OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 271 aC

El 271 aC va ser un any del calendari romà prejulià. Durant la República i l'Imperi Romà, era conegut com a any del consolat de Claudus i Clepsina (o, més rarament, any 483 ab urbe condita). L'ús del nom «271 aC» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini va ser el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments
### Àsia Menor

* Final de la Primera guerra síria (274 aC-271 aC). Ptolemeu II Filadelf recupera i conserva Cilícia occidental, i les costes de Pamfília, Lícia i Cària, la Celesíria i Fenícia i la Jònia, Cíclades i Samos.

### Antiga Grècia

* Antígon II Gònatas controla tot el Macedònia després de la mort de Pirros (272 aC).

### Antiga Roma

* Aquest any són elegits cònsols Gai Quinti Claudus i Luci Genuci Clepsina.
* Clepsina és enviat a sotmetre la legió de Campània que dirigida per Deci Jubel·li, s'havia revoltat i s'havia apoderat de Rhegium. Després d'un llarg setge, va ocupar la ciutat i mata tots els vagabunds i lladres que troba entre els soldats i a la resta, uns 300, els envia de retorn a Roma per ser jutjats. Allà els flagel·len i els decapiten al Forum.
* De Gai Quinti Claudus no es coneix res, només el seu nom, que es troba als Fasti.

## Naixements

* Arat de Sició, militar, polític i historiador, dirigent de la Lliga Aquea.

## Necrològiques

* Marc Valeri Corvus, magistrat romà. Va exercir magistratures curuls 21 vegades. Va ser dues vegades dictador i sis vegades cònsol.

## Referències

* ↑ Funegan, Jack (et al.). Chronos, kairos, Christos : nativity and chronological studies. Winona Lake [IN]: Eisenbrauns, 1989, p. 115. ISBN 9780931464508.
* ↑ Zeidan, Adam. «Syrian wars». Enciclopaedia Britannica. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Justí. Justini Historiarum Philippicarum, XXV, 2
* 1 2 Smith, William (ed.). «Claudus, Quinctius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Pau Orosi. Historiæ adversum Paganos, IV, 3
* ↑ Dionisi d'Halicarnàs. Antiguitats romanes, XX, 7
* ↑ Sext Juli Frontí. Estratagemes, IV, 1
* ↑ Polibi. Història, II, 43
* ↑ Ciceró, Orationes in Catilinam 17
# Municipi d'Ærø

El municipi d'Ærø és un petit municipi danès que va ser creat l'1 de gener del 2007 com a part de la Reforma Municipal Danesa, integrant els antics municipis de Marstal amb el d'Ærøskøbing. El municipi és format per l'illa d'Ærø i l'illot de Birkholm, situades a l'estret del Petit Belt, al sud de l'illa de Fiònia. Forma part de la Regió de Syddanmark, abastant una superfície de 417 km².
La població més important és Marstal (2.216 habitants el 2009) però la seu administrativa del municipi és a la vila d'Ærøskøbing (982 habitants el 2009). Altres poblacions del municipi són:
* Søby
* Bregninge
* Vindeballe
* Ommel
Resultats de les eleccions del 18 de novembre del 2009:
| Partit | vots | % vots |
| Socialdemokratiet | 875 | 19.8 |
| Det Radikale Venstre | 1120 | 2.7 |
| Det Konservative Folkeparti | 1083 | 24.5 |
| Socialistisk Folkeparti | 278 | 6.3 |
| Ærø Borgerliste | 1063 | 24.0 |
| Venstre | 1008 | 22.8 |

## Alcaldes

| Alcalde | Període | Partit |
| Jørgen Otto Jørgensen | 1-1-2007 a 31-12-2009 | Socialdemokratiet |
| Karsten Landro | 1-1-2010 a 31-12-2013 | Konservative Folkeparti |

## Referències

* ↑ (danès) Resultats eleccions municipals a Ærø
# Cordillera Central (Colòmbia)

La Cordillera Central és un dels tres ramals importants en els quals la Serralada dels Andes es divideix al sud de Colòmbia. S'estén des del Massís Colombià, al departament de Cauca, al sud de Colòmbia, fins a la Serranía de San Lucas, al departament de Bolívar, al nord. La serralada ve limitada per les valls dels rius Cauca i Magdalena a l'oest i l'est, respectivament. El seu punt culminant és el Nevado del Huila, amb 5.365 msnm.
Damunt la serralada s'hi troba el denominat eix cafeter i té diversos volcans, entre els quals destaquen el Nevado del Ruiz, de Santa Isabel, Huila, el Cisne i Tolima.
Sobre la serralada s'assenta la ciutat de Medellín, capital del departament d'Antioquia, segona ciutat en importància de Colòmbia. Altres ciutats importants que hi ha a la serralada són: San Juan de Pasto, Santiago de Cali, Ibagué, Armenia, Manizales i Pereira.

## Principals cims

* Nevado del Huila (5.365 msnm, major altura dels Andes a Colòmbia)
* Nevado del Ruiz (5.311 msnm)
* Nevado del Tolima (5.215 msnm)
* Nevado de Santa Isabel (4.965 msnm)
* Nevado del Quindío (4.760 msnm)
* Cerro Pan de Azúcar (4.670 msnm)
* Paramillo el Cisne (4.636 msnm)
* Puracé (4.646 msnm)
* Galeras (4.266 msnm)

## Parcs Naturals

A la Serralada Central hi ha diferents àrees protegides:
* Parc Nacional Natural Los Nevados
* Parc Nacional Natural Las Hermosas
* Parc Nacional Natural Nevado del Huila
* Parc Nacional Natural Puracé
* Parc Nacional Natural Selva de Florencia
* Santuari de Fauna i Flora Otún Quimbaya

## Referències

* ↑ Atlas de Colombia. Suramericana de Seguros y Editorial Eurolibros. Bogotá, 1995.

## Enllaços externs

* Cordillera Central (Colombia) a peakbagger.com (anglès)
* Cordillera Central a todacolombia.com (castellà)
# Pilar Roig Picazo

Pilar Roig Picazo (València 1949), és catedràtica i investigadora del Departament de Conservació i Restauració de Béns Culturals de la Universitat Politècnica de València i investigadora de l'Institut Universitari de Restauració del Patrimoni de la UPV. L'any 2015 fou nomenada Acadèmica de Número de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles, en la secció de Pintura, Gravat i Dibuix.

## Biografia

Va estudiar a l'Escola Superior de Belles Arts, i un cop acabada la carrera va seguir formant-se en restauració, i va beneficiar-se d'una beca de la Fundación Juan March i del Ministeri d'Afers Exteriors, estudiant a Itàlia. Entre els anys 1986 a 1989 fou vicerectora d'Extensió i Imatge Universitària de la Universitat Politècnica de València.
Coneguda internacionalment per haver dirigit a la ciutat etíop de Lalibela, la recuperació d'onze esglésies del segle xii construïdes a la roca. Ha dirigit més de 35 tesis doctorals i la publicació de nombrosos articles i ponències en l'àmbit internacional.
Entre les seus actuacions més importants com a investigadora destaca la restauració de la cúpula de la Basílica de la mare de Déu dels Desemparats de València (entre 1998 i 2003) que va rebre el premi Europa Nostra en 2006, des de l'any 2003 la recuperació de la volta de l'església de Sant Joan del Mercat, i de les pintures de la volta de l'església de Sant Nicolau.
En 2018 va rebre el premi eWoman a la seua trajectòria professional, junt a Julieta XLF a la categoria d'Art Digital i Xarxes socials i la fundadora de la marca de joies Singularu Cristina Aristoy guanyadora del premi de negoci en línia.

## Referències

* 1 2 «Pilar Roig Picazo, Catedrática del Departamento de Conservación y Restauración de Bienes Culturales de la UPV» (en castellà). Upv.es. [Consulta: març 2016].
* 1 2 «Roig Picazo, Pilar» (en castellà). Ub.edu. [Consulta: març 2016].
* 1 2 «Reconocimiento a la trayectoria de Pilar Roig» (en castellà). Ruvid.org, 25-02-2015. [Consulta: març 2016].
* ↑ «Entrevista a Pilar Roig Picazo, Catedràtica de Restauració de Pintura Mural i Directora del Departament de Conservació i Restauració de Béns Culturals de la Facultat de Belles Arts de la Universitat Politècnica de València» (en castellà). Raco.cat, 2003. [Consulta: març 2016].
* ↑ Levante-EMV. «Els premis eWoman, en marxa» (en castellà). [Consulta: 23 setembre 2019].
Pilar Roig Picazo y su contribución al arte valenciano: https://dai.ly/x8r76v5
* ↑ «Pilar Roig Picazo y su contribución al arte valenciano». [Consulta: 18 febrer 2025].
# Rogelio Hernández i Gaspar

Rogelio Hernández i Gaspar (Barcelona, 25 de desembre de 1930 – 31 de desembre de 2011) va ser un actor i director català de doblatge. Les veus que més freqüentment va doblar van ser les de Michael Caine (41 vegades), Paul Newman (26), Marlon Brando (21) i Jack Nicholson (18), però també les de Richard Harris, Peter O'Toole, Peter Sellers, Robert Duvall, Gene Wilder, Jean-Paul Belmondo i Burt Reynolds.
Un dels seus primers treballs quan va iniciar la seva carrera a Madrid va ser la de posar la veu en castellà a Jeffrey Hunter a la pel·lícula Centaures del desert, i també va fer d'actor teatral. A començament de la dècada del 1960 es va incorporar als estudis de doblatge de Barcelona, on va continuar doblant habitualment en castellà i ocasionalment en català. Quan TV3 va voler fer la versió doblada al català de L'últim tango a París va demanar-li que fos la veu de Marlon Brando, i posteriorment també ho va fer amb Missouri.
L'1 de febrer de 1986 va ser homenatjat a Barcelona a la cerimònia dels Atriles de Oro de La Gran Noche del Doblaje, on va rebre un premi per tota la seva carrera. El 2007, després de greus problemes de visió, es va retirar de la professió després d'haver intervingut en els doblatges de més de 1.500 pel·lícules. Va morir als 81 anys, com a conseqüència d'un càncer de ronyó.
Va estar casat amb Rosa Guiñón i Soro (1932-2022), també actriu de doblatge, i la seva filla Rosa Maria també és actriu i directora de doblatge.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Figueras, Jaume «Rogelio Hernández: ¡silenci!». , 03-01-2012 [Consulta: 6 juny 2022].
* ↑ Fitxa de doblatge al castellà de Rogelio Hernández
* 1 2 3 Antón, Jacinto «Rogelio Hernández, voz española de las estrellas del cine» (en castellà). , 03-01-2012 [Consulta: 6 juny 2022].
* ↑ «Fitxa de doblatge en català». Arxivat de l'original el 2022-06-06. [Consulta: 6 juny 2022].
* ↑ Entrega del premi Atril de Oro
* ↑ «Mor l'actriu de doblatge Rosa Guiñón, que va posar veu a Julie Andrews o Meryl Streep». ccma.cat, 06-06-2022 [Consulta: 6 juny 2022].

## Enllaços externs

* Entrevista de gener de 1987 a Ràdio Barcelona
# Brànquia

En organismes aquàtics, les brànquies són un òrgan respiratori que serveix per a extreure oxigen de l'aigua i expulsar-hi diòxid de carboni. Les brànquies dels peixos es designen popularment amb el nom de ganyes. El mot brànquia procedeix del grec βράγχια "ganyes de peix", plural de τὸ βράγχιον "aleta", i, per tant, s'ha de veure, si més no originàriament, com un sinònim erudit de ganya.
Molts animals aquàtics petits absorbeixen oxigen per tota la seva superfície corporal, però les formes més complexes tenen òrgans respiratoris localitzats per a presentar una àrea de superfície adequada a l'ambient extern. Normalment són petites plaques de teixit o processos i, amb l'excepció d'alguns insectes aquàtics, contenen sang o líquid celòmic, que intercanvia gasos a través de parets primes. En els insectes, hi ha un tipus únic d'òrgan respiratori, les brànquies traqueals, que contenent tubs d'aire. L'oxigen en aquests tubs es renova a través de les brànquies. Altres insectes aquàtics usen un tipus de brànquia física, amb una estructura coneguda com a plàstron.
En els equinoideus, estrelles de mar i eriçons de mar, la respiració es fa per mitjà de pàpules, protuberàncies primes que es troben a la superfície del cos, i que contenen ramificacions del sistema ambulacral, una versió molt primitiva de brànquia desenvolupada. En els crustacis, mol·luscs i alguns insectes, hi ha estructures semblants a plaques a la superfície del cos per les quals circula la sang. Les brànquies d'altres insectes són del tipus traqueal i també inclouen les mateixes estructures, i en les larves de les libèl·lules, la paret del recte està configurada com a brànquia rectal. L'aigua que entra i surt del recte dona oxigen a les tràquees tancades.
Les brànquies dels vertebrats s'han desenvolupat a les parets de la faringe, amb una sèrie de brànquies que s'obren a l'exterior. L'aigua que entra a la boca passa per les brànquies, que alguns peixos utilitzen per a expulsar els electròlits. En alguns amfibis, les brànquies ocupen la mateixa posició en el cos però sobresurten del cos (vegeu imatge del tritó). En moltes espècies, s'usa un sistema d'intercanvi a contracorrent per a millorar la difusió de substàncies a dins i a fora de les brànquies, amb l'aigua i la sang que flueixen en direccions oposades. Es pensa que les brànquies dels peixos són els precedents evolutius de la trompa d'Eustaqui.
L'àmplia extensió de les brànquies tendeix a ser un problema per als peixos que proven de regular l'osmolaritat de llurs líquids interns. L'aigua salada està menys diluïda que aquests fluids; per tant, els peixos d'aigua salada perden grans quantitats d'aigua a través de les brànquies. Per a recuperar-la, beuen grans quantitats d'aigua salada i expulsen la sal. L'aigua dolça està més diluïda que els líquids interns, de manera que els peixos d'aigua dolça prenen aigua a través de les brànquies, aigua que expulsen per mitjà de l'orina.

## Referències

* ↑ Romer, Alfred Sherwood; Parsons, Thomas S. (1977). The Vertebrate Body. Philadelphia, PA: Holt-Saunders International. pp. 316–327. ISBN 0-03-910284-X.
# Buxàcies

Les buxàcies (Buxaceae) són una família d'angiospermes l'única de l'ordre Buxales. Té una distribució cosmopolita. Adopten la forma d'arbusts o petits arbres. Inclou 120 espècies.

## Taxonomia

Segons el sistema de classificació l'APG IV, el nombre de gèneres és de set:
* Buxus L. (=Crantzia Sweet, =Tricera Schreber)
* Didymeles Thouars (abans situat a la seva pròpia família, Didymelaceae)
* Haptanthus Goldberg & C. Nelson (abans situat a la seva pròpia família, Haptanthaceae)
* Notobuxus Oliver (=Macropodendra Gilg)
* Pachysandra Michaux
* Sarcococca Lindley (=Lepidopelma Klotzsch)
* Styloceras A. de Jussieu

## Referències

* ↑ Entrada «Buxaceae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ «Angiosperm Phylogeny Website - Buxaceae». [Consulta: 17 juliol 2023].
* ↑ Byng, J. W.; Chase, Mark W.; Christenhusz, M. J. M.; Fay, Michael F.; Judd, W. S.; Mabberley, D. J.; Sennikov, A. N.; Soltis, Douglas E.; Soltis, Pamela S.; Stevens, Peter F. «An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG IV». Botanical Journal of the Linnean Society, vol. 181, n. 1, 5-2016. DOI: 10.1111/boj.12385.
* Balthazar, M. von, Peter K. Endress, P. K., and Qiu, Y.-L. 2000. Phylogenetic relationships in Buxaceae based on nuclear internal transcribed spacers and plastid ndhF sequences. Int. J. Plant Sci. 161(5): 785–792 (available online).
* Buxaceae Arxivat 2006-04-04 a Wayback Machine., Didymelaceae Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine., Stylocerataceae Arxivat 2010-12-13 a Wayback Machine. in L. Watson and M.J. Dallwitz (1992 onwards). The families of flowering plants Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine.
# Tetracentràcies

Les tetracentràcies (Tetracentraceae) foren una antiga família d'angiospermes de l'ordre Trochodendrales, no reconeguda per l'última versió de l'APG (APG IV, 2016). Tenen un sistema vascular de característiques especials i arcaiques poc comunes en les plantes angiospermes.

## Història taxonòmica

El sistema de classificació Cronquist (1981) accepta la família tetracentràcies i la situa dins l'ordre Trochodendrales, en la subclasse Hamamelidae (sic), en la classe Magnoliopsida (=dicotiledònies).
El sistema APG II (2003) assimila les tetracentràcies a la família Trochodendraceae però dona l'opció de segregar-la.
El sistema APG III (2009) inclou definitivament les tetracentràcies a la família Trochodendraceae.
L'actualment vigent sistema i APG IV (2016), segueix l'APG III.

## Referències

* 1 2 Byng, J. W.; Chase, Mark W.; Christenhusz, M. J. M.; Fay, Michael F.; Judd, W. S.; Mabberley, D. J.; Sennikov, A. N.; Soltis, Douglas E.; Soltis, Pamela S.; Stevens, Peter F. «An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG IV». Botanical Journal of the Linnean Society, vol. 181, n. 1, 5-2016. DOI: 10.1111/boj.12385.
* ↑ The Angiosperm Phylogeny Group (2003). An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG II. Botanical Journal of the Linnean Society, 2003, 141, 399–436.
* ↑ Angiosperm Phylogeny Group (2009). An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG III. Botanical Journal of the Linnean Society 161(2): 105-121.

## Enllaços externs

* Tetracentraceae Arxivat 2007-03-10 a Wayback Machine. in L. Watson and M.J. Dallwitz (1992 onwards). *The families of flowering plants Arxivat 2010-12-13 a Wayback Machine.: descriptions, illustrations, identification, information retrieval. Version: 3rd May 2006. http://delta-intkey.com Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine..
* Tetracentraceae in the Flora of China
* NCBI Taxonomy Browser
* links at CSDL Arxivat 2007-03-10 a Wayback Machine.
# Garryals

Garryal (Garryales) és un petit ordre de plantes amb flor.
L'espècie més coneguda és Aucuba japonica que és una planta d'ús ornamental.
En la classificació filogenètica APG II s'ubica en els astèrides i inclou dues famílies:
* Família Garryaceae
** Garrya
** Aucuba
* Família Eucommiaceae
** Eucommia
Compta amb unes 17 espècies que adopten la forma d'arbusts o arbres.

## Distribució

Les espècies de l'ordre es troben repartides entre Amèrica del Nord i Àsia. Les diverses espècies de Garrya es troben a Amèrica del Nord, a les regions costaneres del sud i l'oest dels Estats Units. Les espècies d'Aucuba es troben a l'est d'Àsia, mentre que les d'Eucommia es troben a la Xina.
En l'antic Sistema Cronquist (1981), la família Garryaceae estava ubicada en l'ordre Cornales mentre que la família Eucommiaceae tenia el seu propi ordre.

## Referències

* ↑ «Order Garryales». taxonomicon.taxonomy.nl. [Consulta: 9 abril 2022].
* ↑ «Garryales». catalogueoflife.org. [Consulta: 9 abril 2022].
* ↑ «Garrya». USDA Plants Database. [Consulta: 9 abril 2022].
* ↑ Hu, Shiu-ying. Food Plants of China (en anglès). Chinese University Press, 2005, p. 206. ISBN 978-962-996-229-6.
# Nucli planetari

En geologia, el nucli (d'un planeta) és el conjunt de les seves capes més internes, que pot ser líquid o sòlid. depenent de factors com la grandària, edat o proximitat del planeta al seu estrella. El nucli de la Terra és en part líquid, mentre que el nucli de Mart es creu que és sòlid, atès que la major part del seu camp magnètic ha desaparegut. Només un nucli líquid pot generar un camp magnètic.
Els gegants gasosos també tenen nucli, tot i que la seva composició encara és motiu de debat i podria ser des de la tradicional mescla de roca i ferro fins a gel o hidrogen metàl·lic fluid. El nuclis dels gegants gasosos són proporcionalment més petits que els dels planetes terrestres, encara que són considerablement més grans que el de la Terra i l'exoplaneta HD149026 b té un nucli 67 cops més gran que la massa de la Terra.

## Referències

* ↑ Solomon, S.C. «Hot News on Mercury's core». Science, 316, 5825, 2007, pàg. 702–3. DOI: 10.1126/science.1142328. PMID: 17478710. De subscripció o mur de pagament
* ↑ Pollack, James B.; Grossman, Allen S.; Moore, Ronald; Graboske, Harold C. Jr. «A Calculation of Saturn's Gravitational Contraction History». Icarus. Academic Press, Inc, 30, 1977, pàg. 111–128. Bibcode: 1977Icar...30..111P. DOI: 10.1016/0019-1035(77)90126-9.
* ↑ Fortney, Jonathan J.; Hubbard, William B. «Phase separation in giant planets: inhomogeneous evolution of Saturn». Icarus. Academic Press, 164, 2003, pàg. 228–243. arXiv: astro-ph/0305031. Bibcode: 2003Icar..164..228F. DOI: 10.1016/s0019-1035(03)00130-1.
* 1 2 Stevenson, D. J. «Formation of the Giant Planets». Planet. Space Sci.. Pergamon Press Ltd., 30, 8, 1982, pàg. 755–764. Bibcode: 1982P&SS...30..755S. DOI: 10.1016/0032-0633(82)90108-8.
* ↑ Sato, Bun'ei; al., et «The N2K Consortium. II. A Transiting Hot Saturn around HD 149026 with a Large Dense Core». The Astrophysical Journal. The American Astronomical Society, 633, 11-2005, pàg. 465–473. arXiv: astro-ph/0507009. Bibcode: 2005ApJ...633..465S. DOI: 10.1086/449306.
# Língons

Els língons (en llatí Lingones, en grec antic Λίγγονες) van ser un poble gal de la Gàl·lia Transalpina que es va establir també a la Gàl·lia Cisalpina.

## A la Gàl·lia Transalpina

La seva zona dins la Gàl·lia Cèltica se situava al territori de les fonts del Marne i el Sena, i s'estenia cap als Vosges. Juli Cèsar no diu si pertanyien a la Gàl·lia Belga o la Gàl·lia Cèltica però es creu que era a aquesta darrera, ja que Estrabó explica que eren darrere dels helvecis i sèquans, i que junt amb el hedus se situaven a l'oest; darrere els mediomàtrics hi havia els leucs i part dels língons, però aquesta última part segurament és errònia perquè el leucs (amb capital a Tullum, actual Toul), eren entre els mediomàtrics i els língons. Claudi Ptolemeu els situa a la Gàl·lia Belga, cosa probablement certa al seu temps.
La seva capital era Andomatunum, més tard anomenada Lingones (Langres). La ciutat de Dijon es trobava també en el seu territori.
Quant Juli Cèsar va derrotar els helvecis prop de Bibracte l'any 58 aC els supervivents es van refugiar al país dels língons. Cèsar va informar els caps língons que no havien de donar subministraments de cap mena als helvecis si no volien ser tractats com ells. Els língons van obeir. En la seva marxa cap a Vesontio (Besançon) contra Ariovist, els língons, sèquans i leucs van proveir a Cèsar amb gra, l'any 53 aC. Durant l'hivern Cèsar va instal·lar dues legions al territori dels língons, no per por d'una revolta, sinó per la bona situació estratègica.
Van rebre la ciutadania romana de l'emperador Otó segons Tàcit però això és una qüestió debatuda. Galba els va privar de part de les seves terres, igual que als trèvers i altres, i llavors van donar suport a Vitel·li, oferint-li soldats, armes, cavalls i diners. Plini el Vell anomena als língons foederati (aliats amb Roma).

## A la Gàl·lia Cisalpina

Els língons es van establir també a la Gàl·lia Cisalpina, on van emigrar junt amb bois i sènons, segons explica Titus Livi, i es van establir a Bononia i a l'est del riu Utis (Montone), a les planes entre els Apenins i el riu Padus. Al sud hi vivien els sènons. Es van unir tan estretament als bois que van arribar a ser considerats una sola nació i se'ls esmenta sempre amb el nom de bois.

## Referències

* ↑ Cèsar, Juli. «Llibre I, XXVI.5». A: Guerra de les Gàl·lies (en llatí i català). Traducció: Icart, Joaquim. 3 vol. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1974, p. 99. DL B. 48252-1974. ISBN 8472250938.
* ↑ Limites de la Province lingonnaise, Mémoires de la Société historique et archéologique de Langres, t.2, Musée de Langres / 1862 (document en línia))
* ↑ Smith, William (ed.). «Li'ngones». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 agost 2022].
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, V, 35
* ↑ Smith, William (ed.). «Lingones». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 agost 2022].
# Labuan

Labuan (Jawi: لابوان) és un territori federal de Malàisia, localitzat al nord-oest de la Península de Malàisia. És una important zona turística propera a Brunei. El seu nom prové del malai labuhan (ancoratge).

## Geografia

El Territori Federal comprèn l'illa de Labuan (75 km²) i sis altres petites illes (Pulau Burung, Pulau Daat, Pulau Kuraman, Pulau Papan, Pulau Rusukan Kecil, i Pulau Rusukan Besar) que, junt amb Labuan, ocupen un territori de 92 km². Les illes són a 8 km de la costa de Borneo adjacent a l'estat malai de Sabah i de l'estat independent de Brunei Darussalam. Labuan és principalment plana i amb ondulacions, el punt més alt és només a 85 metres. Més del 70 per cent de l'illa és encara coberta de bosc. Bandar Labuan, també coneguda com a Victoria, és la capital i ciutat principal.