OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bandera de Croàcia

La bandera de Croàcia és composta per tres bandes horitzontals, vermella, blanca i blava. Al mig hi ha l'escut del país.
Els tres colors són utilitzats des de 1848. Mentre Croàcia va formar part de la República Federal Socialista de Iugoslàvia, la bandera va adoptar una estrella de cinc puntes amb un perfil groc al lloc de l'escut. L'estrella va ser substituïda el maig de 1990, poc temps després de les primeres eleccions multipartidistes. Els colors de l'escut croat tradicionals van ser invertits per no confondre'ls amb els símbols de l'Estat independent de Croàcia que va existir de 1941 a 1945. La bandera actual i l'escut van ser adoptats el 21 de desembre de 1990, uns 10 mesos després de la declaració d'independència.
L'escut és un escacat de gules i d'argent. Abans era d'argent i de gules. Està coronat per una sanefa de cinc petits escuts que representen les regions constitutives del país.
* D'atzur, una estrella de sis puntes d'or al cap i una lluna creixent d'argent al peu, en representació de Zagreb i la Croàcia central en general.
* D'atzur, dues faixes de gules, en representació de l'antiga República de Ragusa, avui Dubrovnik.
* D'atzur, tres caps de lleopard coronats d'or, disposats dos i un, en representació de Dalmàcia.
* D'atzur, una cabra d'or, amb les banyes i peülles de gules, en representació d'Ístria.
* D'atzur, una faixa abaixada de gules rivetada d'argent carregada d'un mart corrent de sable amb la panxa d'argent, acompanyada al cap d'una estrella d'or de sis puntes, en representació d'Eslavònia.

## Banderes antigues

* Bandera de la República Socialista de Croàcia de Iugoslàvia (1945-1990)
* Bandera de l'Estat independent de Croàcia (1941-1945)
# Bandera de Cuba

La bandera de Cuba, composta per tres franges blaves i dues de blanques, amb un triangle vermell al pal carregat d'una estrella blanca de cinc puntes, va ser dissenyada per Emilia i Miguel Teurbe Tolón (una parella de cubans exiliats a Nova York) el 1849, a petició del general Narciso López, un filibuster veneçolà que volia alliberar Cuba.

## Història

Narciso López (1797-1851), militar veneçolà que havia esdevingut un home de negocis a Cuba després d'haver-se casat amb la rica propietària cubana Dolores Frías, germana del comte de Pozos Dulces, havia organitzat una conspiració contra el govern colonial espanyol coneguda com la Conspiració de la Mina de la Rosa Cubana. Un cop descobert el complot, es va haver d'exiliar als Estats Units, on des de Nova Orleans va preparar la primera invasió independentista de l'illa. Amb aquest objectiu, va reclutar veterans de la guerra contra Mèxic, soldats nord-americans preparats, remunerats, per lluitar contra els espanyols. El 19 de maig de 1850, a bord del vaixell Creole, acompanyat de 608 homes, va desembarcar a la localitat de Cárdenas, propera a Matanzas, a la part oest de Cuba. La presa de la ciutat va tenir un caràcter simbòlic perquè hi fou hissada per primer cop a l'illa la bandera cubana amb l'estrella solitària. El segon intent d'invasió de Narciso López fou a l'oest de l'Havana, a la regió costanera de Playitas. Però allà la invasió encara va tenir menys èxit i es van dispersar els homes; de resultes d'això, López va ser detingut i condemnat a morir al garrot.
La bandera es va adoptar el 20 de maig de 1902, un cop instaurada la República de Cuba, que s'havia independitzat d'Espanya el 1898.

## Interpretació

L'estrella blanca és coneguda com l'estrella solitària i s'identifica amb la llibertat. El triangle és la representació maçònica de la igualtat, i el seu color vermell és la sang vessada pels combatents de la independència. Les franges blaves representen els antics departaments que controlaven l'illa i els blancs simbolitzen la pau.
Els tres colors (blau, blanc i vermell) recorden el tríptic de la Revolució Francesa: llibertat, igualtat i fraternitat.

## Referències

* ↑ «Origins of Cuban Flag». CubaFlgs.com. [Consulta: 12 juny 2017].
# Trenta i quaranta

El trenta i quaranta és un joc d'atzar pur originari de França, al segle xvii. És un joc de contrapartida que enfronta els jugadors contra la banca. Es juga amb sis baralles del tipus francès de 52 naips. Les figures valen 10 punts i les altres mantenen el seu valor nominal. Els jugadors poden apostar a quatre combinacions diferents: vermell-negre, color-inversa. El crupier distribueix els naips formant dues rengleres: primer la fila vermella, a la seva esquerra, i després la fila negra a la seva dreta. Es reparteixen cartes fins que cada renglera sumi un resultat comprés entre 30 i 40. Guanya la fila que obté 31 punts o que més s'hi acosti. Hi ha color si la fila guanyadora és del mateix color que la primera carta de la fila negra. En el cas contrari guanya la sort d'inversa. En cas d'empat a punts es repeteix la jugada excepte si la suma és trenta-u. Aquesta és la combinació guanyadora de la casa, ja que la banca cobra virtualment la meitat de totes les apostes.
Exemple:
| Negre | 31 Punts |
| vermell | 40 Punts |
| Vermell i color perden. |||||||
Aquest joc fou inclòs a la llista dels jocs il·lícits l'any 1771.
# Carme Torres i Graell

Carme Torres i Graell (Lleida, 1932 - 2010) fou una historiadora catalana.

## Biografia

Va estudiar Filosofia i Lletres a la Universitat de Barcelona, i posteriorment va exercir com a docent al Col·legi de la Sagrada Família de Lleida.
Conjuntament amb el seu espòs, Romà Sol i Clot, fou una persona molt vinculada a la vida cultural, religiosa i associativa de la seva ciutat. El 1953 fou nomenada cap del servei de Dames Auxiliars de la Creu Roja de Lleida, després va ser designada cap del Servei de Voluntariat, i posteriorment continuà col·laborant amb la Creu Roja durant més de 25 anys. El 1990 va ser nomenada directora de Càritas Diocesana.
Des de l'any 1982 fins a principis de 1989, va ser coordinadora territorial del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya a Lleida. Fou també consellera de l'Institut d'Estudis Ilerdencs.
És autora dels llibres Evolución histórica del puente de Lérida i El fet religiós a les terres de Lleida durant el temps de Ferran VII (1983). Amb el seu espòs, Romà Sol, publicà, entre altres: Lleida i el fet nacional català: 1978-1911; Lleida en temps de la Mancomunitat de Catalunya (1913-1924); Els Camps Elisis de Lleida: 1864-1938; La Impremta de Lleida: segles XV-XIX; La parròquia de Sant Joan Baptista de Lleida: petjades d'espiritualitat. Així mateix, col·laborà assíduament amb els mitjans de comunicació lleidatans.
La seva tasca ha estat reconeguda amb la Medalla Francesc Macià de la Generalitat de Catalunya (2000), la Medalla d'Or de la Universitat de Lleida (2004) i la Medalla d'Or de la Paeria al mèrit cultural (2005).
El fons del matrimoni Sol Torres està dipositat a la Universitat de Lleida i conté 5.739 monografies modernes i 1.391 de fons antic (a partir de l'any 1567), 4.300 opuscles, 217 romanços i 618 goigs, i 1.200 títols de publicacions periòdiques (corresponents a 11.844 exemplars), que abasten números des del segle XIX a l’actualitat.

## Referències

* 1 2 «Fons Romà Sol - Carme Torres. Fons». Universitat de Lleida. Unitat de Biblioteca i documentació, 11-04-2024. [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ Mir, Conxita; Jarne, Antonieta; Sagués San José, Joan; Vicedo i Rius, Enric. Diccionari biogràfic de les terres de Lleida: política, economia, cultura i societat: segle XX. Alfazeta, 2010, p. 391. ISBN 978-84-937715-5-3.
* ↑ «Maria del Carme Torres i Graell» (en castellà). Dialnet. [Consulta: 27 novembre 2024].
# Barakzai

La dinastia Barakzai va governar l'Afganistan de fet des del 1815, quan diversos germans van dominar la major part del país, i després d'un breu restabliment dels Durrani (1839-1842) es va establir fermament el 1842. Per mitjà d'una branca col·lateral establerta el 1929 va continuar al poder fins a la proclamació de la república el 1973.

## Període de transició

* Dost Muhammad, sobirà a Kabul el 1826
* Muhammada Barazkai, sobirà a Peshawar
* Kohan Dil, sobirà a Kandahar

## Branca Sadozai dels Durrani

* Shudja Shah Durrani 1839-1842
* Altaf Djong 1842

## Emirs i reis

* Dost Muhammad (segona vegada 1842-1863)
* Sher Ali Khan 1863-1878
* Afdal Khan, pretendent 1863-1868
** Azim Khan, pretendent 1863-1869
* Muhammad Yakub Khan 1878-1880
* Abd al-Rahman 1880-1901
* Ayyub Khan, pretendent 1880-1887
* Habibullah 1901-1919
* Amanullah 1919-1929
* Anayatullah 1929
* Nasrullah 1919
* Muhammad Nadir Shah 1929-1933 (rei)
* Muhammad Zahir Shah 1933-1973 (rei)
* Ahmed Khan, independent a Herat 1856 a 1862
* Sher Ali Khan, independent a Kandahar 1880-1882
* Habibullah II (conegut com a Bachai-Sakao, el fill de l'aiguador), usurpador tadjik, 1929
# Quadricorrent

En relativitat especial i relativitat general, el quadricorrent és la invariància de Lorentz, un quadrivector, que reemplaça la densitat de corrent en l'electromagnetisme, o de fet, qualsevol densitat de corrent convencional.
    $J^{a}=\left(c\rho ,\mathbf {j} \right)$
on
    c és la velocitat de la llum
    ρ és la densitat de càrrega
    j és la densitat de corrent convencional
    a indica les dimensions de l'espaitemps.
En relativitat especial, la situació de la conservació de la càrrega elèctrica (també anomenada equació de continuïtat) és tal que la divergència de la invariància de Lorentz respecte de J és zero:
    $D\cdot J=\partial _{a}J^{a}={\frac {\partial \rho }{\partial t}}+\nabla \cdot \mathbf {j} =0$
on D és un operador anomenat quadrigradient i donat per (1/c ∂/∂t, ∇). En utilitzar el conveni de sumació d'Einstein, les dimensions de l'espaitemps són sumades implícitament
    $\partial _{a}J^{a}=\sum _{i=0}^{3}\partial _{a}J^{a}$
De vegades la relació anterior s'escriu com
$J^{a}_{,a}=0\,$
En relativitat general, l'equació de continuïtat s'escriu com:
$J^{a}_{;a}=0\,$
on el punt i coma representa una derivada covariant.

## Vegeu també

* Teorema de Noether.
# Tinció

La tinció és una tècnica auxiliar en microscopia per augmentar el contrast en la imatge del microscopi. Els tints i les tincions es fan servir en biologia i medicina per ressaltar les estructures en els teixits biològics es poden veure i examinar teixits voluminosos (com per exemple, les fibres musculars) o en els molt petits orgànuls de l'interior de la cèl·lula.
En la bioquímica implica afegir una classe específica de tint (ADN, proteïnes, lípids, carbohidrats) a un substrat per qualificar o quantitivitzar la presència d'un compost específic. La tinció i la prova de fluorescència poden tenir objectius similars. La tinció biològica es fa servir també per marcar les cèl·lules en la citometria de flux (flow cytometry) i en proteïnes bandera o àcids nucleics en electroforesi de gel (gel electrophoresis).
La tinció no està limitada als materials biològics, també es pot fer servir en l'estudi de la morfologia d'altres materials, per exemple l'estructura en làmines de polímers semicristal·lins.
Camillo Golgi va utilitzar les tincions per l'estudi i la descripció del cervell. Més tard, Santiago Ramón y Cajal va millorar la tècnica de tinció amb noves substàncies químiques que li permetien veure els mecanismes i els processos connectius de les cèl·lules.

## Enllaços externs

* «StainsFile - The Internet Resource For Histotechnologists» (en anglès). [Consulta: 9 novembre 2012].
* http://www.microscopy-uk.org.uk/mag/artfeb00/rhvital.html
* Speaking of Fixation: Part 1 Arxivat 2005-11-19 a Wayback Machine. i Part 2 Arxivat 2005-10-30 a Wayback Machine. - segons M. Halit Umar
* http://www.histology-world.com/stains/stains.htm
# Macedoni II

Macedoni II de Constantinoble (en llatí: Macedonius, en grec antic: Μακεδόνιος) va ser patriarca de Constantinoble entre l'any 495 i el 511. Era nebot de Genadi I.
El seu nomenament s'ha situat entre el 495 i el 496 (Teòfanes). Encara que havia reconegut al Concili de Calcedònia l'emperador el va persuadir de signar l'Henoticó de Zenó en el que aquell Concili era obviat. Va intentar reconciliar als monjos dels monestirs de Constantinoble (favorables a l'Henoticó) amb el patriarcat però no ho va aconseguir.
Va demanar a l'emperador de convocar un sínode o concili de bisbes per sancionar algunes de les normes del Concili de Calcedònia sense reconèixer el mateix concili. Encara que desautoritzat pels monjos, els va tractar amb suavitat i no va prendre mesures de càstig. Va ser generós amb el seu predecessor Eufemi de Constantinoble i amb un home que el va intentar assassinar a ell mateix. Finalment va dirigir un concili en el que els seguidors de Calcedònia van ser condemnats.
Va ser patriarca fins al 511 quan l'emperador el va deposar perquè implícitament mantenia l'autoritat de les doctrines calcedonianes, i per això se¡l va acusar de nestorianisme per part de l'emperador Anastasi, i el va succeir Timoteu I. Va ser desterrat sense judici i sense una investigació sobre la realitat de les acusacions, primer a Calcedònia i després a Euquita.
Finalment va ser condemnat en absència per jutges que estaven entre els acusadors. Molts eclesiàstics es van oposar a la destitució i la seva restauració era un dels objectius de la revolta de Vitalià el Got de l'any 514. Finalment va morir a l'exili el 516.
Va ser declarat sant i és honorat per les esglésies llatina i grega.

## Referències

* ↑ Shepard, 2008, p. 909.
* 1 2 Treadgold, 1997, p. 170-172.

## Bibliografia

* Shepard, J. The Cambridge History of the Byzantine Empire c. 500–1492 (en anglès). Cambridge University Press, 2008. ISBN 978-0-521-83231-1.
* Treadgold, W. T. A History of the Byzantine State and Society (en anglès). Stanford University Press, 1997. ISBN 0-804-72630-2.
# Vòmer

El vòmer és un os quadrilàter, laminar, que constitueix el septe de les fosses nasals.
# East Gillespie

East Gillespie és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 234 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, East Gillespie tenia 234 habitants, 91 habitatges, i 65 famílies. La densitat de població era de 282,3 habitants/km².
Dels 91 habitatges en un 26,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 62,6% hi vivien parelles casades, en un 7,7% dones solteres, i en un 27,5% no eren unitats familiars. En el 23,1% dels habitatges hi vivien persones soles l'11% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,57 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,09.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,1% tenia menys de 18 anys, un 9,4% entre 18 i 24, un 22,6% entre 25 i 44, un 28,2% de 45 a 60 i un 16,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 102,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.000 $ i la renda mediana per família de 36.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.875 $ mentre que les dones 21.875 $. La renda per capita de la població era de 20.628 $. Aproximadament el 3,2% de les famílies i el 5,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- East Gillespie». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- East Gillespie». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Guernseiès

El guernseiès o guernseiés és un idioma propi de l'illa de Guernsey. Aquesta illa va formar part de Normandia fins que aquesta última va ser conquerida pels reis francesos. Una forma de la llengua normanda desenvolupada a les Illes del Canal i va sobreviure durant centenars d'anys.
És mútuament intel·ligible amb el jerseiès, llengua pròpia de l'illa de Jersey
El principal poeta en llengua guernseiesa va ser Georges Métivier (1790-1881).
El cens de 2001 mostra que 1.327 (que és el 2% dels habitants de l'illa) parlen aquest idioma d'una forma fluida. S'ha de tenir en compte però que el 70% dels parlants tenen 64 anys o més i entre els joves només el 0,1% saben parlar el guernseiès.

## Exemples

| Guernseiès | Anglès | Francès |
| Quaï temps qu'i fait? | What's the weather like? | Quel temps fait-il ? Col·loquial: Quel temps qu'il fait ? |
| I' fait caoud ogniet | It's warm today | Il fait chaud aujourd'hui |
| Tchi qu'est vote naom? | What's your name? | Comment vous appelez-vous ? Quel est votre nom? |
| Coume tchi que l'affaire va? | How are you? Lit. How's business going? | Comment vont les affaires ? Coll: comment que vont les affaires ? |
| Quaï heure qu'il est? | What's the time? | Quelle heure est-il ? Coll: Quelle heure qu'il est ? |
| À la perchoine | See you next time | Au revoir À la prochaine |
| Mercie bian | Thank you very much | Merci beaucoup Coll: Merci bien |
| chén-chin | this | ceci |
| ch'techin | this one | celui-ci |
| Lâtchiz-mé | Leave me | Laissez-moi |

## Referències

* ↑ «Guernésiais» (en anglès). Ethnologue Free. [Consulta: 5 novembre 2023].
* ↑ Sallabank, Julia «Prestige From the Bottom Up: A Review of Language Planning in Guernsey» (en anglès). Current Issues in Language Planning, 6, 1, 15-02-2005, pàg. 44–63. DOI: 10.1080/14664200508668272. ISSN: 1466-4208.
* ↑ Weber, Brigitte. «Anglo-Norman: Language contact and obsolescence». A: The Linguistic Heritage of Colonial Practice (en anglès). Walter de Gruyter GmbH & Co KG, 2019-01-14, p. 219-. ISBN 978-3-11-062371-0.
* ↑ Bougy, Catherine «LA LITTÉRATURE DIALECTALE EN NORMANDIE AU XIX e SIÈCLE: UN RENOUVEAU VENU DES ÎLES». Bibliothèque de l’École des chartes, 159, 1, 2001, pàg. 129–152. ISSN: 0373-6237.

## Enllaços externs

* What is Dgernesiais? Arxivat 2004-04-14 a Wayback Machine.
* Guernesiais today by Julia Sallabank - from the BBC
* Texts in Dgèrnésiais Arxivat 2008-04-17 a Wayback Machine.
* Guernesiase songs "Les Travailleurs de la Mer"
* La Societe Guernesiaise
# Artàban V de Pàrtia

Artàban V fou rei de Pàrtia des del 209 al 226
Es va rebel·lar el 209 contra son germà Vologès VI de Pàrtia i es va apoderar de la part occidental de l'Imperi, singularment Mesopotàmia, la Mèdia del sud i l'Atropatene.
La regió de Persis era governada per la dinastia de prínceps del casal de Bazerandian i vers el 208 es va revoltar contra ells un noble de nom Papak, fill de Sassan, que va assolir el poder i fou proclamat príncep. És probable que els derrocats Bazerandian foren fidels a Vologès VI mentre Papak es va aliar a Artàban.
El 216 l'emperador Caracal·la va demanar a Artàban la mà de la seva filla, però Artàban va desestimar la petició. Això va irritar a Caracal·la que amb diversos pretexts va buscar la guerra amb els parts, i va entrar en el seu territori devastant la província d'Assíria i la de Mèdia Atropatene; les tombes dels reis a Arbela foren profanades i els ossos escampats (Caracal·la suposava que es tractava dels ossos dels reis arsàcides però a Arbela només hi podia haver reis d'Adiabene, si és que hi eren); els nobles parts fets presoners foren executats per ordre expressa de l'emperador. Caracal·la va ser assassinat el 8 d'abril del 217 i des de llavors els parts van passar al contraatac. La gran Batalla de Nísibis va durar dos dies i els parts obtingueren dues victòries seguides. El nou emperador Macrí va comprar la pau per dos-cents milions de sestercis, havent de reconèixer als parts com foedus aequum i a Tiridates II d'Armènia
Una de les versions de la història de Pèrsia diu que el 222 va morir Papak i el va succeir el seu fill Shapur però va morir en un accident i el seu germà Ardashir, que ja estava rebel·lat contra el pare per haver designat hereu a l'altre fill, va assolir el poder. L'altra versió diu que Ardeshir va triomfar sobre el seu pare i va fer executar a son germà. Fos com fos, Ardeshir fou des de llavors príncep de Pèrsia i aliat al rei Artàban que li tenia tota la confiança, ja que va conquerir Caramània al seu germà i rival Vologès VI. Però Ardeshir conspirava contra el rei i va fomentar una rebel·lió de nobles a l'Atropatene; els rebels van rebre assistència de Ardeshir. Artàban va marxar contra ells però fou derrotat i mort prop de Ram-Ormuz, entre Bebehan i Sosirate, a la batalla D'Hormozgan de final del 226.
Es va proclamar rei el seu fill Artabaces.

## Referències

* ↑ «Artàban V de Pàrtia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Potter, David S. The Roman Empire at Bay, AD 180–395 (en anglès). Routledge, 2014, p. 148. ISBN 1134694776.
* ↑ Erdkamp, Paul. A Companion to the Roman Army (en anglès). John Wiley & Sons, 2011. ISBN 1444393766.
| Rebel·lat contra: Vologès VI | Imperi Part | Succeït per: Artavasdes |
# Adolf Laudon

Adolf Laudon (13 de desembre de 1912 - 22 de novembre de 1984) fou un futbolista austríac que va competir durant la dècada de 1930. Jugava de davanter.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on guanyà la medalla de plata en la competició de futbol. A nivell de clubs s'inicià al SK Admira Wien, on va jugar fins al 1932. Posteriorment fitxà pel Salzburger AK 1914, de la lliga regional de Salzburg, on va jugar fins al 1936. Aquell any es traslladà a Viena per jugar al First Vienna FC, amb qui guanyà la Copa d'Àustria de 1937 i el campionat d'Àustria de 1944. Va jugar sis partits internacionals.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Adolf Laudon». [Consulta: 23 abril 2024].
# Barraca d'en Mariano

La barraca d'en Mariano, o barraca B-14, és una barraca de vinya situada al municipi de Subirats (Alt Penedès), al coll de Conxes Portes, a 600 metres al nord de la Guàrdia, en un camp de vinya.
És una construcció aixecada en pedra seca situada en un marge del camp de vinya que salva un desnivell, al costat d'un bosc, de planta circular i forma troncocònica, de 2,20 m de diàmetre a la base i una alçada màxima de 2,70 m. Disposa, al seu interior, de dues fornícules. La construcció és de la tipologia de sostre de falsa volta, típic en aquestes edificacions (acostament de filades de pedra seca, sense cap mena de material d'unió, i amb una gran llosa per tapar el sostre). El portal està orientat al sud, té una alçada de 114 cm, una amplada de 56 cm i un gruix de 55 cm. El llindar de la porta està fet, als laterals, amb les mateixes pedres irregulars que conformen la paret de la barraca, mentre que com a llindar superior hi ha una gran llosa. El sostre està cobert de terra, utilitzada per a reforçar la unió de les pedres que formen la cúpula.
El codi utilitzat en la denominació d'aquesta barraca (lletra + número) procedeix d'un estudi realitzat per Araceli Soler i Jaume Rovira, que intenta sistematitzar la informació sobre aquests elements arquitectònics al terme de Subirats. El nom de barraca d'en Mariano és el nom popular.

## Referències

* 1 2 «Wikipedra». Observatori del Paisatge de Catalunya.
* 1 2 «Barraques de pedra seca de Subirats». Ravalnet, 01-02-2007.
* 1 2 3 4 «Barraca B-14». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.