OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# How to Dismantle an Atomic Bomb

How to Dismantle an Atomic Bomb ("com desmantellar una bomba atòmica") és l'onzè disc d'estudi de la banda irlandesa U2.
Es tracta d'un disc que ha aconseguit bones crítiques tant del públic com de la crítica especialitzada. Ha aconseguit un doble disc de platí a Espanya i ha venut més de 3 milions de discs als Estats Units.
Va ser gravat entre els mesos de novembre de 2003 i agost de 2004 i va ser llençat al mercat el 22 de novembre de 2004. Bono, el líder del grup s'ha referit al disc anomenant-lo el nostre primer disc de rock després de 20 anys.
Com a curiositat cal destacar que el videoclip del primer tema, Vertigo (que va esdevenir single), va ser rodat a la Punta del Fangar al municipi català de Deltebre. Es va escollir aquest indret en tractar-se d'un lloc amb aspecte desèrtic.

## Temes inclosos

* Vertigo
* Miracle Drug
* Sometimes you can't make it on your on
* Love and peace or else
* City of blinding lights
* All because of you
* A man and a woman
* Crumbs from your table
* One step closer
* Original of the species
* Yahweh

## Guardons
### Premis

* 2006: Grammy a l'àlbum de l'any
* 2006: Grammy al millor àlbum de rock
# Himne de les Fogueres d'Alacant

L'Himne de les Fogueres d'Alacant és l'himne oficial de les Fogueres de Sant Joan de la ciutat d'Alacant. És una obra musical de Luis Torregrosa García, fundador i director de la banda municipal d'Alacant, que va voler compondre un pasdoble propi per a les festes que originalment titulà Les Fogueres de Sant Chuán ("Les Fogueres de Sant Joan"). Va ser interpretada per primera vegada en 1929, sense ser encara l'himne oficial, i es va dedicar a la patrona de la ciutat, la Mare de Déu del Remei. La lletra original, en valencià, és obra del periodista Josep Ferrándiz. La melodia va tenir bona acollida popular i Torregrosa va proposar que es quedara com a himne per als anys posteriors, José María Py, que en aquell moment presidia la Comissió Gestora de les Fogueres, va acceptar la proposta.
El 1995 va ser declarat himne oficial a l'aprovar-se un nou Reglament de Fogueres.
L'himne és conegut popularment com "A la Llum de les Fogueres" i moltes vegades només interpretat el darrer vers.

## Lletra de la versió original

| « | Ja s'alcen les flames, camí del cel i ronquen les traques al seu content: com si foren estrelles del firmament esclaten les bombes formant dosser. En la festa del foc, la més radiant nascuda del poble, que sap "gojar", decidits volen tots, sense dubtar, fer d'Alacant una ciutat triomfant. En la nit de Sant Joan quan se tiren trons i trons, d'eixos ben grossos i bons, de les dotze en avant, i se pinta el cel de roig, el que ronda una fadrina, te que dur-li, si és galant, la seua coca amb tonyina. Tres pardalets, una moneta, d'eixos que van en bicicleta. Xiquets, ploreu, que pardalets tindreu! Veniu, xiquets, i cantem la "fermosura" d'Alacant, la que és ja com tots sabem, "Millor terra de Llevant". En la mar mansa i lluentosa que abaniquen les palmeres, i a la llum de les Fogueres que és la festa més fermosa, i en un singular encant diu al vent: Visca Alacant! Visca Alacant!! Visca Alacant!!! | » |

## Referències

* 1 2 Martínez, Cristina. «El maestro Torregrosa, de estreno» (en castellà), 04-03-2018. [Consulta: 6 juny 2021].
* 1 2 «Estreno del pasodoble "Les fogueres de Sant Chuan"» (en castellà), 03-08-1929. [Consulta: 6 juny 2021].
* ↑ Martínez López, Manuel. Diccionario de los nombres de las calles de Alicante. Alacant: Manuel Martínez López, 2013. ISBN 978-84-616-5159-7.
* ↑ «José Ferrándiz Torremocha» (en castellà). [Consulta: 6 juny 2021].
* ↑ Aldeguer, Francisco. Presidentes de la Comisión Gestora y crónicas fogueriles, 1983. ISBN 978-84-300-9347-2.
* ↑ Romero, Victor M. «Descubre las 20 curiosidades en la historia de las Hogueras» (en castellà). Información, 11-06-2019 [Consulta: 20 juliol 2021].
* ↑ hernÁNDEZ, J. «A la llum de les Fogueres, el "hit" de la Fiesta» (en castellà), 26-06-2011. [Consulta: 6 juny 2021].
# Armand Mouyal

Armand Mouyal (Orà, 16 d'octubre de 1925 - Bures-sur-Yvette, 15 de juliol de 1988) és un tirador d'esgrima francès, ja retirat, especialista en espasa, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on quedà eliminat en sèries en les proves d'espasa per equips i espasa individual del programa d'esgrima. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, va guanyar la medalla de bronze en la prova del espasa per equips, mentre en la d'espasa individual quedà eliminat en sèries. El 1960, a Roma, disputà els seus tercers i darrers Jocs Olímpics. Fou setè en la prova d'espasa individual i novè en la d'espasa per equips.
En el seu palmarès també destaquen vuit medalles al Campionat del Món d'esgrima, dues d'or, quatre de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1951 i 1963, així com dues medalles als Jocs del Mediterrani, de plata el 1951 i d'or el 1955.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Armand Mouyal». [Consulta: 19 novembre 2023].
# Crias

Crias (en grec antic: Κρίασος) va ser, segons la mitologia grega, un rei d'Argos, fill d'Argos i Evadne o de vegades de l'oceànide Pito (un escoli a Eurípides diu que la seva mare era l'oceànide Pito.). Tenia per germans Ecbas, Piras i Epidaure.
Es diu que va regnar durant cinquanta-quatre anys. Durant el seu regnat, Cal·lítea, una filla de Piras, va ser la primera sacerdotessa d'Hera. Segons Eusebi de Cesarea, Moisès va néixer a Egipte durant el seu regnat. Va tenir un fill amb Melanto, anomenat Forbant, que el va succeir en el tron d'Argos, però algunes fonts diuen que aquest Forbant era un fill d'Argos.

## Referències

* ↑ Gai Juli Higí. Faules, 145
* 1 2 Pseudo-Apol·lodor. Biblioteca, II, 1, 2
* 1 2 Escoli a Eurípides, Les fenícies, 1116
* ↑ Eusebi de Cesarea. Crònica, llibre I
* ↑ «Phorbas». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. núm. 209.. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 98 (El Cangur / Diccionaris). ISBN 84-297-4146-1.
# Carmen de Jong

Carmen de Jong (8 de maig de 1968) és una geògrafa i hidròloga alemanya, catedràtica d'hidrologia a la Facultat de Geografia i Ordenació del Territori de la Universitat d'Estrasburg. De Jong és crítica amb l'ús de neu artificial a les zones de muntanya, fet que li ha comportat problemes en la carrera acadèmica.

## Trajectòria

De Jong va estudiar un màster en geografia física a la Universitat d'Aberdeen el 1989, es va doctorar a la Universitat Lliure de Berlín el 1993 i va completar la seva habilitació en geografia a la Universitat de Bonn el 2005. Del 2006 al 2015 va ser professora de geografia a la Université Savoie-Mont-Blanc.
La recerca de De Jong se centra en el desenvolupament sostenible a les zones de muntanya i en els impactes ambientals de les estacions d'esquí. En vista de la crisi climàtica, el 2017, va assegurar que «d'aquí a 5 a 10 anys, els esports d'hivern a la Selva Negra s'acabaran». En relació amb l'ús massiu de neu artificial als Jocs Olímpics d'Hivern de 2022 a Pequín, va assenyalar que en els anteriors 2014 a Sotxi i 2018 a Pyeongchang, es va utilitzar el 80% i 90% de neu artificial respectivament per a complir els requisits del Comitè Olímpic Internacional (COI). A Zhangjiakou es va crear un «paisatge artificial complet» ruixant pins plantats recentment amb neu artificial. De Jong també va descriure com a irresponsable el fet que les rutes de competició alpina a Yanqing passessin pel Parc Nacional del Mont Song.

## Referències

* ↑ Geographisches Taschenbuch 2009/2010. 30. Auflage. Franz Steiner Verlag, Stuttgart 2009, ISBN 978-3-515-09280-7, S. 307.
* ↑ «Umweltschützer warnen vor Schneekanonen - MOZ.de», 07-12-2019. [Consulta: 2 desembre 2024].
* 1 2 https://loop.frontiersin.org/people/87694/bio
* ↑ «Wasserknappheit in den Alpen: «Dieses Wettrüsten ist ein Irrsinn»» (en alemany). Die Wochenzeitung.
* ↑ Figueras, Jofre. «Als Alps ja s'està agafant aigua de la capa freàtica per fer neu i això és passar un llindar crític». Directa, 04-11-2024. [Consulta: 2 desembre 2024].
* ↑ «Wintersport im Schwarzwald: Forscherin sieht schwarz» (en alemany). Baden Online.
* 1 2 Christof Gerlitz. «Krise am Feldberg: Können Investitionen das Skigebiet retten?». Südwestrundfunk.
* ↑ «Olympische Winterspiele zu 100 Prozent auf Kunstschnee». Deutschlandfunk.
# Esticomítia

L'esticomítia o diàleg estíquic és la coincidència entre un vers de l'estrofa i una frase o període sintàctic, és a dir, versos i oracions coincideixen: una línia poètica és una frase, fet que augmenta la naturalitat de la recitació. S'oposa a l'encavallament, on una frase està partida entre diversos versos correlatius. En versos de poques síl·labes es considera el sintagma com a unitat de coincidència i no la frase. Té un efecte de regularitat, seneritat i força i dona èmfasi a la sentència.
Es practicà a les tragèdies del segle v aC, als Idil·lis de Teòcrit de Siracusa i a la comèdia d'Aristòfanes i Menandre d'Atenes. El recurs típic de la tragèdia d'Eurípides passà a formar part de la comèdia a través d'Aristòfanes. La tècnica va tornar a ser molt popular pels autors del barroc.
En català hi ha tres regles que regulen la superposició del diàleg estíquic i l'encavallament: la frontera de vers ha de coincidir amb una frontera de mot, entre el darrer accent màxim i la frontera de vers no hi pot haver cap frontera de mot i l'últim temps fort del vers ha d'estar ocupat per un accent màxim.

## Referències

* ↑ «Esticomítia». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Estébanez Calderón, Demetrio. Diccionario de términos literarios (en castellà). Madrid: Alianza editorial, 1996.
* ↑ Avilés, Jordi. Introducció a l'estilística llatina. Barcelona: Edicions Universitat Barcelona, 2013, p. 36-37. ISBN 9788447536849.
* ↑ Barranco, 1997, p. 121.
* ↑ Sáenz Alfonso, Álvaro Andrés «El uso de la esticomitia en Eurípides y Aristófanes. Análisis de la parodia de Helena en las Tesmoforias» (en castellà). Revista de Estudios Clásicos, 43, 2016, pàg. 129-148.
* ↑ Mas Casellas i Enric, Josep Maria. Comèdia nova, en dos actes, de la resurrecció del canonge Molet. Barcelona: Biblioteca de Catalunya, 2000, p. 85. ISBN 9788478451432.
* ↑ «esticomítia». Poesia Urbana. [Consulta: 6 juny 2018].

## Bibliografia

* Barranco, María Isabel Teresa «Dafnis y Cloe: Una novela griega de la Antigüedad tardía» (en castellà). Synthesis, 4, 1997.
# Tilòpodes

Els tilòpodes (Tylopoda, ‘peu amb coixinet’ en llatí) és un subordre del clade dels artiodàctils. Conté diverses famílies, incloent-hi els camèlids, oromerícids, protoceràtids i xifodòntids. Els camells i les llames en són els únics membres vivents.
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Basar Perpinyà

El Basar Perpinyà (castellà: Bazar Perpiñá) era un negoci fundat a Barcelona per Agustí Perpinyà i Puig i continuat pels seus fills Pere i Francesc Xavier Perpinyà i Brillas, avui desaparegut.

## Història

El 1924, Agustí Perpinyà i Puig (1887-1973), casat amb Esperança Brillas i Bitlloch, tots dos naturals de Blanes, va obrir un magatzem de mobles al carrer dels Àngels, 14, on també figurava com a agent comercial.
Després de la Guerra Civil, Perpinyà va obrir una botiga de menatge i llums a la Ronda de Sant Pau, 6-8, que amb l'arribada de la societat de consum es va especialitzar en electrodomèstics, i el 1964 va obrir una sucursal a la Ronda de la Universitat, 21. El negoci fou continuat pels seus fills Pere i Francesc Xavier Perpinyà i Brillas, i el 1985 es va convertir en societat anònima. Finalment, el 1998 es va declarar en fallida, amb un deute de 291 milions de pessetes.

## Referències

* ↑ «PERPIÑA BRILLAS PEDRO». BAZAR PERPIÑA SA. infoempresa.
* ↑ «PERPIÑA BRILLAS FRANCISCO JAVIER». BAZAR PERPIÑA SA. infoempresa.
* 1 2 3 «Ayer inauguróse un nuevo establecimiento Perpiñá en la Ronda de la Universidad, 21». La Vanguardia, 22-09-1964, pàg. 23.
* 1 2 «Don Agustín Perpiñá Puig (necrológica)». La Vanguardia, 18-12-1973, pàg. 35.
* ↑ «Esperança Brillas i Bitlloch (necrològica)». El Noticiero universal. Diario independiente de noticias, avisos, comercial y de anuncios, 17-03-1967, pàg. 20.
* ↑ Anuario industrial y artístico de España, 1933-1934, p. 695.
* ↑ Anuario industrial y artístico de España, 1931, p. 443.
* ↑ El Noticiero universal. Diario independiente de noticias, avisos, comercial y de anuncios, 19-04-1948, p. 9.
* ↑ Guía industrial y comercial de España. Cataluña y Baleares, 1951-1952, p. 209, 1261, 1307.
* ↑ «BAZAR PERPIÑA SA». Axesor, 21-11-1985.
* ↑ «La firma comercial Bazar Perpiñá suspende pagos con unas deudas de 291 millones». La Vanguardia, 31-03-1998, pàg. 58.

## Bibliografia

* Tatjer, Mercè «La industria de material y aparatos eléctricos en Barcelona, 1881-1970». Geocrítica. La electrificación y el territorio. Historia y futuro. Universitat de Barcelona, 2017.
# El Battan

El Battan, El Battane o El Batan (àrab: البَطَان, al-Baṭṭān) és una ciutat de Tunísia, capital de la delegació o mutamadiyya homònima de la governació de Manouba, situada 26 km a l'oest de la ciutat de Manouba. La població de la delegació era de 18.020 habitants. Està a la riba del riu Medjerda i enfront de la ciutat de Tebourba.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 14 58 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en quatre sectors o imades:
* El Battane (14 58 51)
* Borj Ettoumi (14 58 52)
* Mehrine (14 58 53)
* El Aroussia (14 58 54)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 14 19), que s'estén pels quatre sectors o imades de la delegació o mutamadiyya homònima.

## Enllaços externs

* El Battan - Lloc web oficial

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 45-47. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 135. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «أمر حكومي عدد 602 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-602 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, pàg. 1970-1998. ISSN: 9061 0330 9061 [Consulta: 7 desembre 2023].
# Maria Carolina de Borbó-Dues Sicílies (comtessa de Montemolín)

Maria Carolina de Borbó-Dues Sicílies, comtessa de Montemolín (Nàpols 1820 - Trieste 1861). Princesa de les Dues Sicílies amb el tractament d'altesa reial que contragué matrimoni amb el segon cap de la causa carlista, el comte de Montemolín.
Nascuda a Nàpols el dia 29 de novembre de 1820 essent filla del rei Francesc I de les Dues Sicílies i de la infanta Maria Isabel d'Espanya. Maria Carolina fou neta per via paterna del rei Ferran I de les Dues Sicílies i de l'arxiduquessa Maria Carolina d'Àustria; mentre que per via materna ho era del rei Carles IV d'Espanya i de la princesa Maria Lluïsa de Borbó-Parma.
Contragué matrimoni el dia 10 de juliol de 1850 al Palau Reial de Caserta amb l'infant Carles Lluís de Borbó i de Bragança, fill de l'infant Carles Maria Isidre de Borbó i de la infanta Maria Francesca de Portugal. Maria Carolina i Joan eren cosins germans i necessitaren, per contraure matrimoni, la dispensa papal. La parella no tingué descendència.
Al contraure matrimoni amb un infant d'Espanya pertanyent a la branca carlista oposada a la reina Isabel II d'Espanya, Maria Carolina hagué de viure a l'exili. Àustria, tradicional partidaris dels carlistes, acollí a la parella que s'establí a la localitat marinera de Trieste on moriren amb un dia de diferència el mes de gener de 1861.
A la mort de Carles Lluís, la causa carlista fou liderada pel comte de Montizon, l'infant Joan Carles de Borbó i de Bragança. Maria Carolina morí mesos abans de la caiguda de la monarquia dels Borbó de les Dues Sicílies i mesos després de la constitució del primer regne d'Itàlia.
# Franco Bertinetti

Franco Bertinetti (Vercelli, 14 de juliol de 1923 - 10è districte de Marsella, 6 de març de 1995) va ser un tirador d'esgrima italià, especialista en espasa, que va competir durant la dècada de 1950. Era el fill del també tirador d'esgrima Marcello Bertinetti.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on guanyà la medalla d'or en la prova d'espasa per equips del programa d'esgrima. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, revalidà la medalla d'or en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaquen vuit medalles al Campionat del món d'esgrima, cinc d'or, una de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1953 i 1958.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Franco Bertinetti». [Consulta: 5 setembre 2023].
# Trios per a piano, Op. 1 (Beethoven)

Els tres Trios per a piano, violí i violoncel, Op. 1, de Ludwig van Beethoven van ser compostos entre 1793 i 1795. Foren interpretats per primera vegada a casa del Príncep Lichnowsky, a qui estan dedicats. Van ser publicats tots junts el 1795 a Viena. Són:
* Trio per a piano núm. 1 en mi bemoll major
* Trio per a piano núm. 2 en sol major
* Trio per a piano núm. 3 en do menor

## Op. 1 núm. 1 en mi bemoll major

* Allegro, en mi bemoll major (compàs 4/4).
* Adagio cantabile, en la bemoll major (compàs 3/4).
* Scherzo. Allegro assai, en mi bemoll major (el trio en la bemoll major) (compàs 3/4).
* Finale. Presto, en mi bemoll major (compàs 2/4).
El primer moviment s'inicia amb una figura similar a la del tercer moviment del Concert per a piano núm. 20 de Mozart.

## Op. 1 núm. 2 en sol major

* Adagio (compàs 3/4) - Allegro vivace (compàs 2/4). En sol major.
* Largo amb espressione, en mi major (compàs 6/8).
* Scherzo. Allegro, en sol major (el trio en si menor) (compàs 3/4).
* Finale. Presto, en sol major (compàs 2/4).

## Op. 1 núm. 3 en do menor

* Allegro con brio, en do menor (compàs 3/4).
* Andante cantabile con variazioni, en mi bemoll major (compàs 2/4).
* Minuetto. Quasi allegro, en do menor (el trio en do major) (compàs 3/4).
* Finale. Prestissimo, en do menor però acabant en do major (compàs 2/2).

## Referències

* ↑ Beethoven's Trios for string instruments, wind instruments and for mixed ones. Arxivat 2019-01-27 a Wayback Machine. All About Beethoven. Accés el 10-12-2011
* François-René Tranchefort, Guide de la musique de chambre, ed. Fayard 1990 p. 720. Existeix edició en castellà.

## Enllaços externs

* Trio per a piano núm. 1 a International Music Score Library Project (IMSLP).
* Interpretació del Trio per a piano núm. 1 pel Claremont Trio a l'Isabella Stewart Gardner Museum (format MP3)
* Interpretació del 1r mov, "Allegro con brio", del Trio per a piano núm. 1
# Angelina Torres Vallbona

Angelina Torres Vallbona (Bellvís, Pla d'Urgell, 18 de març de 1913) és una dona supercentenària catalana. Després de la mort de Maria Branyas el 19 d'agost del 2024, Angelina Torres és va convertir en la persona més longeva de Catalunya i, posteriorment, també de l'estat espanyol.
Cinquena de set germans, el seu pare va morir quan ella tenia tres anys i la seva família es va desplaçar a Barcelona on la seva mare va trobar feina de cuinera. Els 15 anys va ser aprenent de modista i va treballar en la sastreria Vehils Vidal del Portal de l'Àngel. Va conèixer el seu marit, Josep Martí, poc abans de l'inici de la Guerra Civil, però va haver d'anar a l'exèrcit, per això es van casar a la postguerra. Va enviudar als 61 anys. A la dècada del 2020 vivia a l'Eixample de Barcelona amb la seva filla, la seva neta i el seu besnet, a prop de la Sagrada Família.

## Referències

* 1 2 Petit, Oriol «Angelina Torres Vallbona, la nova superàvia catalana». RAC1, 04-09-2024 [Consulta: 13 setembre 2024].
* 1 2 P., O. «Angelina Torres, la nueva ‘superabuela’ catalana, con 111 años: “Me como un helado cada tarde”». La Vanguardia, 04-09-2024 [Consulta: 13 setembre 2024].
* ↑ «Angelina Torres, la modista de 111 anys que s'ha convertit en la catalana més longeva». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), 05-09-2024 [Consulta: 13 setembre 2024].
* 1 2 ARA. «La nova 'superàvia catalana' de 111 anys: "He vist créixer la Sagrada Família pedreta a pedreta"», 15-01-2025. [Consulta: 16 gener 2025].
* ↑ «Angelina Torres Vallbona, la nova superàvia catalana: "Tinc el vici de menjar-me un gelat cada tarda"», 04-09-2024. [Consulta: 16 gener 2025].
* ↑ Bertran, Judit. «Angelina Torres, la superàvia catalana», 08-01-2025. [Consulta: 16 gener 2025].
# Peresós de coll pàl·lid

Bradypus tridactylus és una de les quatre espècies de peresosos de tres dits. Natural de les conques del riu Amazones i de l'Orinoco, el Bradypus tridactylus és notable pel seu metabolisme extremadament lent.
És un animal de pelatge, gris i aspre amb taques blanques al rostre i fosques a través de les orelles. Presenta una cua curta i les extremitats superiors són més llargues que les inferiors, cada pota té tres dits, d'aquest fet prové el seu nom. Bradypus tridactylus és un animal de moviments lents que passa la major part del temps als arbres penjat de les branques amb l'esquena en direcció a terra, és de comportament diürn i nocturn; a terra és molt maldestre i incapaç de caminar (només d'arrossegar-se), però és un bon nedador, se l'ha vist travessar rius.
Bradypus tridactylus és reproduir una vegada a l'any, donant a llum a una sóla cria, la qual passa tot el temps abraçada a la seva mare. Les cries en néixer són molt débils i dependents, però al complir els 8 mesos de vida ja poden ser totalment independents i desplaçar-se amb autonomia.
Tenen una certa importància a nivell de la cadena tròfica a causa del fet que formen part de l'alimentació de nombrosos depredadors de la selva amazònica, però es troba seriosament amenaçat per la disminució del seu hàbitat i per la seva comercialització com a mascota a causa del fet que els traficants capturen a les cries i maten als adults. La seva alimentació és vegetariana. A Veneçuela conviuen amb els éssers humans en alguns parcs i places de diverses ciutats, on constitueixen un atractiu d'interès turístic, com es dona a El Hatillo (Estat Miranda).