OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Icens

Els icens (en llatí Iceni) eren un poble celta de Britànnia. Sota aquest nom només els menciona Tàcit. Vivien a la regió entre Norfolk i Suffolk o potser fins a l'Essex. Els seus veïns eren els trinovants (trinovantes); al nord tenien als coritans.
Juli Cèsar parla de les tribus que se li van rendir després de la seva victòria sobre els cantiaci (Kent): els ceni magni, els segontiaci, els ancalites, els bibroci i els cassi. D'aquesta tribus els cassi eren probablement els ancestres dels catuvel·launs, i els segontiaci podrien ser un poble del nord de Gal·les (on un establiment romà es va dir Segontium) però els altres no han estat identificats, si bé s'ha pensat que els ceni magni (grans cens) podrien ser els icens.

## Història

El primer rei icè conegut (per les monedes) és Can Duro (Duro podria ser un títol) que va governar fins potser l'any 25 i el va succeir Antèdios que el 43 es va fer client de Roma. Al mateix temps apareixen monedes d'un altre rei, Aesus, segurament oposat als romans. Un altre rei apareix cap a l'any 45, segurament també oposat als romans, que per les monedes se sap que es deia Saenus, un dels caps de la revolta del 47, i segurament va morir a la lluita que va seguir amb els romans. En aquesta lluita el propretor Publi Ostori Escàpula, després de fortificar les valls d'Autona (Aufona) i Sabrina, va atacar, derrotar i reduir als icens. Després va atacar als cangi que vivien molt lluny, prop de la mar d'Irlanda. Segurament els romans, sota l'emperador Claudi, van imposar l'any 48 al rei pro-romà Prasutag (Prasutagus o Prasto). La seva dona era la famosa Boadicea.
Prasutag va morir sobre l'any 59 i va deixar el regne a l'emperador Neró, tal com s'havia acordat quan li van concedir el regne, i a les seves dues filles. Però Neró va anul·lar l'estatus de client romà que tenia el regne dels icens i el va annexionar, perquè considerava que un territori que corresponia a l'emperador no es podia partir entre diversos hereus i a més les dones, en el dret romà, no heretaven. La vídua i regent Boadicea, davant del pillatge del procurador imperial Cat Decià, i després de ser fuetejada i les seves filles violades va encapçalar la revolta a la que es van unir els veïns trinovants l'any 60. La Legió IX Hispana va ser derrotada i van saquejar les ciutats de Camulodunum (Colchester), Verulamium (Saint Albans) i Londínium (Londres) l'any 61 però derrotats els rebels per les forces del governador Gai Suetoni Paulí a Manduessedum els anys 61 i 62 la revolta va quedar totalment aplanada.
Claudi Ptolemeu parla d'un poble anomenat simenis, que podrien ser els icens, i diu que tenien per ciutat principal Venta (potser Norwich). Però els Itinerarium l'anomenen Venta Icenorum i segurament seria una ciutat romana construïda sobre les ruïnes de la ciutat dels icens. Exixtia una altra ciutat de nom Venta (Winchester) que era anomenada Venta Belgarum.

## Referències

* ↑ Tàcit. Annals, XII, 31
* ↑ Smith, William (ed.). «Diceni». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 18 febrer 2021].
# Làpites

Segons la mitologia grega, els làpites (grec antic: Λαπίθαι, llatí: Lapithae) foren un poble de Tessàlia que vivien, en origen, a les serralades del Pindos, del Pèlion i de l'Ossa, d'on havien expulsat els pelasgs, que n'eren els primers pobladors. També havien habitat Òlenos, Elis, Rodes i Cnidos. Com els mirmídons i d'altres tribus tessàliques, els làpites eren d'orígens prehel·lènic.
Els làpites, o potser només la família més destacada d'ells, són considerats descendents del déu-riu tessali Peneu i de la nimfa Creüsa. Entre altres fills, Peneu i Creüsa havien tingut una filla, Estilbe, la qual havia tingut un fill amb Apol·lo, Làpites, epònim dels làpites, i Centaure, també epònim dels centaures. Entre els membres més destacats del poble hi figuren Flègias, Ceneu, Ixíon, o Pirítous.
Els làpites intervenen en diverses llegendes, la més coneguda de les quals explica la lluita que van mantenir contra els centaures. Hèracles també va lluitar contra ells, a favor d'Egimi, enemic dels làpites. Els mitògrafs anomenen diversos làpites entre els caçadors del senglar de Calidó i entre els argonautes.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 314. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 133-134. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Droseràcies

Les droseràcies (família Droseraceae) són una família de plantes amb flor de l'ordre de les cariofil·lals.
Són plantes carnívores. Les droseràcies són plantes que viuen en ambients pantanosos molt pobres en nutrients i resolen aquesta manca (principalment de nitrogen) amb la ingestió i digestió d'insectes o petits invertebrats.
El mecanisme per a capturar insectes en el gènere Drosera és actiu a base de tancar les fulles enganxifoses quan un insecte les toca i deixar-lo atrapat dins, on el digereix en el termini d'uns quants dies.

## Taxonomia

Hi ha un altre gènere (Drosophylla) que clàssicament havia estat inclòs dins aquesta família, però darrerament les dades moleculars i bioquímiques porten a segregar-la dins una nova família monoespecífica.

## Gèneres

La família conté tres gèneres amb un centenar d'espècies en l'actualitat:
* Aldrovanda
* Dionaea
* Drosera

### Gèneres extints

†Droserapollis †Droserapites †Droseridites †Fischeripollis †Palaeoaldrovanda †Saxonipollis

## Enllaços externs

* Droseraceae Arxivat 2008-06-05 a Wayback Machine. in L. Watson and M.J. Dallwitz (1992 onwards). The families of flowering plants Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine.: descriptions, illustrations, identification, information retrieval. Version: 30st May 2006. http://delta-intkey.com Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine..
* Droseraceae en Flora de la Xina.
* NCBI Taxonomy Browser.
* links at CSDL, Texas Arxivat 2008-10-12 a Wayback Machine..
# Commelinals

Commelinal (Commelinales) és un ordre de plantes amb flor de la divisió Magnoliophyta.

## Taxonomia

En el sistema de classificació filogenètic APG IIde 2003, l'ordre de les Commelinals està ubicat en el clade commelínida, dins dels monocots:
* ordre Commelinales
* : família Commelinaceae
* : família Haemodoraceae
* : família Hanguanaceae
* : família Philydraceae
* : família Pontederiaceae
En el Sistema Cronquist, de 1981, aquest ordre es col·locava en la subclasse Commelinidae de la classe Liliopsida:
* ordre Commelinales:
* : família Commelinaceae
* : família Mayacaceae
* : família Rapateaceae
* : família Xyridaceae
# Zingiberals

Les zingiberals (Zingiberales) són un ordre de plantes angiospermes. L'actual sistema APG IV de classificació de les angiospermes situa aquest ordre dins del clade de les commelínides, un subclade de les monocotiledònies, i s'hi inclouen vuit famílies amb més de 2.100 espècies agrupades en uns 90 gèneres.

## Taxonomia

Aquest ordre va ser descrit per primer cop l'any 1854 a l'obra Grundriss der Systematischen Botanik für Akademische Vorlesungen Entworfen von A. Grisebach, sota el nom de Zingiberides, pel botànic alemany August Grisebach (1814-1879).

### Famílies

A la classificació del vigent sistema APG IV (2016), dins de l'ordre de les zingiberals hi ha les 8 famílies següents:
* Cannaceae Juss.
* Costaceae Nakai
* Heliconiaceae Vines
* Lowiaceae Ridl.
* Marantaceae R.Br.
* Musaceae Juss.
* Strelitziaceae Hutch.
* Zingiberaceae Martinov

## Història taxonòmica

El sistema de classificació filogenètic APG II va assignar l'ordre dels Zingiberals al clade commelínida, dins dels monocots:
* ordre Zingiberales
    família Cannaceae
    família Costaceae
    família Heliconiaceae
    família Lowiaceae
    família Marantaceae
       espècie Calathea
    família Musaceae
    família Strelitziaceae
    família Zingiberaceae
El Sistema Cronquist de 1981, va posar l'ordre dins la subclasse Zingiberidae, i dins de la classe Liliopsida.

## Referències

* ↑ Byng et alii., 2016, p. 3.
* 1 2 Byng et alii., 2016, p. 15.
* ↑ «ZINGIBERALES» (en anglès). Angiosperm Phylogeny Website, version 14, 01-07-2017. [Consulta: 19 febrer 2024].
* ↑ «Zingiberales Griseb.» (en anglès). Tropicos. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 23 febrer 2024].
* ↑ Grisebach, 1854, p. 167.

## Bibliografia

* Bromhead, Edward Ffrench «An Attempt to ascertain Characters of the Botanical Alliances» (en anglès). Edinburgh New Philosophical Journal [Edimburg], vol. 25, núm. april-october, 1838, pàg. 123-133.
* Grisebach, August. Grundriss der Systematischen Botanik für Akademische Vorlesungen Entworfen von A. Grisebach (en alemany i llatí). Dieterichschen Buchhandlung, 1854.
# Ceratofil·lals

Ceratofil·lal (Ceratophyllales) és un ordre de plantes amb flor de la divisió de les angiospermes. L'ordre comprèn una única família, les Ceratofil·làcies (singular Ceratofil·làcia) o Ceratophyllaceae. Aquesta família té un sol gènere, Ceratophyllum, plantes que es coneixen en català com a volantins. De distribució cosmopolita, les plantes de l'ordre de les ceratofil·lals són plantes aquàtiques. Viuen completament submergides a les basses, estanys i corrents lents d'aigua. Acostumen a adaptar-se també a viure en l'entorn artificial dels aquaris.

## Taxonomia
### Espècies presents als Països Catalans

* Ceratophyllum demersum L. - Volantí comú, llapó o cua de mart
* Ceratophyllum submersum L. - Volantí tropical

### Altres espècies reconegudes

* Ceratophyllum echinatum A.Gray
* Ceratophyllum muricatum Cham.
* Ceratophyllum platyacanthum Cham.
La divisió del gènere entre espècies no està completament establerta. A part d'aquestes s'han descrit més de 30 espècies però es consideren com a varietats de les existents. Aquestes plantes no tenen arrels veritables però s'amarren al fons. La floració és monoica amb flors masculines i femenines poc vistoses en la mateixa planta. Es propaguen per divisió vegetativa. Un tros menut de la planta pot reproduir un exemplar sencer. Per al·lelopatia emeten substàncies tòxiques contra les algues. Les Ceratophyllum o volantins s'utilitzen als aquaris perquè són d'aspecte atraient i ofereixen refugi als peixos; també produeixen molt oxigen.
No està gaire clara la relació de les ceratofil·lals amb altres angiospermes. El sistema de classificació filogenètic APG II ubica l'ordre de les Ceratofil·lals en el clade de les angiospermes. El sistema Cronquist el considera relacionat amb la família Nymphaeaceae i l'inclou en l'ordre Nymphaeales

### Filogènia

| Angiospermae | Amborella nimfeàcies Austrobaileyales Mesangiospermae Chloranthaceae magnòlides Ceratophyllum monocots eudicots |

## Referències

* ↑ «volantí». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Oriol de Bolòs i Josep Vigo Flora dels Països Catalans 1980
* ↑ Simpson, M.G. Plant Systematics. Elsevier Academic Press. 2006 (anglès)

## Enllaços externs

* Ceratophyllales (anglès)
* Angiosperm Phylogeny Web (anglès)
# Gunnerals

Gunneral Gunnerales és un ordre de plantes amb flor.
En el sistema APG II (2003) comprèn dos gèneres: Gunnera i Myrothamnus que poden estar assignats a la mateixa família o a famílies separades:
Nota: + "..." = opció a segregar o no una família de la família precedent.
En el Sistema Cronquist (1981) aquestes dues famílies estaven respectivament ubicades dins els ordres Haloragales i el Hamamelidales.
# Solanals

Solanal (Solanales) és un ordre de plantes amb flor.
L'ordre de les Solanals pren el nom del gènere solanum (el de la patatera i l'albergínia)
El sistema APG II l'inclou en el grup asterid del dicotilèdons. Polemoniales és un sinònim antic per a aquest ordre.
En els sistemes de classificació més recents aquest ordre inclou les següents famílies:
* Família Solanaceae (inclou la família Nolanaceae)
* Família Convolvulaceae
* Família Montiniaceae
* Família Sphenocleaceae
* Família Hydroleaceae
En l'antic Sistema Cronquist (1981), l'ordre Solanales constava de les següents famílies:
* Família Solanaceae
* Família Convolvulaceae
* Família Duckeodendraceae
* Família Nolanaceae
* Família Cuscutaceae
* Família Retziaceae
* Família Menyanthaceae
* Família Polemoniaceae
* Família Hydrophyllaceae

## Referències

* Systema Naturae 2000 Arxivat 2004-04-19 a Wayback Machine.
# Moviment artístic

Un moviment artístic és una tendència o estil en l'art amb una filosofia o amb una finalitat comuna, seguida per un grup d'artistes durant un període restringit o si més no, amb l'apogeu del moviment més o menys delimitat (usualment per pocs mesos, anys o dècades). Els moviments artístics van esdevenir especialment importants en l'art modern, on cada moviment consecutiu va ser considerat com una avantguarda nova. Els moviments han quasi desaparegut per complet en l'art contemporani, on l'individualisme i la diversitat prevalen. El terme es refereix a les tendències en les arts visuals, als conceptes nous i a l'arquitectura, i algunes vegades a la literatura. En la música és més usual parlar de gèneres i d'estils. Algunes vegades s'al·ludeix als moviments d'art irònicament com a -ismes.

## Referències

* ↑ Mel Gooding, Art abstracte, Tate Publishing Ltd, Londres, 2000
# Bacil

Els bacils són bacteris que tenen forma de bastó o coma, quan s'observen al microscopi.
Els bacils se solen dividir en:
* Bacils grampositius: fixen el violeta de genciana (tinció de Gram) en la paret cel·lular perquè no tenen capa de lipopolisacàrid.
* Bacils gramnegatius: no fixen el violeta de genciana perquè posseïxen la capa de lipopolisacàrid que els ho impedeix.
Al llarg de la història de la medicina i de la microbiologia, segons s'anaven descobrint els bacils, adoptaven el nom del metge que els descobria, per exemple:
* Bacil d'Abel: K. pneumoniae, biotip ozaenae
* Bacil d'Achalme: B. perfrigens
* Bacil d'Aertrycke: Salmonella
* Bacil de Bang: Brucella abortus
* Bacil de Ducrey: Haemophilus ducreyi
* Bacil d'Eberth: S. typhi
* Bacil de Friedländer: Klebsiella pneumoniae
* Bacil de Hansen: Mycobacterium leprae
* Bacil de Klebs-Löffler: Corynebacterium diphtheriae
* Bacil de Koch: Mycobacterium tuberculosis
* Bacil de Morax: Gènere Moraxella
* Bacil de Yersin: Yersinia pestis. És poden desplaçar, ja que tenen cilis, és a dir petits flagels que envolten tota la superfície de la cèl·lula.

## Bibliografia

* Brock, Biología de los Microorganismos. Madigan. Ed. Pearson. (Castellà)
* Introducción a la Microbiología. Tortora. Ed. Panamericana.
* David, T. Kysela. Diversity takes shape: understanding the mechanistic and adaptative basis of bacterial morphology. PLOS Biology.
* Kevin D. Young. Bacterial morphology: why have different shapes? Current Opinion in Microbiology.
Viccionari
# Magnèsia del Sípil

Magnèsia del Sípil (Magnesia Ad Sipylum, Μαγνησία ὑπὸ Σιπύλῳ) fou una ciutat de Lídia a la part nord-oest de la muntanya de Sípil (Sipylum) i a la part sud del riu Hermos (Hermus). Igual com la seva homònima de Jònia se suposadament una fundació de la gent de Magnèsia de Tessàlia. S'hi trobava una mina de «pedres de Magnèsia» que eren magnetes naturals i el nom de la ciutat sobreviu en tots els derivats de la paraula magnetisme.
La seva fama deriva de la important batalla de Magnèsia lliurada a les seves muralles entre els romans dirigits pels Escipions, i Antíoc III el Gran el 190 aC, en la qual el rei selèucida fou derrotat i va perdre tot seguit les seves possessions a l'Àsia Menor. La ciutat es va rendir ràpidament als romans.
Durant la guerra amb Mitridates del Pont al segle i aC els habitants de la ciutat es van defensar de l'atac dels pòntics.
Durant el regnat de Tiberi la ciutat fou destruïda per un terratrèmol i l'emperador va donar diners per la seva reconstrucció.
Encara era una ciutat de certa importància al segle v i continua essent esmentada durant el període romà d'Orient. El 1313 fou capturada pels turcs del Beylik de Saruhan-oğhlu. Fou tanmateix residència temporal dels soldans turcs. El seu nom modern és Manisa i les ruïnes de l'antiga ciutat molt poc importants.

## Referències

* ↑ «Magnèsia del Sípil». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Schmitz, Leonhard. «Magne´sia.2». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood (en anglès). Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
* ↑ Bruguera i Talleda, Jordi; Fluvià i Figueras, Assumpta. «magnet». A: Diccionari etimològic, 1996 (2004, 4a edició), p. 562. ISBN 9788441225169.
# Marsignes

Els marsignes (en llatí Marsigni) eren una tribu germànica que només menciona Tàcit a Germània, i diu que vivia al nord de Bohèmia a l'Alt Elba. En llengua i costums eren propers als sueus.

## Referències

* ↑ P. C. Tàcit, 1926, p. 152.
* ↑ Smith, William (ed.). «Marsigni». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 31 juliol 2021].

## Bibliografia

* P. C. Tàcit. Obres menors: Diàleg dels oradors. Agrícola. Germània. Fundació Bernat Metge, 1926. ISBN 978-84-7225-923-2.
# Mòrins

Els mòrins (llatí Morini, del gal Morinos, "mariners") foren un poble celta de la Gàl·lia Belga. Tenien al nord als menapis, a l'oest l'oceà, al sud els ambians i atrebats i a l'est no està establert. Claudi Ptolemeu esmenta dues de les seves ciutats: Gesoriacum o Bononia (Boulogne-sur-mer) i Taruenna (Thérouanne), a les que cal afegir Castellum Morinorum (Cassel) mes a l'interior. Sembla que el seu territori l'actual régió francesa del Nord-Pas de Calais i la província belga de Flandes Occidental. Malgrat que algunes fonts clàssiques els consideren germànics, o propers a aquesta ètnia, els estudiosos els inclouen entre els celtes basant-se en la toponímia i altres evidències.
Es creu que podien mobilitzar 25.000 homes el 57 aC. Juli Cèsar va venir al país dels mòrins quan anava cap a Britànnia. A la segona expedició el 54 aC va sortir de Portus Itius al país dels mòrins. Cèsar va fer la guerra als mòrins amb més èxit que als menapis i els va sotmetre amb facilitat. Es van revoltar en temps d'August, però foren derrotats per C. Carinas. Quan Bononia es va convertir en un port romà i Taruenna en ciutat romana, el país es va romanitzar ràpidament.

## Etimologia

Morini « Morins » es un mot derivat amb el sufix -no- que es retroba en el nom d'altres pobles celtes (Ruteni, Santoni, Turoni o Tigurini).
L'arrel és probablement el gal mori, mar, atestat amb la forma more al Glossari de Viena i glossat pel llatí mare, mar. De la mateixa manera, la forma derivada morici és glossada per marini. Morini constitueix doncs una variant de morici 'mariners' i podria significar « els del mar ». Es retroba aquesta arrel al nom dels pobles armoricans, d'Aremorici « els qui habiten davant del mar ». Mori és un parent proper del gal·lès môr i del còrnic i bretó mor.
Aquest terme es derivaria de l'indoeuropeu comú * mori « mar » o « llacuna » (més que *mari) que també va donar el germànic * mari « mer, llac », cf. l'anglès mere, l'alemany Meer, el neerlandès meer o el nòrdic antic marr, d'on el francès mare (estany), l'antic eslau morje i el llatí mare (« mar », d'on el català 'mar').

## Referències

* ↑ Cèsar, Juli. «XIV, XXI, XXII, XXXVII». A: Joaquim Icart (editor). Guerra de les Gàl·lies (en llatí, català). Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1974. ISBN 9788472251021.
* ↑ Pierre-Yves Lambert, La langue gauloise : description linguistique, commentaire d'inscriptions choisies (Éd. rev. et augm.), Paris, Ed. Errance, coll. « Collection des Hespérides », 2003, 248 p., ill., couv. ill. en coul. ; 24 cm (ISBN 2-87772-224-4, ISSN 0982-2720, notice BnF no FRBNF38970347), p. 34
* ↑ Xavier Delamarre (préf. Pierre-Yves Lambert), Dictionnaire de la langue gauloise : une approche linguistique du vieux-celtique continental (2e éd. rev. et augm.), Paris, Éd. Errance, coll. « Collection des Hespérides », 2003, 440 p., couv. ill. en coul. ; 24 cm (ISBN 2-87772-237-6, ISSN 0982-2720, notice BnF no FRBNF38972112), p. 228
* ↑ Pierre-Yves Lambert, Op. cit.
* ↑ Xavier Delamarre, Op. cit.
* ↑ Ugo Janssens, Op. cit., p. 51
* ↑ Bernard Sergent, Op. cit., p. 211
# Isaac de Ravenna

Isaac conegut com a Isaac l'Armeni, fou exarca de Ravenna. Segurament formava part de la família armènia dels Kamsarakan. Es creu que fou nomenat exarca el 619 i va governar del 620 al 637 succeint Eleuteri, però podria haver governat també del 625 al 644 com a successor d'un exarca de nom Euseln (Euselnus).
Vers el 638 l'emperador Heracli va exigir al nou Papa Severí de signar l'Ectesis, o professió de fe monoteleta. Severí va refusar, i Heracli es va negar a reconèixer-lo com a papa, i va enviar un oficial de nom Maurici a negociar. Aquest Maurici es va apoderar del Palau del Laterà i va cridar a l'exarca Isaac, i aquest hi va anar, i junts van saquejar el Palau, enviant el tresor a Heracli, si bé una bona part va restar a l'exarcat. Maurici va ordenar repetir l'acció però per no haver de repartir el botí va destituir l'exarca. Isaac va fer presoner a Maurici i el va executar.
El rei longobard Rotari va conquerir totes les possessions imperials a Ligúria, així com gran part de l'Emília, cap al 643. Una batalla lliurada entre els longobards i les tropes de l'Exarcat a la riba del Panaro va acabar en una gran derrota dels romans d'Orient, amb diversos milers de soldats morts. Sembla que el mateix Isaac probablement va morir lluitant contra els longobards, però l'autor de la vida del Papa Teodor I al Liber Pontificalis diu que Isaac va morir d'un ictus. El va succeir Plató.

## Referències

* ↑ Martindale, J.R.. The prosopography of the later Roman Empire III-A.D., 527-641. Cambridge (GB): Cambridge University Press, 1992, p. 718, 928-929. ISBN 9780521201605.
* ↑ Davis, Raymont (tr.). The book of pontiffs (liber pontificalis) : the ancient biographies of the first ninety Roman bishops to AD 715. Liverpool: Liverpool University Press, 1989, p. 65. ISBN 9780853232162.
# Disfonia espasmòdica

La disfonia espasmòdica, coneguda també com a disfonia espàstica, o distonia de la laringe. Es tracta d'un trastorn de la veu caracteritzat pels moviments involuntaris d'uns o més músculs de la laringe al parlar. Els individus que tenen disfonia espasmòdica poden tenir dificultats ocasionals al dir una paraula o dues o poden experimentar suficient dificultat per a interferir amb la comunicació. La parla es torna difícil i sovint estrangulada i tensa. La veu es pot tornar ondulant, tremolosa o sufocada.
La disfonia espasmòdica pot afectar qualsevol persona. És més freqüent en individus entre 30 i 50 anys, i afecta més a les dones que als homes.

## Enllaços externs

* Associació de Lluita contra la Distonia a Catalunya Arxivat 2007-02-12 a Wayback Machine.
# Anteias

Anteias o Antias (Ἀντείας or Ἀντίας), fou un dels tres fills d'Odisseus i Circe. La ciutat d'Anteia a Itàlia va agafar el seu nom.

## Bibliografia

* Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Silurs

Els silurs (en llatí Silures, en grec antic Σίλυρες) eren un poderós poble guerrer que vivien a la part occidental de Britànnia, al sud-est de Gal·les i que tenia al sud l'estuari de Sabrina.
Les ciutats de Venta i Isca pertanyien a aquest poble segons Tàcit. Deien ser descendents dels ibers d'Hispània que havien emigrat a Hibèrnia i que havien arribat a Britànnia des aquesta illa, però sembla que no hi ha cap fonament per aquesta afirmació. Van acceptar sempre malament el domini romà contra el que es van aixecar diverses vegades, i després van establir la seva independència enfront dels saxons. En parla d'aquest poble, a més de Tàcit i Plini el Vell, Beda el Venerable a la Historia ecclesiastica gentis Anglorum.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Silures». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 18 febrer 2021].