el seu nom:
* El Decret de Canop
* Els vasos funeraris egipcis (Canopis)
* Osseres etrusques (Canopis)
* La branca occidental del riu o branca canòpica
* Tot el relacionat amb la ciutat es diu canòpic.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Canobus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ Tauzin, Aline. Le henné, art des femmes de Mauritanie. París: UNESCO, 1998. ISBN 978-92-3-203487-8.
# Sonata per a piano núm. 12 en do sostingut menor, D 655 (Schubert)

La Sonata per a piano núm. 12 en do sostingut menor, D 655, és una obra per a piano sol, inacabada, composta per Franz Schubert durant el mes d'abril de 1818. Aparegué publicada molts anys després en un suplement en l'edició d'Eusebius Mandyczewski de 1897; forma part de la sèrie XXI (Supplement: Instrumentalmusik; Gesangsmusik).

## Moviments

La sonata és incompleta i consisteix en un únic moviment també inacabat, ja que va ser abandonat abans de la conclusió. Altres músics, com Howard Ferguson i Noël Lee, han intentat completar el que Schubert havia deixat apuntat.
Aquest moviment fragmentari està en do# menor i és segueix l'esquema de la forma sonata, quedant inacabat al final de l'exposició. Schubert fa servir una exposició amb tres tonalitats, amb un primer grup tema en el tònica, un segon grup temàtic, primer en mi major (el relatiu major) i també en sol# major (la tonalitat dominant major). Inusualment, el segon grup temàtic és quatre vegades més llarg que el primer.

## Referències

* ↑ Franz Schubert's Werke. 21 series en 33 volums (1884–1897). Leipzig: Breitkopf & Härtel.
* ↑ Newbould, Brian. Schubert: The Music and the Man. University of California Press, 1999, p. 109. ISBN 9780520219571.

## Enllaços externs

* Sonata per a piano núm. 12, D. 655: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Zona indomalaia

Indomalaia és una de les vuit ecozones terrestres del planeta. S'estén a través de la major part d'Àsia del Sud i del sud-est d'Àsia i del sud de l'Àsia oriental.
Anteriorment es coneixia en biogeografia com regió oriental. L'ecozona indomalaia s'estén des de l'Afganistan i Pakistan al subcontinent indi i del sud-est d'Àsia a les terres baixes del sud de la Xina, a través d'Indonèsia fins a l'illa de Java, Bali, i Borneo, a l'est de la qual es troba la Línia Wallace, que fa de frontera de l'ecozona i separa Indomalaia de l'ecozona d'Australasia. Indomalaia també inclou les Filipines, terres baixes de Taiwan, i les illes japoneses de Ryukyu.

## Principals regions ecològiques

* Subcontinent Indi.
* Indoxina
* Sunda i les Filipines

## Enllaços externs

* Map of the ecozones

## Referències

* Wikramanayake, Eric; Eric Dinerstein; Colby J. Loucks; et al. (2002). Terrestrial Ecoregions of the Indo-Pacific: a Conservation Assessment. Island Press; Washington, DC.
# All That You Can't Leave Behind

All That You Can't Leave Behind (Tot el que no es pot deixar enrere) és el desè disc d'estudi de la banda irlandesa U2. Va ser publicat l'any 2000 després d'una etapa irregular en la història del grup.
Es tracta d'un treball en el qual es va abandonar un estil experimental que havia portat molts èxits a la banda en els anys 90 i es va retornar a sons molt més comercials.
El grup va sortir de gira amb el disc, anomenada Elevation Tour durant l'any 2001, fent al Palau Sant Jordi de Barcelona un dels seus concerts.
Entre els temes de l'àlbum hi trobem grans èxits com Beautiful Day o Elevation i cançons molt compromeses com Walk On. De fet, el títol del disc surt de la intro d'aquesta cançó:
   "And love is not the easy thing. The only baggage that you can bring. And love is not the easy thing. The only baggage you can bring is all that you can't leave behind".

## Temes inclosos

* Beautiful Day
* Stuck In a Moment You Can't Get Out Of
* Elevation
* Walk on
* Kite
* In A Little While
* Wild Honey
* Peace On Earth
* When I Look At The World
* New York
* Grace

## Guardons
### Premis

* 2002: Grammy al millor àlbum de rock

### Nominacions

* 2002: Grammy a l'àlbum de l'any
# Can Robert (les Llosses)

Can Robert és una casa al municipi de les Llosses inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, a la vora de l'antic camí de Berga a Ripoll.
És una casa de planta quadrangular amb teulada àrab, a quatre vents. Malgrat que avui és una masoveria, a l'origen havia estat concebuda com a hostal o petit balneari, la qual cosa fa que l'estructura interna no s'adeqüi a la d'una casa pairal. La casa té planta baixa, on hi ha un menjador, una cuina i una sala, espais als que s'accedeix des d'un vestíbul. En els dos pisos superiors hi ha habitacions (sis en el primer i vuit al segon). Té la façana principal al sud, i és una construcció a quatre façanes, totes molt semblants (amb tres finestres per pis). Aquesta casa va ser construïda l'any 1880 pel seu propietari el qual feu analitzar l'aigua d'una font sulfurosa que es troba pocs metres de la casa. Va funcionar com a balneari fins als anys 1960. A partir de la postguerra va esdevenir una masoveria. D'ençà la construcció, les reformes arquitectòniques més importants que ha sofert tingueren lloc l'any 1968, moment en què s'habilità la planta baixa, transformant-la en un pis. Diuen els actuals masovers que la construcció de l'edifici va costar, a les darreries del segle xix, deu mil pessetes. L' estat de conservació de l'edifici i dels accessos és força deplorable. La construcció de la nova carretera ha apartat de la circulació. La font va ser colgada després d'unes obres al camí.

## Referències

* 1 2 3 4 Gordi, Josep; Llimós, Ramon. Les Llosses. Girona: Diputació de Girona/Caixa de Girona, 1998, p. 12-13 (Quaderns de la Revista de Girona núm 78). ISBN 84-86812-88-7.
* 1 2 «Can Robert». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Il vecchio avaro

Il vecchio avaro és una òpera en tres actes composta per Giuseppe Scolari sobre un llibret italià. S'estrenà al Teatre de la Santa Creu de Barcelona el 1751.

## Referències

* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Esquí de fons als Jocs Olímpics d'hivern de 1968

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1968 celebrats a la ciutat de Grenoble (França) es disputaren set proves d'esquí de fons, quatre en categoria masculina i tres en categoria femenina.
Les proves es realitzaren entre els dies 9 i 17 de febrer de 1968 a les instal·lacions esportives d'Autrans. Hi participaren un total de 147 esquiadors, entre ells 110 homes i 37 dones, de 25 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| 15 km detalls | Harald Grønningen | Eero Mäntyranta | Gunnar Larsson |
| 30 km detalls | Franco Nones | Odd Martinsen | Eero Mäntyranta |
| 50 km detalls | Ole Ellefsæter | Viatxeslav Vedenin | Josef Haas |
| 4x10 km relleus detalls | NoruegaOdd Martinsen Pål Tyldum Harald Grønningen Ole Ellefsæter | SuèciaJan Halvarsson Bjarne Andersson Gunnar Larsson Assar Rönnlund | FinlàndiaKalevi Oikarainen Hannu Taipale Kalevi Laurila Eero Mäntyranta |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| 5 km detalls | Toini Gustafsson | Galina Kulakova | Alevtina Kóltxina |
| 10 km detalls | Toini Gustafsson | Berit Mørdre Lammedal | Inger Aufles |
| 3x5 km relleus detalls | NoruegaInger Aufles Babben Enger Damon Berit Mørdre Lammedal | SuèciaBritt Strandberg Toini Gustafsson Barbro Martinsson | Unió SovièticaAlevtina Kóltxina Rita Achkina Galina Kulakova |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Noruega | 4 | 2 | 1 | 7 |
| 2 | Suècia | 2 | 2 | 1 | 5 |
| 3 | Itàlia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 4 | Unió Soviètica | 0 | 2 | 2 | 4 |
| 5 | Finlàndia | 0 | 1 | 2 | 3 |
| 6 | Suïssa | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total | Total | 7 | 7 | 7 | 21 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Cross Country Skiing at the 1968 Winter Olympics». [Consulta: 25 desembre 2024].