OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Artropatia neuropàtica

L'artropatia neuropàtica (també coneguda com a neuroartropatia de Charcot) es refereix a una fragmentació progressiva dels ossos i les articulacions en la presència de neuropatia. Pren el nom d'artropatia diabètica quan la causa de la neuropatia és la diabetis, que és la causa més freqüent d'artropatia neuropàtica. Pot ocórrer en qualsevol articulació on hi hagi denervació, ja que es produeix amb més freqüència al peu i al turmell. Segueix un patró episòdic d'inflamació primerenca seguida de destrucció periarticular, coalescència òssia, i finalment remodelació òssia. Això pot provocar una deformitat i una morbiditat considerables, com ara inestabilitat de les extremitats, ulceració, infecció i amputació.
El diagnòstic de neuroartropatia de Charcot es fa clínicament i s'ha de tenir en compte sempre que un pacient presenti calor i inflor al voltant d'una articulació en presència de neuropatia. Encara que és contraintuïtiu, el dolor és present en molts casos malgrat la neuropatia. Es creu que algun tipus de trauma o microtrauma inicia el cicle, però sovint els pacients no ho recordaran a causa de l'adormiment. El mal diagnòstic és freqüent.

## Referències

* 1 2 3 Wukich, Dane K.; Sung, Wenjay «Charcot arthropathy of the foot and ankle: modern concepts and management review». Journal of Diabetes and Its Complications, vol. 23, 6, 11-2009, pàg. 409–426. DOI: 10.1016/j.jdiacomp.2008.09.004. PMID: 18930414.
* ↑ Sommer, Todd C; Lee, Thomas H «Charcot foot: the diagnostic dilemma». American Family Physician, vol. 64, 9, 11-2001, pàg. 1591–1598. PMID: 11730314.
* ↑ S., Rajbhandari; R., Jenkins; C., Davies; S., Tesfaye «Charcot neuroarthropathy in diabetes mellitus». Diabetologia, vol. 45, 8, 01-08-2002, pàg. 1085–1096. DOI: 10.1007/s00125-002-0885-7. PMID: 12189438.
# Quenites

Els quenites foren una tribu seminòmada, segurament part del grup dels madianites que vivien al Sinaí i sud de Judà. Eren un poble de pastors i ferrers. El sogre de Moisès, Hobab, pertanyia a aquest grup. Per concessió de David, van poder viure en part del territori que abans fou dels amalequites i van acabar fusionats amb la resta dels jueus. Un grup anomenat els recabites és considerat pertanyent al grup dels quenites. El seu ancestre mític seria Caín. Es creu que el déu Jahvé fou inicialment una divinitat dels quenites dels que després va passar als jueus.
# Perryville (Kentucky)

Perryville és una població dels Estats Units a l'estat de Kentucky. Segons el cens del 2000 tenia 763 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Perryville tenia 763 habitants, 348 habitatges, i 220 famílies. La densitat de població era de 368,2 habitants/km².
Dels 348 habitatges en un 27,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,8% hi vivien parelles casades, en un 15,5% dones solteres, i en un 36,5% no eren unitats familiars. En el 35,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 21,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,19 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,81.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,1% tenia menys de 18 anys, un 5,8% entre 18 i 24, un 26,9% entre 25 i 44, un 22% de 45 a 60 i un 21,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 74,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.594 $ i la renda mediana per família de 36.042 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.250 $ mentre que les dones 25.938 $. La renda per capita de la població era de 16.202 $. Entorn de l'11,7% de les famílies i el 15,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Perryville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Perryville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Arbre del cautxú

L'arbre del cautxú o hevea (Hevea brasiliensis),és un arbre de la família de les euforbiàcies, de 20 a 30 m d'alçària. El tronc és recte i cilíndric de 3 a 6 decímetres de diàmetre, de fusta branca i lleugera. Les seves fulles són compostes trifoliadas, alternes, de 16 cm de longitud, per 6 a 7 cm d'ample; deixa caure parcialment les fulles durant l'estació seca, abans de la qual les fulles de la copa de l'arbre es tornen de color vermellós. Les flors són petites i reunides en àmplies panícules: Produeix des dels 4 anys fruits, cada un dels quals és una gran càpsula de 4 cm de diàmetre que s'obre en valves, amb llavors riques en oli.
El seu làtex és blanc o groguenc i abundant fins als 25 anys de l'arbre. D'ell es fabrica el cautxú, després de sagnar el tronc mitjançant incisions angulars en V. Aquest làtex conté 30 a 36% d'hidrocarbur del cautxú, 0,5% de cendres, 1,5% de proteïnes, 2% de resina i 0,5% de quebrachitol. El cautxú també pot obtenir-se del latex d'altres arbres del gènere Hevea (v.g. H. guianensis i H. pauciflora).
Aquest arbre és originari de la conca hidrogràfica del riu Amazones, on existia en abundància i amb exclusivitat, característiques que van generar l'apogeu o febre del cautxú, període de la història sud-americana de molta riquesa i puixança per a empresaris que es van assentar a la regió amazònica i alhora de desastre per a la població indígena, fins que els anglesos es van apoderar del lucratiu negoci, en treure el botànic Henry A. Wickham il·legalment del Brasil llavors d'aquest arbre, el 1876, per establir plantacions al Malàisia, Myanmar, Ceilan i Àfrica subsahariana. Per a 1914 la quantitat de cautxú obtingut de plantacions ja superava l'extreta d'arbres silvestres.

## Referències

* ↑ «arbre del cautxú». Cercaterm. TERMCAT. [Consulta: 23 desembre 2022].
* ↑ «hevea ». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «arbre ». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.

## Vegeu també

* Febre del cautxú

## Enllaços externs

* (francès) Hévéa Brasiliensis Arxivat 2007-03-13 a Wayback Machine.
# United Center

El United Center és un pavelló multiesportiu situat a l'àrea de Chicago, Illinois. El nom prové de l'espònsor principal, United Airlines, la companyia aèria que paga al voltant d'1,8 milions de dòlars anuals per donar nom a l'estadi, i que té contracte fins a l'any 2014. És la llar dels Chicago Blackhawks de la NHL i dels Chicago Bulls de la NBA. Substitueix el vell Chicago Stadium, que va ser enderrocat un cop inaugurat el flamant United Center el 18 d'agost de 1994.
A la part est de l'exterior del pavelló es troba una famosa estàtua de Michael Jordan. Sovint el pavelló s'anomena la casa que va construir Jordan.

## Aforament

Presumeix de ser el pavelló tancat més extens dels Estats Units (encara que no el major en capacitat), amb gairebé 90.000 metres quadrats construïts. Té una capacitat de 20.500 espectadors per a l'hoquei sobre gel, 21.711 per al bàsquet i 23.500 per a concerts. Acull més de 200 esdeveniments l'any i ha rebut més de 20 milions de visitants des de la inauguració.

## Esdeveniments

A més dels aproximadament 100 partits dels Bulls i els Blackhawks cada any, el United Center acull altres esdeveniments esportius, com algun partit dels Illinois Fighting Illini de la NCAA o el torneig de la Big Tingues Conference. A més, hi són habituals els concerts de música, d'entre els quals es poden destacar els de Bob Dylan, Coldplay, Dave Matthews Band, David Bowie, Red Hot Chili Peppers, The Smashing Pumpkins, Rush, The Rolling Stones, Eric Clapton, Bruce Springsteen, Billy Joel, Paul McCartney, O2, Phil Collins, The Who, Madonna, Van Halen, Aerosmith, Bon Jovi, Pearl Jam i Barbra Streisand.
A més, també s'han celebrat espectacles del Cirque du Soleil, Ringling Brothers and Barnum and Bailey Circus i de Disney on Ice.

## Galeria

* Entrada del United Center
* Panoràmica del pavelló

## Enllaços externs

* Web oficial del United Center
# Artur Girbal i Balandru

Artur Girbal i Balandru (Girona, 8 d'abril de 1866 - ?) fou un fotògraf, pintor, poeta i escriptor.

## Biografia

Artur Girbal nasqué a Girona l'any 1866 i fou germà del també fotògraf Jesús Girbal i Balandru. Estudià el noviciat a Aragó i, posteriorment, retornà a Girona. Des de l'any 1887, com a mínim, començà a treballar com a aprenent de fotògraf i, més endavant, obrí una galeria fotogràfica pròpia. Obrí una galeria al número 8 del carrer del Nord, a Girona. L'any 1903, s'establí al número 14 de la plaça de la Independència. Més endavant, l'any 1907, es traslladà als baixos del número 3, de la mateixa plaça, en una antiga galeria oberta el 1867 pels fotògrafs Amís Unal i Tomàs Marca, on hi estigué fins al 1909, quan marxà a l'Havana. A més, va fer fotografies per a impressors com Joan Joanola Comalat, de Palafrugell.
Girbal fou també pintor, poeta i escriptor. L'any 1898, exposà les seves pintures als aparadors de can Cabrafiga i de can Teixidor. Els seus escrits i poemes foren publicats a Lo Geronés, entre els anys 1898 i 1903, i en revistes com ara Gerunda, el 1901; L'Enderroch, el 1902; Vida, entre els anys 1902 i 1903; i Armonia, entre els anys 1905 i 1906.
L'any 1901, es publicà a Girona el Manual de fotografia, el primer llibre sobre fotografia en català, en què hi ha una "col·lecció de fórmules, procediments, regles i demés notícies recollides de vàries revistes nacionals i estrangeres ordenades per un aficionat". És una publicació anònima, inacabada i entregada com a fulletó amb la revista Gerunda. Segons Emili Massanas i Burcet, l'autor fou, possiblement, Artur Girbal, ja que va ser l'únic col·laborador de la revista que tingué relació amb la fotografia i que, en la seva etapa de vida gironina, havia fet des d'aprenent fins a operador per a altres fotògrafs.

## Referències

* 1 2 3 Ros Nicolau, Josep (coord.). Emili Massanas i Burcet: La fotografia a les comarques gironines (1850-1991). Girona: INSPAI, Centre de la Imatge de la Diputació de Girona, 2017, p. 139 (Quaderns de fotografia). ISBN 978-84-15808-46-6.
* ↑ «La convocatòria». Revista de Girona, 177, 01-07-1996, pàg. 51 [Consulta: 29 març 2024].
* ↑ Martí, Jep «Galeries fotogràfiques a la ciutat de Girona». Fotografiar Girona (II). Creació, tècnica i memòria. Ajuntament de Girona. Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP), 2018, pàg. 25 [Consulta: 29 març 2024].
* ↑ Grau i Ferrando, Dolors (compilació). Fotògrafs i editors a les comarques de Girona: 1839-1940; Emili Massanas i Burcet, 1940-1991. Girona: Diputació de Girona, 1998, p. 70-71 (Quaderns de fotografia). ISBN 84-86812-92-5.
# Els morts del llac Constança: El calvari

Els morts del llac Constança: El calvari o Mort al llac: La ruta del turment (títol original en alemany, Die Toten vom Bodensee – Der Stumpengang) és un telefilm germanoaustríac d'ORF i ZDF del 2019, dirigit per Michael Schneider. És la vuitena entrega de la sèrie de ficció criminal Els morts del llac Constança. La primera emissió va tenir lloc el 3 de gener de 2019 a ORF 2. La pel·lícula es va estrenar a ZDF el 4 de febrer. S'ha doblat al català central per a TV3 amb el títol d'Els morts del llac Constança: El calvari, i al valencià per a À Punt amb el nom de Mort al llac: La ruta del turment.

## Referències

* 1 2 «Els morts del llac Constança: El calvari». ésAdir. [Consulta: 11 novembre 2023].
* 1 2 «Mort al llac: La ruta del turment». À Punt, 17-01-2021. [Consulta: 11 novembre 2023].
* ↑ GEMEINSAM FEIERN in ORF 2: Die Highlights im Weihnachtsprogramm. OTS-Meldung vom 29. November 2018, abgerufen am 2. Dezember 2018.
* ↑ fernsehserien.de: Die Toten vom Bodensee Folge 8: Der Stumpengang. Abgerufen am 2. Dezember 2018.
# Serguei Txernetski

Serguei Vitàlievitx Txernetski (en rus Сергей Витальевич Чернецкий, Sértolovo, óblast de Leningrad, 9 d'abril de 1990) és un ciclista rus, professional des del 2012. Actualment corre a l'equip Astana Pro Team. En el seu palmarès destaca la victòria final al Tour dels Fiords de 2013 i una etapa a la Volta a Catalunya de 2015. El 2016 aconseguí el Campionat nacional en contrarellotge.

## Palmarès en ruta

* 2010
** 1r a la Volta a Palència
* 2011
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Zamora
* 2012
** Vencedor de 2 etapes del Giro de la Vall d'Aosta
** Vencedor d'una etapa a la Ronda de l'Isard d'Arieja
* 2013
** 1r al Tour dels Fiords i vencedor d'una etapa
* 2015
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Catalunya
* 2016
** Campió de Rússia en contrarellotge
* 2018
** 1r a l'Arctic Race of Norway

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2014. 113è de la classificació general
* 2017. 94è de la classificació general
* 2019. 111è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2015. 114è de la classificació general

## Palmarès en pista

* 2010
** Campió d'Europa sub-23 en Persecució per equips (amb Valeri Kaikov, Artur Ierxov i Serguei Shilov)
* 2011
** Campió d'Europa sub-23 en Persecució per equips (amb Maxim Kozyrev, Artur Ierxov i Kiril Svéixnikov)

## Referències

* ↑ «Una escapada per aprendre». El Periódico de Catalunya, 28-03-2015 [Consulta: 28 març 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Sonata per a violoncel i piano núm. 5 (Beethoven)

La Sonata per a violoncel i piano núm. 5 en re major, Op. 102 núm. 2, de Ludwig van Beethoven fou composta el 1815 i publicada el 1817. És la segona de les dues Sonates per a violoncel i piano, Op. 102, dedicades a la Comtessa Maria von Erdödy.
Tot i que no són tan famoses com la Sonata per a violoncel i piano núm. 3, aquestes dues sonates formen part també del gran repertori per a violoncel i piano. La seva interpretació dura aproximadament 18 minuts.

## Les dues sonates per a violoncel Op. 102

Les dues Sonates per a violoncel i piano, Op. 102, es van compondre entre finals de 1812 i 1817, període en què Beethoven, malmès i superat per tota mena de dificultats, va experimentar un període de silenci literal i figuratiu, ja que la seva sordesa va anar augmentant encara més i la seva productivitat va disminuir. Set anys després de la Sonata per a violoncel núm. 3, la complexitat de la seva composició i mostres del seu caràcter visionari (com la recent composta Sonata per a piano Op 101) comença l'anomenat «tercer període» de Beethoven o període tardà.

## Moviments

L'obra consta de tres moviments:
* Allegro con brio
* Adagio con molto sentimiento d'addetto
* Allegro fugato
Tot i que aquesta sonata és més accessible i està estructurada d'una manera més convencional, la fuga final prefigura els fugats finals de la Sonata Hammerklavier i els darrers quartets de corda de Beethoven.

## Enregistraments

Pau Casals, és un dels grans referents de la interpretació de la música de cambra i els concerts per a violoncel. Va enregistrar com a mínim dues vegades les cinc sonates de violoncel de Beethoven, a més d'una sèrie d'enregistraments de sonates individuals; totes van ser referents fonamentals per a interpretacions posteriors. El primer d'aquests conjunts fou enregistrat en la dècada de 1930, amb els pianistes Otto Schulhof (núm. 3, gravat el 1930) i amb Mieczysław Horszowski (núm. 4, el 1936 i núm. 1, 2 i 5, el 1939) (EMI Classics 7243 5 65185). El segon estudi complet de Casals de les sonates Beethoven va ser gravat amb Rudolf Serkin al Festival de Perpinyà de 1951 (núm. 2) i al Festival de Prades de 1953 (números 1, 3-5) (Sony Classical SM2K 58985).
Les interpretacions del violoncel·lista letó Mischa Maisky amb la pianista argentina Martha Argerich són molt valorades (DG 437514, 1993, que ha estat reeditada per ArchivMusic). També les del duet rus del violoncel·lista Mstislav Rostropóvitx i el pianista Sviatoslav Richter segueixen uns estàndards d'excel·lència (Philips Duo 442565, 1961-1963).
Altres enregistraments destacats:
* Artur Schnabel i Pierre Fournier, 1947-1948 (Strings, 1998)
* Solomon Cutner i Gregor Piatigorsky, 1954 (HMV)
* Pierre Fournier i Friedrich Gulda, 1959.
* Jacqueline du Pré i Daniel Barenboim (EMI, 1970)
* Arling Blöndal Bengtsson i Ankel Blyme, 1984 (Danacord, 1988)
* Antonio Meneses i Menahem Pressler, 2007 (Avie, 2008)

## Enllaços externs

* Sonata per a violoncel i piano núm. 5: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Campionat Nord-americà de futbol

El Campionat Nord-americà de futbol fou un torneig de futbol per a seleccions nacionals d'Amèrica del Nord
El campionat s'anomenà NAFC Championship entre 1947 i 1949 essent organitzat per la North American Football Confederation. Després de 41 anys es creà una nova competició anomenada North American Nations Cup organitzat per la North American Football Union.
A partir de 1991, amb la creació de la Copa d'Or de la CONCACAF la competició deixà de disputar-se.
Resum del campionats de la CONCACAF:
| Amèrica del Nord | Amèrica Central i Carib | Amèrica Central i Carib |
| Campionat de la NAFC (1947-1949) | Campionat de la CCCF (1941-1961) | Campionat de la CCCF (1941-1961) |
| Campionat de la CONCACAF (1963-1971) |||
| Fase de Classificació de la Copa del Món (1973-1989) |||
| Copa d'Or de la CONCACAF (1991-avui) |||
| Amèrica del Nord | Amèrica Central | Carib |
| Campionat de la NAFU (1990-1991) | Copa Centreamericana de futbol (1991-2017) | Campionat de la CFU (1978-1988) Copa del Carib de futbol (1989-2017) |
| Lliga de Nacions de la CONCACAF (2019-avui) |||
| Tota Amèrica |||
| Campionat Panamericà de futbol (1952-1960) |||

## Historial

Font:
| Any | Seu | Campió | Segon | Tercer |
| | NAFC Championship | NAFC Championship | NAFC Championship | NAFC Championship |
| 1947 | Cuba | Mèxic | Cuba | Estats Units |
| 1949 | Mèxic | Mèxic | Estats Units | Cuba |
| | North American Nations Cup | North American Nations Cup | North American Nations Cup | North American Nations Cup |
| 1990 | Canadà | Canadà | Mèxic | Estats Units |
| 1991 | Estats Units | Mèxic | Estats Units | Canadà |

## Palmarès

| Equip | Títols | Finalista | Tercer |
| Mèxic | 3 (1947, 1949, 1991) | 1 (1990) | |
| Canadà | 1 (1990) | | 1 (1991) |
| Estats Units | | 2 (1949, 1991) | 2 (1947, 1990) |
| Cuba | | 1 (1947) | 1 (1949) |

## Referències

* ↑ «CCCF and Concacaf Championships». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].
# Lapatos

Lapatos (en llatí Lapathus o Lapethus, en grec Λάπαθος) fou una ciutat del nord de Xipre, enfront de la costa de Cilícia (de la ciutat de Nagidos) i a la vora del riu del mateix nom. El seu territori es deia Lapètia (Laphetia, grec Λαπηθία).
La ciutat fou suposadament fundada pels fenicis, i va rebre el seu nom del llegendari Lapathos, seguidor del deu Dionís. Més tard va rebre una colònia espartana (segons Estrabó) dirigida per Praxander.
Fou seu d'un dels principats de l'illa i en la guerra entre Ptolemeu I Sòter i Antíoc I Sòter, el rei de Lapatos, Praxippos, va ser aliat del segon.
"Ser de Lapatos" era equivalent a ser estúpid.
Actualment la ciutat es diu Làpithos (Λάπηθος), en grec i Lapta en turc. Està situada a la República Turca de Xipre del Nord i encara hi queden algunes restes arqueològiques (alguns murs, torres i muralles).

## Enllaços externs

* Web de la ciutat (turc)
# Contra el feixisme

Contra el feixisme (en italià: Il fascismo eterno) és un breu assaig escrit pel filòsof, novel·lista i semiòtic italià Umberto Eco, a partir d'una conferència impartida el 25 d'abril de 1995 a la Universitat de Colúmbia. L'any 2019, l'editorial Ara Llibres en va publicar la versió en català en una traducció de Maria Llopis.
Publicat per primera vegada el 1995, aquest influent assaig ofereix una anàlisi del feixisme i examina les seves característiques principals. A partir de les experiències personals d'Eco en créixer a la Itàlia de Benito Mussolini i la seva extensa investigació sobre els moviments feixistes, l'assaig ofereix valuoses consideracions sobre la naturalesa del feixisme i les seves manifestacions.
Contra el feixisme segueix essent una referència fonamental per entendre i identificar moviments i ideologies feixistes, proporcionant una exploració en profunditat del feixisme com a ideologia polièdrica i adaptable. L'anàlisi d'Eco ofereix informació sobre els patrons subjacents i els perills associats al feixisme, contribuint a una consciència més àmplia del potencial d'autoritarisme i extremisme polític que propugna.

## Referències

* 1 2 3 Nerín, Gustau. «'Contra el feixisme': Umberto Eco ho tenia clar». El Nacional, 02-06-2019. [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ Adam, Miquel. «Fragment: 'Contra el feixisme' d'Umberto Eco». Vilaweb, 01-06-2019. [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ «Els 14 punts d'Umberto Eco per detectar el feixisme al teu voltant». Nació Digital, 15-05-2019. [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ «Ur-Fascism» (en anglès). The New York Review of Books, 42, 11, 22-06-1995. ISSN: 0028-7504.
* ↑ Aragay, Ignasi. «Sílvia Orriols és una feixista de manual, segons Umberto Eco». Ara, 09-06-2023. [Consulta: 15 març 2024].
# Els morts del llac Constança: El fantasma del camí

Els morts del llac Constança: El fantasma del camí (títol original en alemany, Die Toten vom Bodensee – Der Wegspuk) és un telefilm germanoaustríac d'ORF/ZDF del 2020 dirigida per Michael Schneider. És la dotzena entrega de la sèrie de pel·lícules de ficció criminal Els morts del llac Constança. L'estrena a ORF va tenir lloc el 30 de desembre de 2020 i es va estrenar a ZDF el 18 de gener de 2021. S'ha doblat al català per a TV3, que va emetre'l per primer cop l'1 de setembre de 2024.

## Sinopsi

Tres nens es colen en una antiga mansió abandonada per comprovar si, com afirma una llegenda local, hi habiten fantasmes. Però inesperadament es converteixen en testimonis d'una crua baralla entre en Jakob Stocking i l'empresari de la construcción Ingo Hauer, que finalment mor apunyalat pel primer. En Jakob declara haver actuat en legítima defensa. Quan més tard torna al lloc dels fets per entregar-se, acompanyat per l'advocada Mia Burgstaller, en Micha Oberländer i la Hanna Zeiler, que investiguen aquest nou cas, s'enfronten a un grapat de preguntes. Per què l'empresari mort, que aparentment no coneixia en Jakob, l'hauria d'atacar? Què feia per allà en Jakob? Per què l'advocada i futura nora de la víctima decideix defensar en Jakob?

## Producció

El rodatge va tenir lloc juntament amb l'episodi 13è de la sèrieentre el 16 de juny i el 14 d'agost de 2020 al llac de Constança i els seus voltants. Al municipi austríac de Hohenems, el rodatge va tenir lloc a la Villa Iwan Rosenthal, el palau i la zona industrial.
La pel·lícula va ser produïda per Graf Filmproduktion GmbH i Rowboat Film- und Fernsehenproduktion, i hi van participar l'ens austríac Österreichischer Rundfunk i el canal alemany ZDF. La producció va comptar amb el suport de Fernsehfonds Austria i l'estat de Vorarlberg.
La fotografia va ser dirigida per Matthias Pötsch i Lukas Gnaiger. Hjalti Bager-Jonathansson va ser la responsable del so; Christine Egger, de la direcció artística; Heike Werner, del disseny de vestuari, i Birgit Beranek i Fatma Reil, del maquillatge.

## Referències

* ↑ «Die Toten vom Bodensee» (en alemany). [Consulta: 23 agost 2024].
* ↑ «Die Toten vom Bodensee Folge 12: Der Wegspuk» (en alemany). Fernsehserien.de, 24-08-2024. [Consulta: 23 agost 2024].
* 1 2 «Programació de TV3». CCMA, 23-08-2024. [Consulta: 23 agost 2024].
* 1 2 3 Graf Filmproduktion GmbH – Die Toten vom Bodensee – Der Wegspuk. Abgerufen am 7. Dezember 2020.
* ↑ «"Die Toten vom Bodensee" drehen in Hohenems». vol.at, 18-06-2020. [Consulta: 23 agost 2024].
* ↑ «„Die Toten vom Bodensee“: Dreharbeiten in Hohenems», 18-06-2020. [Consulta: 23 agost 2024].
* ↑ Rowboat Film- und Fernsehproduktion GmbH: Die Toten vom Bodensee – Der Wegspuk. Abgerufen am 7. Dezember 2020.