OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Stabat Mater (Vivaldi)

L'Stabat Mater, RV 621, d'Antonio Vivaldi és l'obra vocal de caràcter sacre més primerenca que es coneix del compositor, compost per encàrrec per a la festa patronal de l'església de Santa Maria della Pace a Brescia el 1712.
Del poema escrit en llatí per Jacopo da Todi al segle xiii i que descriu el lament de Maria als peus de la Creu, Vivaldi va triar només les deu primeres estrofes del text, tal com es prescriu quan el text és usat com a himne a les Vespres.
La forma musical de l'obra reflecteix el caràcter estròfic del text, pautada cíclicament en seqüències de tres moviments cadascuna (1-4, 5-8, 9-10, més l'Amen).
El primer grup es compon de:
* 1 - Stabat mater (Largo: ritornello en fa menor),
* 2 - Cuis animam (Recitatiu que arriba a ser arioso adagissimo en do menor);
* 3-4 O quam tristis ... Quae moerebat (Andante: ritornello en fa menor).
La forma conjunta d'aquests tres moviments sembla un petit concert, el primer i l'últim construïts amb sol i ritornello, i l'episodi central com un típic moviment lent, on les intenses harmonies emfatitzen el temperament afligit ja establert per l'excepcional clau de fa menor. Aquest patró musical es repeteix exactament en el segon grup, en les estrofes 5 a 8.
La progressiva animació culmina en el tercer grup on la veu del poema canvia, i el narrador s'adreça directament a Maria, demanant-li compartir el seu dolor:
* 9 - Eia mater (Largo ritornello en do menor) en una característica textura vivaldiana, sense baix continu, amb notació amb punt per als violins, acompanyats només per les violes, on el ritme es torna irregular, la veu es fa més consistent i l'acompanyament de cordes més intens, especialment en el primer moviment, expressant la flagel·lació com en una Passió Bachiana. La clau original es restaura en:
* 10 - Fac ut ardeat, una lenta siciliana de suavitat melodiosa.
* L'Amen final (andante) afegeix la dimensió contrapuntística de la sonata d'església. Aquest estil melismàtic proporciona un marc específicament sagrat a l'escena i afegeix un element d'objectivitat sense interrompre l'expressivitat de la peça. L'optimista cadència i el radiant acord major conclusiu disposen d'un remat consolador.

## Referències

* ↑ «Vivaldi: The Complete Sacred Music» (en anglès). [Consulta: 14 maig 2021].
# Kirkpatrick

Kirkpatrick és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Oregon. Segons el cens del 2000 tenia 172 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kirkpatrick tenia 172 habitants, 54 habitatges, i 44 famílies. La densitat de població era de 18,4 habitants per km².
Dels 54 habitatges en un 25,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50% hi vivien parelles casades, en un 24,1% dones solteres, i en un 18,5% no eren unitats familiars. En el 13% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,19 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,25.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,2% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 24,4% entre 25 i 44, un 25% de 45 a 60 i un 11,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.179 $ i la renda mediana per família de 30.893 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.188 $ mentre que les dones 24.000 $. La renda per capita de la població era d'11.884 $. Aproximadament el 27,9% de les famílies i el 34,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kirkpatrick». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kirkpatrick». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Bärbel Köster

Bärbel Köster (Lübberstorf, 26 de maig de 1957) és una piragüista d'aigües tranquil·les alemanya, ja retirada, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Montreal, on va guanyar la medalla de bronze en la prova del K-2, 500 metres del programa de piragüisme. Formà parella amb Carola Zirzow.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles d'or al Campionat del Món de piragüisme en aigües tranquil·les, el 1974 i 1975. A nivell nacional guanyà dos campionats alemanys, el 1975 i 1976.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Bärbel Köster». [Consulta: 17 juny 2024].
* ↑ Kluge, Volker. Das grosse Lexikon der DDR-Sportler: die 1000 erfolgreichsten und populärsten Sportlerinnen und Sportler aus der DDR, ihre Erfolge und Biographien (en alemany). Berlin: Schwarzkopf & Schwarzkopf, 2001, p. 211. ISBN 978-3-89602-348-3.
# Concert per a piano núm. 24 (Mozart)

El Concert per a piano núm. 24, en do menor, K. 491, és una composició musical per a piano i orquestra escrita per Wolfgang Amadeus Mozart. L'acabà el 24 de març de 1786 i s'estrenà el 7 d'abril de 1786 al Burgtheater de Viena.
El concert va ser publicat per primera vegada, en parts, el 1800. El manuscrit del concert es troba al Royal College of Music. Johann Nepomuk Hummel, alumne avantatjat de Mozart, va transcriure l'obra per a piano sol i fins i tot va escriure la seva pròpia cadència.
Dels concerts per a piano de Mozart, aquest és el que té la instrumentació més completa (és l'únic escrit tant per oboès com per clarinets). És també l'únic concert tardà de Mozart en què el solista toca després de la cadència en el primer moviment, adornant aquí un desenvolupament orquestral basat en el tema d'inici de l'obra –un tema extremadament cromàtic–, amb arpegis; això ho fa durant tota la peça fins al tranquil final.
L'ús de la tonalitat de do menor també és excepcional en l'obra de Mozart, com l'ús del mode menor en general. Aquí hi ha un llistat de vàries obres, si no totes, escrites en aquesta tonalitat pel geni vienès:
* Serenata núm. 12 per a octet de vent fusta Kv 388 (1782-83), transcrita per a quintet de cordes posteriorment com a Kv 406 (1787)
* Fuga per a dos pianos Kv 426, transcrita per a corda a quatre parts posteriorment, amb un moviment nou a l’inici, com a Adagio i fuga per a cordes en do menor Kv 546
* Missa núm. 17 en do menor Kv 427 (1782-83)
* Sonata per a piano núm. 14 Kv 457
* Fantasia per a piano núm. 4 Kv 475
* Concert per a piano i orquestra núm. 24 Kv 491 (1786)

## Referències

* ↑ Maunder, Richard «Correspondence: Performing Mozart and Beethoven Concertos». Early Music, 17, 1, 2-1989, pàg. 139–140 [Consulta: 16 març 2008].
* ↑ Hutchings, A. A Companion to Mozart's Piano Concertos, Oxford University Press.
* ↑ Article "Interpretaran Mozart y Prokofiev" a larepublica.pe Arxivat 2010-04-18 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Concert per a piano núm. 24, K. 491: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* BBC Discovering Music
# Mantèl·lids

Els mantèl·lids (Mantellidae) són una família de granotes que està classificada dins del subordre Neobatrachia. Són granotes que es troben a les illes de Madagascar i Mayotte.
Són una família diversa, tant pel que fa a morfologia com a hàbitat. La majoria d'espècies són terrestres, tot i que n'existeixen d'aquàtiques i d'arbòries (per exemple el gènere Boophis és molt similar a les granotes arbòries). La seva mida varia entre els 3 i els 10 cm de llargada. Com a exemple de diversitat dins la família trobem també el gènere Mantella, amb certes similituds amb les granotes verinoses de dards de Sud-amèrica, com per exemple una coloració vistosa que alerta de la producció de toxines alcaloidees.
Cal destacar l'ús de diverses espècies d'aquesta família com a animals de companyia.
# Lex Acilia repetundarum

Lex Acilia repetundarum va ser una llei romana establerta a proposta del tribú de la plebs Mani Acili Glabrió l'any 123 aC., i prohibia a l'encausat per suborn, intentar dilacions i ampliacions de la causa.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 14.
# Komsomolski (Daguestan)

Komsomolski — Комсомольский (rus) — és un possiólok del Daguestan, a Rússia, que el 2019 tenia 2.586 habitants. Pertany al districte rural de Kiziliurt.

## Referències

* ↑ Закон Республики Дагестан от 13 января 2005 года № 6 «О статусе и границах муниципальных образований Республики Дагестан»
# Bérenger Frédol el Vell

Bérenger Frédol el Vell (francès: Béranger Frédol l’Ancien) (França, c. 1250 - Avinyó, 11 de juny de 1323) fou un advocat canònic francès i cardenal bisbe de Frascati.Era nebot del papa Climent V i oncle del cardenal Berenger Frédol el Jove.
Bérenger de Frédol fou canonge i cantor al capítol de Béziers i fou abat de Saint-Aphrodise. Fou canonge al capítol de Narbona, ardiaca de Corbières, canonge a Aix i professor de la Universitat de Bolonya. Durant el pontificat de Climent V, fou vicari de Roma. Va ser elegit bisbe de Béziers el 1294. Com a bisbe, de Fredol se li encarrega el papa amb la recopilació de decrets del Liber Sextus i és auditor de la Rota romana.
Berenger Frèdol és creat cardenal pel papa Climent V al consistori de 15 de desembre de 1305. El cardenal de Fredol és nomenat gran penitenciari el 1306 i intervé en el procés de l'orde del Temple el 1311. Participa al conclave de 1314-1316, al final del qual Joan XXII és elegit. Fredol és nomenat degà del Col·legi de Cardenals el 1321.

## Publicacions

El cardenal Berenguer Frèdol (precedit per una introducció històrica Gratien al final del segle xiii), el "Liber de excommunicacionne" (El Llibre de l'excomunió), París, Lib. Nova llei i Jurisprudència Arthur Rousseau d'Ernest Vernay, 1912, br., 251 pàg., a 4°.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: Berenger Fredoli». [Consulta: 31 desembre 2024].
* ↑ Miranda, Salvador. «FRÉDOL, seniore, Bérenger de (ca. 1250-1323)». The Cardinals of the Holy Roman Church. Florida International University.
# Ciclisme als Jocs Olímpics d'estiu de 2024 - Contrarellotge femenina

La contrarellotge femenina de ciclisme de carretera als Jocs Olímpics d'estiu de 2024 va tenir lloc el dia 27 de juliol de 2024 a París.
El recorregut complet de 32,4 quilòmetres es va revelar el 5 de juliol de 2023 després de la 4a etapa del Tour de França 2023. Els corredors començaren des de Les Invalides i després van creuar el Sena pel Pont de Sully per arribar a la plaça de la Bastille i després al bosc de Vincennes. Els corredors arribaren a la meitat del recorregut després d'una breu incursió als municipis de Val-de-Marne que voregen la capital. Sortint del Bois de Vincennes pel seu castell, travessaren la plaça de la Nació i van tornar a la plaça de la Bastille per unir-se a les carreteres de l'inici del circuit en sentit contrari. El pont Alexandre III acullia la meta de la cursa.
Per primera vegada en la història dels Jocs, la distància i recorregut eren iguals tant per homes com per dones.

## Medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Grace Brown (AUS) | Anna Henderson (GBR) | Chloé Dygert (USA) |

## Classificació

Hi participà la catalana Mireia Benito que va quedar en la 22a posició.

## Referències

* ↑ «París 2024: Mapa, perfiles, países y participantes» (en castellà). ciclo21, 31-07-2024. [Consulta: 6 agost 2024].
* ↑ «Debut olímpic sota la pluja de Mireia Benito». L'Esportiu, 28-07-2024. [Consulta: 6 agost 2024].
# Adelaida Montañés Soriano

Adelaida Montañés Soriano (Santander, 1839 - Ciutat de Mèxic, 20 de novembre de 1898) va ser una actriu i cantant d'òpera i sarsuela espanyola.
Va ser filla dels actors Joaquín Montañés i María Soriano, així com germana de la també cantant d'òpera i actriu Consuelo Montañés. Va formar part de la companyia del Teatro del Circo de Madrid, de la qual va sortir-se'n a inicis de 1861, juntament amb la seva mare, per passar a la companyia del Teatro de la Zarzuela. La temporada de 1861-1862 actuava a la companyia contractada pel Teatre de la Santa Creu de Barcelona. Tanmateix, el setembre de 1862 consta que era la primera soprano còmica del Teatro del Circo de Madrid, després de les sopranos Trinidad Ramos i Elisa Villó.
Va visitar i actuar a Mèxic des de 1882, any que va arribar un quadre de sarsuela format per Isidoro Pastor, Julia Aced, entre d'altres, que acompanyaven l'orquestra Estudiantina Española Fígaro, portats per l'empresa Cantelis. Després de marxar l'orquestra, Montañés i la resta hi van romandre i van actuar al Teatre Principal de Mèxic. Montañés va assolir molt d'èxit a Mèxic i encara va continuar diversos anys al país, per exemple, interpretant el paper de Beatriz a El día y la noche al Teatre Arbeu, a la mateixa ciutat, el 1884, entre altres obres, algunes considerades baixa qualitat i per a públics pocs exigents, les quals, tanmateix, no va menysprear. Continuà actuant els anys següents sempre com actriu còmica en òperes i operetes. El 1888 va actuar al Teatre Nacional de Mèxic interpretant les cobles de Mengilda a l'obra La Gran Vía, on va destacar de manera destacada, i encara va actuar de nou al Nacional el 1890, i posteriorment va marxar del país.

## Referències

* ↑ Cotarelo y Mori, Emilio «Ensayo histórico sobre la zarzuela, o sea el drama lírico español desde su origen a fines del siglo XIX». Boletín de la Real Academia Española, vol. 21, 1934, pàg. 113-114, 160.
* ↑ Cotarelo y Mori, Emilio «Ensayo histórico sobre la zarzuela o sea el drama lírico español desde su origen a fines del siglo XIX». Boletín de la Real Academia Española, vol. 22, 1935, pàg. 409.
* ↑ Almanaque del Diario de Barcelona para el año 1861 (en castellà). Barcelona: Diario de Barcelona, 1860, p. 56.
* ↑ «Revista de teatros». Revista ibérica de ciencias, política, literatura, artes é instrucción pública, 9-1862.
* ↑ Olavarría y Ferrari, Enrique de. Reseña histórica del teatro en México (en castellà). vol. 3-4. Mèxic: "La Europea", 1895, p. 55, 352, 360-361, 406, 410, 425, 428-429, 454; 26, 53, 142.
# Komsomolski (Pervomaiski)

Komsomolski o Komsomollski — Комсомольский (rus) — és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora d'un petit afluent per la dreta del Sossika, tributari del Ieia. És a 18 km al sud-oest de Kusxóvskaia i a 164 km al nord-est de Krasnodar. Pertany al possiólok de Pervomaiski.
# Bêtise de Cambrai

Les bêtises de Cambrai són una delícia feta a la localitat francesa Cambrai, la recepta de la qual es diu que és fruit d'un error. Dos fabricants en perpetuen la fabricació i se'n disputen l'autoria: les pastisseries Afchain i Despinoy.

## Història

L'origen d'aquest caramel es remunta al segle XIX (al 1830, segons Afchain).
Dues companyies, Afchain i Despinoy, se'n disputen l'autoria, que va desencadenar en un judici i, posteriorment, va dur a un subtil compromís el 1889: Afchain és reconegut com "l'únic inventor" i Despinoy com a "creador". Tots dos afirmen que la invenció va ser el resultat d'un error de manipulació, un "estupidesa" (bêtise).
Segons la versió d'Afchain:"Al voltant de 1830, Émile Afchain, aprenent de pastisser amb els seus pares, pastissers a Cambrai, va cometre un error mentre preparava els dolços per a la setmana vinent: l'hi va caure una mica de menta, però no en va dir res. Per amagar la seva maldestra, va estirar la massa fins que va quedar blanca". Els seus pares els van posar a la venda el diumenge següent com sempre. La setmana següent els clients van demanar més d'aquests envasos que tenien un gust tan bo. Els pares recullen la estupidesa del seu fill, li demanen la seva recepta i la comercialitzen. Més tard Émile crearia oficialment les Bêtises de Cambrai.
En la versió de Despinoy, es tractaria d'un error de dosificació i cocció comès per Jules Despinoy.
Des de 1992, les Bêtises de Cambrai figuren a la llista del Patrimoni Culinari del Nord-Pas-de-Calais, i des de 1994 al patrimoni nacional de les especialitats franceses de rebosteria, xocolata i galetes.

## Descripció

El caramel té la forma d'un petit coixí rectangular. Està aromatitzat amb menta i decorat amb sucre caramel·litzat en un patró de ratlles.
Tanmateix, se'n troben de diferents gustos:
* Menta, l'original
* Poma verda
* Taronja
* Llimona
* Avellana
* Gerds
* Viola
* Tutti frutti

## Referències

* ↑ «Le come back des bêtises de Cambrai». Le Journal du Net. [Consulta: 8 août 2012].
* 1 2 3 «Afchain : la maison des Bêtises garde son sérieux depuis 1830». La Voix du Nord. [Consulta: 29 gener 2016].
* ↑ «Bêtises de Cambrai - Despinoy - L'histoire des bétises de Cambrai». www.betises-cambrai-despinoy.fr. [Consulta: 29 gener 2016].
* ↑ «Les maîtres-confiseurs à Cambrai». www.patrimoinevivantdelafrance.fr. [Consulta: 7 març 2016].
# Adelgunda de Baviera

Adelgunda Augusta Carlota de Baviera (Würzburg, Regne de Baviera 1823 - Múnic 1914) fou una princesa de Baviera que va esdevenir duquessa consort del Ducat de Mòdena.

## Orígens

Va néixer el 19 de març de 1823 a la ciutat de Würzburg, sisena filla del rei Lluís I de Baviera i Teresa de Saxònia-Hildburghausen. Neta Maximilià I de Baviera i Maria Guillermina de Hessen-Darmstadt, i de Frederic I de Saxònia-Altenburg i Carlota de Mecklenburg-Strelitz. Germana del rei Maximilià II de Baviera i d'Otó I de Grècia.

## Duquessa de Mòdena

Va casar-se el 30 de març de 1842 a la ciutat de Múnic amb el futur duc de Mòdena Francesc d'Àustria-Este, fill de Francesc IV de Mòdena i Maria Beatriu de Savoia. El 21 de gener de 1846 el seu marit va accedir al tron ducal, però amb les notícies de les revolucions de 1848, van abandonar Mòdena en direcció a Verona, després Sterzing i, finalment Ebenzweier, a l'Alta Àustria, on va néixer la seva filla Anna, morta l'any següent. Va tornar a Mòdena l'1 de juny de 1849.
El 1858 va viatjar amb el seu marit a Roma, per retornar la visita que els havia fet el papa Pius IX. Amb els primers signes de guerra el 1859, Aldegunda va abandonar Mòdena de nou, després de la batalla de Magenta i la votació que va fer fora els Àustria-Este. Així, arran de l'expulsió del seu marit del ducat , que va ser incorporat al regne d'Itàlia durant el procés d'unificació, van establir-se a Viena, al desaparegut Palau de Mòdena i al Castell de Wildenwarth, a l'Alta Baviera.
El seu darrer acte com a sobirana del ducat va ser el comiat de la brigada d'Este, els darrers soldats lleials a l'antic ducat i a la dinastia Àustria-Este, a Cartigliano l'any 1863, als quals se'ls va concedir una medalla per la seva fidelitat i constància. El febrer de 1870 va assistir a Roma, també amb el seu espòs, a les reunions del concili ecumènic.

## Darrers anys

Va quedar-se vídua el 20 de novembre de 1875. Des d'ençà aleshores, va residir amb els seus germans. Com no havia tingut altres fills, a partir d'aquell moment va dedicar-se a tenir cura dels seus nebots. La seva mort va succeir el 28 d'octubre de 1914, quan tenia 91 anys. Va ser enterrada a la cripta imperial dels Habsburg a l'església dels caputxins de Viena, al costat del espòs.

## Referències

* 1 2 3 4 Münchener Schreib-Kalender und Geschäfts-Taschenbuch (en alemany). Munic: Franz Berlag, 1892.
* 1 2 3 «Herzogin Adelgunde von Modena». Über Land und Meer, 1903, pàg. 605.
* 1 2 3 4 5 6 7 «Adelgonda di Wittelsbach, duchessa di Modena» (en italià). Dizionario Biografico degli Italiani. Treccani. [Consulta: 4 maig 2024].
* 1 2 «Francesc V de Mòdena». Gran Enciclopèdia Catalana. enciclopedia.cat. [Consulta: 4 maig 2024].
* ↑ Di Fiore, Gigi. Controstoria dell'unità d'Italia (en italià). Bur Saggi, 2007.
# Nicèfor Brienni el Vell

Nicèfor Brienni fou un famós general romà d'Orient que es va revoltar contra l'emperador Miquel VII Ducas i es va proclamar emperador a Dirràquion el 1077.
En l'Alexíada, la historiadora Anna Comnena el descriu com «un guerrer consumat que descendia d'un dels llinatges més il·lustres [i] destacava per la seva grandària, la seva cara formosa, el seu enteniment, que era superior al dels seus contemporanis, i la força dels seus braços, qualitats que el feien mereixedor d'exercir l'imperi».
Encara que tenia el poble al seu favor, va sorgir un tercer pretendent, Nicèfor Botaniates, que tenia el suport del clergat i de l'aristocràcia i va aconseguir prendre el poder sota el nom de Nicèfor III Botaniates.
Aquest va enviar forces contra Nicèfor Brienni dirigides per Aleix Comnè (més tard emperador). Brienni fou derrotat i fet presoner prop de Calaura, a Tràcia, i encara que fou tractat amablement al començament, Boril, un dels cortesans de l'emperador Nicèfor, el va fer cegar.

## Referències

* ↑ Comnena, 2021-2025, llibre I, capítol IV, secció 3.

## Bibliografia

* Comnena, A. «Alexíada». Viquitexts, 2021-2025.
# Microbotriomicets

Els microbotriomicets (Microbotryomycetes) són una classe de fongs de la divisió dels basidiomicots (Basidiomycota)
Tots els representants d'aquesta classe són llevats basidiomicetosos que parasiten plantes i altres fongs. Tot i que també s'ha reportat la presència d'espècies sapròfites.

## Taxonomia

Fins recentment, aquesta classe contenia 7 ordres:
* Ordre Heitmaniales
* Ordre Heterogastridiales
* Ordre Kriegeriales
* Ordre Leucosporidiales
* Ordre Microbotryales
* Ordre Rosettozymales
* Ordre Sporidiobolales

## Referències

* 1 2 Hyde, K.D. 2024. The 2024 Outline of Fungi and fungus-like taxa. Mycosphere, 15(1): 5146–6239, Doi 10.5943/mycosphere/15/1/25, ISSN 2077 7019. Versió web.
* ↑ Toome M, Roberson RW, Aime CW. «Meredithblackwellia eburnea gen. et sp. nov., Kriegeriaceae fam. nov. and Kriegeriales ord. nov.-toward resolving higher-level classification in Microbotryomycetes». Mycologia, 2012. DOI: 10.3852/12-251.
* ↑ Kirk PM, Cannon PF, Minter DW, Stalpers JA.. Dictionary of the Fungi. 10. Wallingford, UK: CAB International, 2008, p. 423. ISBN 0-85199-826-7.
# Cinc Claus

Cinc Claus (del llatí, Centum Claves) és un llogarret del municipi de l'Escala (Alt Empordà) a cinc quilòmetres al nord-oest del nucli de l'Escala, i a 670 metres de la carretera GI-623, que uneix l'Escala amb l'AP-7 i la N-II. Hi ha cinc masos (en el sentit horari començant pel nord: Can Sant Feliu, Can Dalí, Can Jonqueres, Can Leda i Ca n'Arnall) centrats al voltant de l'ermita de Santa Reparada. Construït sobre un enclavament calcari té una elevació màxima de 5,4 msnm elevant-se lleugerament per sobre de la plana circumdant corresponent a l'antiga plana del Ter.

## Història

L'any 959 el comte Gausfred va reconéixer aquest lloc com una de les nombroses propietats que tenia Riculf. El castell de Cinc Claus es construí el segle XIV. El 1402 va aparèixer Sinch claus, juntament amb les Corts, com a llocs incorporats a la Corona pel rei Martí l'Humà.
Per la seva proximitat amb Empúries va patir nombrosos enfrontaments bèl·lics: la contesa militar entre el comte Hug V d'Empúries i el rei Jaume I (1274-1275), les incursions pirates (1483), l'atac de les tropes castellanes de Felip IV a la guerra de Secessió, quan el castell de Cinc Claus pertanyia al cap de les milícies catalanes Josep de Margarit i de Biure (1640) i les guerres carlines.
Els masos de Cinc Claus es van edificar reutilitzant materials de les restes de l'antic castell.

## Referències

* ↑ Albertí Serra, Pere; Pallí Buxó, Lluís «Nota sobre la surgencia de cinc-claus, l'Escala (Girona)» ( PDF) (en castellà). Annals de la Secció de Ciències del Col·legi de la Universitat de Girona (UAB), 9, 1983, pàgs. 31-36 [Consulta: 7 novembre 2010].
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* 1 2 3 Boix, Lurdes. Els masos del Montgrí. Torroella de Montgrí: Can Quintana. Museu de la Mediterrània, novembre 2010, p. 193-195.