OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Megafauna

La megafauna són el conjunt d'espècies d'animals terrestres grans. El concepte "grans" varia segons l'autor i va des de 40 kg passant per 44 kg, 45 kg, 100 kg, fins a 250 kg. En aquest darrer cas, s'acostumen a dividir en megafauna petita (250–500 kg), mitjana (500–1.000 kg) i gran (més de 1.000 kg).
La megafauna està constituïda tant per espècies existents com per espècies que s'han extingit en temps geològics recents. Els animals classificats com a megafauna són normalment estrategs de la K, amb una llarga longevitat, taxa de creixement baixa, taxa de mortalitat també baixa, i amb pocs depredadors capaços de matar adults. Aquestes característiques han fet la megafauna extremament vulnerable a l'explotació humana. Els grans animals amb popularitat, sovint anomenats megafauna carismàtica, són sovint utilitzats pels grups ecologistes per a promoure l'atenció de la gent respecte al mal que estem infligint als ecosistemes.

## Referències

* ↑ Defense of the Earth. Past consequences of climate change: Evolutionary history of the mammals. Arxivat 2008-12-17 a Wayback Machine.
* ↑ Stuart, A. J. (1991). Mammalian extinctions in the Late Pleistocene of northern Eurasia and North America. Biol. Rev. 66: 453–562.
* ↑ Anon. Quaternary Paleobiology Update Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.. The Quaternary Times 29 (1): (1999).
* ↑ Corlett, R. T. (2006). Megafaunal extinctions in tropical Asia Arxivat 2008-12-30 a Wayback Machine.. Tropinet 17 (3): 1–3.
* ↑ Martin, P. S. & Steadman, D. W. (1999). Prehistoric extinctions on islands and continents. In: Extinctions in near time: causes, contexts and consequences (MacPhee, R. D. E., ed.), pp. 17–56. New York: Kluwer/Plenum.
* 1 2 Choquenot, D., & Bowman, D. M. J. S. (1998). Marsupial Megafauna, Aborigines and the Overkill Hypothesis: Application of Predator-Prey Models to the Question of Pleistocene Extinction in Australia. Global Ecology and Biogeography Letters 7 (3): 167-180.
# Carles Móra i Tuxans

Carles Móra i Tuxans (Arenys de Mar, 21 de maig de 1955) va ser l'alcalde d'Arenys de Munt per AM2000 (Arenys de Munt 2000) des de les eleccions municipals del 2007 fins al 2011. Ha estat membre de la Plataforma Cívicoambiental d'Arenys de Munt i del Moviment Arenyenc per a l'Autodeterminació. Durant el seu mandat es va fer la Consulta sobre la independència de Catalunya a Arenys de Munt el 13 de setembre de 2009.
El 15 de gener de 2010, s'oficialitza la seva adhesió a l'associació Reagrupament Independentista, en un acte al Col·legi de Periodistes de Barcelona. També es dedica a la docència a l'Escola Pia Santa Anna-Mataró, sent professor de Llengua i Literatura Catalanes.
A les eleccions municipals de 2023 esdevingué batlle de Tarrés (les Garrigues)
Està casat i té quatre fills.

## Referències

* 1 2 Partal, Txell. «Carles Móra: "La independència és un objectiu assolible, no ens hem de deixar vèncer"». [Consulta: 13 setembre 2024].
* ↑ Carles Móra oficialitza la seva incorporació a Reagrupament. Racocatala.cat
* ↑ «Carles Móra i Tuxans». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Entitats - Arenys de Munt 2000». Arenysdemunt.cat. Arxivat de l'original el 2017-08-02. [Consulta: 2 agost 2017].

## Enllaços externs

* Xat amb el batlle d'Arenys de Munt, Carles Móra, VilaWeb.
# La forja de Vulcà

La forja de Vulcà (títol original: La fragua de Vulcano) és un quadre del pintor espanyol Diego Velázquez pintat el 1630.
Ingressa al Museu del Prado (Madrid) el 5 d'agost de 1819 on encara continua amb número d'inventari 1.171.
Pintat el 1630 a Roma durant el primer viatge de l'artista sevillà. El pintor va pintar aquest quadre, juntament amb l'obra La túnica de Josep, sense encàrrec reial, encara que poc després van ingressar a les col·leccions reials, La túnica de Josep al Monestir de l'Escorial i La Forja de Vulcà al Palacio del Buen Retiro.
Es creu que un gravat d'Antonio Tempesta (Florència, 1555 - Roma, 1630) podria haver servit d'inspiració a Velázquez en aquesta ocasió.
Aquesta pintura narra el moment en què el jove déu Apol·lo comunica a Vulcà (déu del foc i protector dels ferrers) l'adulteri de la seva dona Venus amb Mart (déu de la guerra) per qui està forjant una armadura (segons el breu relat d'Ovidi a Les Metamorfosis, llibre IV, 1)
# Ghiţă Licu

Ghiţă Licu (Fierbinți-Târg, 1 de desembre de 1945 - Bucarest, 8 d'abril de 2014) fou un jugador d'handbol romanès que va competir durant les dècades de 1960 i 1970. El seu fill Robert Licu també fou un destacat jugador d'handbol.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Munic, on va guanyar la medalla de bronze en la competició d'handbol. Hi va jugar els sis partits i marcà sis gols. Quatre anys més tard, als Jocs de Montreal guanyà la medalla d'argent en la mateixa competició. Hi jugà cinc partits, inclosa la final, i va tretze quatre gols. En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del Món, de bronze el 1967 i d'or el 1970 i 1974. Amb la selecció jugà un total de 195 partits en què marcà 328 gols.
A nivell de clubs jugà tota la seva carrera, des del 1964 fins al 1980, al Dinamo Bucarest, guanyant la lliga romanesa de 1965, 1966 i 1978 i la Copa de Romania de 1979. Una vegada retirat va exercir d'entrenador, primer al al Dinamo Bucarest i de 1995 fins a 2006 al SC Magdeburg.

## Referències

* 1 2 «Uriaşul discret » Ghiţă Licu s-a stins din viaţă după o grea suferinţă, la 68 de ani» (en romanès). [Consulta: 25 desembre 2023].
* 1 2 «Olympedia – Ghiţă Licu». [Consulta: 25 desembre 2023].
* 1 2 «Ghita Licu - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 25 desembre 2023].
# Haya Harareet

Haya Harareet (hebreu: ‏חיה הררית) (Haifa, 20 de setembre de 1931 - Marlow, 3 de febrer de 2021) fou una actriu israeliana, també coneguda com a Haya Hararit.

## Biografia

Va iniciar la seva carrera professional a Israel, participant en pel·lícules com Hill 24 Doesn't Answer (1955). Va aconseguir rellevància internacional amb el film Ben Hur (basada en la novel·la del General Lewis Wallace), guanyadora d'onze premis Oscar de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques de Hollywood el 1959. Entre altres films també va protagonitzar la pel·lícula del director austroamericà Edgar G. Ulmer Journey Beneath The Desert (1961), co-protagonitzada per l'actor francès Jean-Louis Trintignant. També va co-escriure el guió de l'adaptació de la novel·la de Julian Gloag Our Mother's House (1967), protagonitzada per Dirk Bogarde. Es va casar amb el director de cinema britànic Jack Clayton fins a la seva mort el 26 de febrer de 1995. Residia a Buckinghamshire, Anglaterra.

## Filmografia

* Giv'a 24 Eina Ona (1955)
* The Doll That Took the Town (1958)
* Ben Hur (1959)
* The Secret Partner (1961)
* L'Atlantide (1961)
* The Interns (1962)
* The Last Charge (1962)
* L'ultima carica (1964)

## Referències

* 1 2 «Haya Harareet - Rotten Tomatoes» (en anglès). [Consulta: 11 juny 2020].
* ↑ «Antinea l'amante della città sepolta - Fiche Film - La Cinémathèque française». [Consulta: 11 juny 2020].
* ↑ Willis, John. Screen World 1968 (en anglès). Biblo & Tannen Publishers, 1983-06. ISBN 978-0-8196-0309-8.
* ↑ «OBITUARY: JACK CLAYTON» (en anglès), 28-02-1995. [Consulta: 11 juny 2020].
# Cerati

Els ceratis (Ceratium) són un gènere de la família de les ceratícies.
Es caracteritza per les llargues prolongacions que presenten les plaques de la teca.
# Escordiscs

Els escordiscs (en grec antic: Σκορδίσκοι, llatí: Scordisci) van ser una poderosa tribu celta (o bé il·líria) que vivien a la part sud de la Baixa Pannònia, entre els rius Sava, Drava i Danubi.
En general, es considera que els gals tectòsages dels Balcans es van dividir i una part va tornar a la Gàl·lia, però un grup important dirigit per Batanat, va anar a Pannònia, a la confluència del Danubi i el Sava, i s'hi van establir agafant el nom d'escordiscs. La ruta presa pels gals per anar a Pannònia es va dir durant molt de temps Camí de Batanat, i el mateix poble arribà a ser anomenat també batanat. Ateneu de Nàucratis diu que menyspreaven l'or, però es dedicaven al saqueig quan podien, i van assolar Pannònia i parts de Tràcia i Il·líria, on s'haurien barrejat amb els natius del país.
Una incursió a Macedònia quan ja era possessió romana, i la crueltat amb els presoners de guerra (que eren sacrificats a Bel·lona i Mart), va provocar la guerra, però els romans, manats pel cònsol Gai Porci Cató, van ser derrotats l'any 114 aC, i el seu exèrcit destruït. Això va animar els escordiscs a continuar amb les incursions, però dos anys després, el cònsol Marc Livi Emilià Drus els va refusar i els va forçar a viure a una part reduïda dels seus territoris més enllà de la riba esquerra del Danubi. Segons Estrabó, van ser damnats per les seves lluites amb els dacis i els tribal·lis, i els romans els van sotmetre fàcilment durant la seva conquesta de Pannònia en temps de Tiberi. Progressivament van desaparèixer com a poble.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Scordisci». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ Mommsen, Theodor. The History of Rome (en anglès). vol.3. Charles Scribner and co., 1871, p. 216.

## Vegeu també

* Invasió celta dels Balcans
# Bandera de Geòrgia

La bandera de Geòrgia fou adoptada el 14 de gener de 2004. Representa una creu de Sant Jordi vermella sobre un fons blanc; a cadascun dels quarters també hi ha una petita creu patent vermella. És coneguda com la bandera de les cinc creus.
Aquesta bandera fou usada pels senyors georgians de l'edat mitjana i és l'emblema del Moviment Nacional Unificat, el partit en el poder. Des de l'arribada d'aquest partit al govern amb la Revolució de les Roses, la bandera del partit ha estat la bandera del país.

## Construcció i dimensions
### Colors

Les especificacions aproximades del color són:
| Model de color | Vermell | Blanc |
| Pantone | 186C | Blanc |
| CMYK | 0-90-80-5 | 0-0-0-0 |
| RGB | 200, 16, 46 | 255, 255, 255 |
| HTML | ##C8102E | #FFFFFF |
Els models RGB i HTML s'han extret a patir dels codis de Pantone.

## Banderes històriques

* La bandera de 1921-1990
En el temps de l'URSS, Geòrgia va fer servir diverses versions derivades de la bandera soviètica. Al final es va fixar una bandera vermella amb una estrella al cantó superior esquerre, a més d'una falç i un martell en un sol blau; una barra blava tallava en dues parts la part superior de la bandera. Aquesta bandera fou suprimida el novembre de 1990.
* La bandera de 1918-1921 i 1990-2004
Aquesta bandera, dissenyada per Jakob Nikoladze, fou adoptada el 1918 per Geòrgia, i després fou prohibida pel poder soviètic el 1921. Va ser readoptada el novembre de 1990 i abandonada de nou el 2004 per raó de l'associació de la història catòlica dels primers anys de la nova independència de Geòrgia.

## Referències

* 1 2 «Georgia» (en anglès). Flags Of The World. [Consulta: 21 agost 2022].
* 1 2 «Pantone 186 C Color». iColorPalette. [Consulta: 21 agost 2022].
* 1 2 «White Color». iColorpalette. [Consulta: 21 agost 2022].
# El coratge d'Irena Sendler

El coratge d'Irena Sendler (títol original en anglès, The Courageous Heart of Irena Sendler) és un telefilm de 2009 dirigit per John Kent Harrison. La sèrie de Harrison i Lawrence John Spagnola, basada en la biografia del 2007 Die Mutter der Holocaust-Kinder: Irena Sendler und die geretteten Kinder aus dem Warschauer Ghetto, se centra en Irena Sendler, una treballadora social polonesa que va salvar aproximadament 2.500 nens jueus durant la Segona Guerra Mundial. S'ha doblat al valencià per a À Punt.
La producció de Hallmark Hall of Fame es va rodar a Riga. Es va emetre als canals CBS d'Amèrica del Nord el 19 d'abril de 2009 i es va llançar en DVD a les botigues Hallmark Gold Crown el juny d'aquell any.

## Referències

* 1 2 «El coratge d'Irena Sendler». À Punt, 26-05-2024. [Consulta: 26 maig 2024].
* ↑ «TV Preview: 'The Courageous Heart of Irena Sendler'». .
* ↑ «The Courageous Heart of Irena Sendler». Variety.
* ↑ «A Female Oskar Schindler of the Warsaw Ghetto». , 18-04-2009.
# Giacomo Setaccioli

Giacomo Setaccioli (Tarquínia, 8 de desembre de 1868 - Siena, 3 de desembre de 1925) va ser un compositor italià.

## Biografia

Va estudiar flauta al Conservatori de Santa Cecilia de Roma i va ser estudiant de composició de Cesare De Sanctis. Després de graduar-se el 1893, va començar la seva carrera com a compositor.
La seva primera òpera, L'ultimo degli Abenceagi va cridar l'atenció del tenor Roberto Stagno i de la soprano Gemma Bellincioni. També van cantar a l'estrena de la seva segona òpera La sorella di Mark (1896) al Teatre Costanzi de Roma.
El 1898 va guanyar el primer premi en un concurs organitzat per l'Accademia di Santa Cecilia amb la seva Obertura de Concert. El 1903 va completar l'òpera Adriana Lecouvreur amb llibret d'Enrico Golisciani. Aquesta òpera mai es va representar després de la mort de l'empresari Stagno (1897) que l'havia encarregat.
Va ser professor a l'Accademia di Santa Cecilia i crític musical. Entre els seus alumnes cal recordar el director del cor Fidelio Finzi. L'òpera Il mantellaccio amb llibret de Sem Benelli va romandre inèdita. Moltes de les seves composicions, inclosa una simfonia, s'han perdut.

## Obres

* L'últim dels Abenceagi, òpera
* La germana de Mark, òpera, llibret d'Enrico Golisciani 1896
* Obertura de concert, 1898
* Adriana Lecouvreur, obra 1903
* La capa, treball
* Simfonia
* Poema dramàtic per a violí i piano, 1923
* Cap per a dos oboès, dos clarinets, dues flautes, dos fagots i corn
* Suite per a orquestra de corda
* Poema simfònic per a gran orquestra
* Sonata per a clarinet
* Quartet per a cordes
* Allegro del Concert per a piano i orquestra

## Referències

* ↑ «Giacomo Setaccioli Songs, Albums, Reviews, Bio...» (en anglès). [Consulta: 14 gener 2025].
* ↑ Sapere.it. «Setacciòli, Giàcomo su Enciclopedia | Sapere.it» (en italià). Arxivat de l'original el 2023-01-15. [Consulta: 14 gener 2025].
* ↑ «Setacciòli, Giacomo - Enciclopedia» (en italià). [Consulta: 14 gener 2025].
* 1 2 3 4 «SETACCIOLI, Giacomo - Enciclopedia» (en italià). [Consulta: 14 gener 2025].
# Jenitba

Jenitba (Женитьба, El matrimoni) és una òpera inacabada composta per Modest Mússorgski sobre un llibret rus de Nikolai Gógol, basat en la seva novel·la homònima. S'estrenà a Moscou el 12 de desembre de 1908.

## Referències

* ↑ «Detalls a operone.de». Arxivat de l'original el 2013-04-16. [Consulta: 29 desembre 2012].
Òperes de Modest Mússorgski :
Salammbô (1866)
El matrimoni (1868)
Borís Godunov (1872)
Mlada (1872)
Khovànxtxina (1880)
La fira de Sorótxintsi (1913) :
# Linos

Linos (grec: Λινος) és un personatge de la mitologia grega, fill d'Apol·lo i d'una musa (Urània, Terpsícore, o altres segons les versions). Era un músic excepcional i se li atribueix la invenció de la melodia i el ritme. Havia ideat també substituir les cordes de lli, utilitzades fins aleshores en les lires, per cordes fetes de budell.
Una llegenda explica que el seu pare Apol·lo el va matar perquè va rivalitzar amb ell en l'art de tocar i cantar. Segons un altre relat, va ser l'instructor musical d'Hèracles i li ensenyà a tocar la lira. Quan durant una lliçó va renyar agrament a Hèracles per la seva manca de progressos aquest va perdre els estreps i el va matar amb una roca immensa o amb un cop de lira al cap.
Una tradició diu que Cadme li havia ensenyat l'alfabet fenici i que ell havia donat a cada lletra la forma i el nom definitius. A l'època clàssica eren coneguts els "Escrits de Linos", sobre temes filosòfics i místics que se li atribuïen. A l'anar evolucionant la seva personalitat també es va modificar la seva genealogia, i se'l va considerar fill d'Hermes, ja que és el déu de la ciència del llenguatge, o fill d'Eagre, cosa que el feia germà d'Orfeu, al qual es va tendir a assimilar-lo.
Linus podria ser la personificació del gènere musical dels planys funeraris, ja que l'antiga Grècia es cantaven linos, unes cançons als difunts que s'han interpretat com a laments per Linus.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 331. ISBN 9788496061972.
Viccionari
# Adà

Adà és el nom dels següents personatges:
En el Gènesi, apareixen dues dones anomenades Adà (en hebreu עָדָה Ādāh):
* Adà, primera muller de Lèmec amb qui engendrà Jabal i Jubal.
* Adà, també fou una hitita, filla d'Elcon, amb qui es casà Esaú i tingueren el seu fill Elifaz, rei d'Edom.
# Alteració (música)

Un accident és un signe musical que modifica (altera) el so de les notes escrites al pentagrama. Hi ha tres tipus principals d'alteració: sostingut, bemoll i becaire. També existeixen el doble sostingut i el doble bemoll, que s'utilitzen més sovint en el cas de fragments enharmònics o en tonalitats estranyes. Les alteracions tenen les següents funcions.
* Doble sostingut: puja l'entonació de la nota escrita en un to
* Sostingut: puja l'entonació de la nota escrita en un semitò
* Becaire: anul·la l'efecte del sostingut o bemoll; la nota s'interpretarà tal qual està escrita
* Bemoll: baixa l'entonació en un semitò
* Doble bemoll: baixa l'entonació de la nota escrita en un to
* Tots els accidents ordenats cromàticament. Podeu descarregar l'arxiu de so aquí.
Les alteracions es posen davant la nota que s'ha de modificar o al principi del pentagrama. Quan les alteracions es posen davant de la nota s'anomenen alteracions accidentals o accident. Un accident és un signe que indica que la nota ha de ser alterada (ja sigui a través d'un doble sostingut, sostingut, becaire, bemoll o doble bemoll). L'alteració s'ha d'escriure immediatament abans de la nota a alterar. No només s'alterarà aquella nota sinó també totes les notes del compàs del mateix tipus.
Generalment també s'alteren les notes del mateix nom d'altres octaves, però el més freqüent és que a l'esquerra d'aquestes notes s'escrigui una alteració de seguretat entre parèntesis. Les alteracions permanents, és a dir, que s'executen al llarg de tota una peça, conformen l'armadura i se situen al principi de la partitura, just després de la clau.

## Referències

* ↑ «alteració | enciclopèdia.cat». [Consulta: 23 març 2019].
* ↑ Randel, D.M. «The Harvard Dictionary of Music». Harvard University Press, 2003, pàg. 4-5.
* ↑ Hiley, David. «Accidental». A: Stanley Sadie. New Grove Dictionary of Music and Musicians. Macmillan, 2001.

## Bibliografia

* Henry, Earl. Fundamentals of Music. Upper Saddle River, New Jersey: Prentice Hall, 2004. ISBN 978-0-13-112093-8. OCLC 51861958.
Viccionari
# Giancarlo Baghetti

Giancarlo Baghetti (Milà, 25 de desembre de 1934 - Milà, 27 de novembre de 1995) va ser un pilot de curses automobilístiques italià que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.

## A la F1

Va debutar a la quarta cursa de la temporada 1961 (la dotzena temporada de la història) del campionat del món de la Fórmula 1, disputant el 2 de juliol del 1961 el GP de França al Circuit de Reims-Gueux.
Giancarlo va participar en un total de vint-i-una proves puntuables pel campionat de la F1, disputades en set temporades consecutives (1961 - 1967) aconseguint guanyar una cursa i assolí catorze punts pel campionat del món de pilots.
Baghetti ha estat amb Nino Farina i Johnnie Parsons un dels tres únics pilots de la història de la F1 capaços de guanyar la cursa del seu debut a la categoria. Va morir de càncer el 27 de novembre del 1995.

## Resultats a la Fórmula 1

| Any | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | Posició | Punts |
| 1961 | Federazione Italiana Scuderie Automobilistiche | Ferrari | Ferrari | MON | HOL | BEL | FRA 1 | | | | | | | | 9è | 9 |
| 1961 | Scuderia Sant Ambroeus | Ferrari | Ferrari | | | | | GBR Ret | ALE | ITA Ret | USA | | | | 9è | 9 |
| 1962 | Scuderia Ferrari | Ferrari | Ferrari | HOL 4 | MON | BEL Ret | FRA | GBR | ALE 10 | ITA 5 | USA | SUD | | | 11è | 5 |
| 1963 | Automobili Turismo e Sport | ATS | ATS | MON | BEL Ret | HOL Ret | FRA | GBR | ALE | ITA 15 | USA Ret | MEX Ret | SUD | | - | 0 |
| 1964 | Scuderia Ferrari | Ferrari | Ferrari | MON | HOL 10 | BEL 8 | FRA | GBR 12 | ALE Ret | AUT 7 | ITA 8 | USA | MEX | | - | 0 |
| 1965 | Brabham Racing Organisation | Brabham | Climax | SUD | MON | BEL | FRA | GBR | HOL | ALE | ITA Ret | USA | MEX | | - | 0 |
| 1966 | Reg Parnell Racing Ltd | Ferrari | Ferrari | MON | BEL | FRA | GBR | HOL | ALE | ITA NC | USA | MEX | | | - | 0 |
| 1967 | Team Lotus | Lotus | Cosworth | SUD | MON | HOL | BEL | FRA | GBR | ALE | CAN | ITA Ret | USA | MEX | - | 0 |

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 21 | 1 | 1 | 0 | 1 | 14 |

## Referències

* ↑ Felix Muelas, Mattijs Diepraam. forix.com. A bright light that faded quickly (en anglès). forix.com, agosto 1999.
* ↑ Baghetti Of Italy Takes Auto Race, New York Times, July 3, 1961, Page 11.
* ↑ «Obituary: Giancarlo Baghetti». Motor Sport, 1-1996.
# Carlos Alberto Prates Correia

Carlos Alberto Prates Correia (Montes Claros, 28 de setembre de 1941 - Rio de Janeiro, 28 de maig de 2023) va ser un guionista i director de cinema brasiler.

## Vida i carrera

Nascut a Montes Claros, Prates Correia va començar la seva carrera l'any 1965 dirigint el curtmetratge O Milagre em Lourdes, i després com a ajudant de direcció de l'autor del Cinema Novo Joaquim Pedro de Andrade. Va fer el seu llargmetratge de debut l'any 1970, amb la pel·lícula Crioulo Doido. El tema principal del seu cinema va ser el conflicte entre tradicions i modernització a Minas Gerais. La seva pel·lícula més coneguda és Cabaret Mineiro, que va guanyar els premis a la millor pel·lícula, direcció, actor (Nelson Dantas), actriu de repartiment (Tânia Alves), fotografia, muntatge i banda sonora a l'edició de 1981 del Festival de Gramado. Després de la dissolució d'Embrafilme el 1990, Prates Correia no va poder finançar cap projecte fins al 2007, quan va dirigir la seva darrera pel·lícula Castelar e Nelson Dantas no País dos Generais, un documental que va ser guardonat com a millor pel·lícula al Festival de Gramado de 2008.
Prates Correia va morir d'un atac de cor el 27 de maig de 2023, als 81 anys.

## Filmografia

| Any | Pel·lícula | Prrmid |
| 1965 | O Milagre de Lourdes | |
| 1968 | Os Marginais - 1.º episódio | |
| 1970 | Crioulo Doido | Guanyador Festival de Inverno da Universidade Federal de Minas Gerais: Guionista |
| 1975 | Perdida | Guanyador Golfinho de Ouro 1977: Millor pel·lícula. Coruja de Ouro 1977: Millor pel·lícula i Premi Especial. Premi Governador do Estado de São Paulo 1978: Millor Guionista i direcció |
| 1978 | Bem atrás da câmera | |
| 1979 | Cabaret Mineiro | Guanyador Festival de Gramado 1981: Millor pel·lícula i millor direcció |
| 1983 | Noites do Sertão | Guanyador Festival de Gramado: Premi especial del jurat |
| 1989 | Minas-Texas | Guanyador Festival de Brasília: Millor Guionista |
| 2007 | Castelar e Nelson Dantas no País dos Generais | Guanyador Festival de Gramado: Millor pel·lícula i millor muntatge |

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Morre o premiado cineasta mineiro Carlos Alberto Prates Correia» (en portuguès brasiler). O Tempo, 28-05-2023 [Consulta: 20 juny 2023].
* 1 2 Balderston, Daniel; Gonzalez, Mike; Lopez, Ana M. «Correia, Carlos Alberto Prates». A: Encyclopedia of Contemporary Latin American and Caribbean Cultures (en anglès). Routledge, 2000, p. 407. ISBN 978-1-134-78852-1.
* ↑ «Cinema: Cabaret Mineiro». Journal do Brazil, 14-09-1981, pàg. 4.
* ↑ «Documentário faz retrato afetivo de cinema mineiro». Folha de S.Paulo, 29-08-2008 [Consulta: 20 juny 2023].

## Enllaços externs

* Pàgina personal
# La nit de l'amor

La nit de l'amor és un drama líric en un acte, llibret original de Santiago Rusiñol i música d'Enric Morera, estrenat al teatre Romea de Barcelona, la nit del 20 de gener de 1905.

## Edicions

* 2ª ed.: Tip. "L'Avenç". Barcelona, 1905 (edició corregida).

## Enllaços externs

* La nit de l'amor, a la xarxa