OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Campionat del Món de motociclisme femení

El Campionat del Món de motociclisme femení (en anglès i oficialment FIM Women's Circuit Racing World Championship, escurçat com WorldWCR o WCR, de Women's Circuit Racing) és una competició organitzada per la Federació Internacional de Motociclisme (FIM) i Dorna Sports, l'empresa que també organitza els campionats del món de MotoGP i de Superbike, dins el qual s'engloba l'WCR com a categoria de suport.
Se'n va anunciar la creació el 29 d'abril de 2023 durant el Gran Premi d'Espanya, al circuit de Jerez. El mes d'octubre d'aquell any es van donar a conèixer els detalls del campionat, entre els quals la previsió que començaria el mes de juliol de 2024 amb un total de 12 curses en 6 rondes, coincidint amb les rondes europees del Campionat del Món de Superbike. El campionat estava previst per a un total de 22 pilots fixes d'edats compreses entre els 18 i els 50 anys, més dues invitacions addicionals per cursa, totes elles competint amb la mateixa motocicleta (Yamaha YZF-R7) i pneumàtics Pirelli.

## Temporades
### 2024

| Ronda | Gran Premi | Data |
| 1 | Misano World Circuit Marco Simoncelli | 16 de juny |
| 2 | Donington Park | 14 de juliol |
| 3 | Autódromo Internacional do Algarve | 11 d'agost |
| 4 | Balaton Park Circuit | 25 d'agost |
| 5 | Circuit de Cremona | 22 de setembre |
| 6 | Circuït de Jerez - Ángel Nieto | 13 d'octubre |
Durant les proves classificatòries del primer Gran Premi, el de Misano, la pilot barcelonina Sara Sánchez, de l’equip 511 Terra&Vita, es va classificar en segon lloc per a la graella de sortida, a només 51 mil·lèsimes de la castellanomanxega María Herrera, que va fer la pole position.

## Llista de campiones

    A 21 de novembre de 2024
| Any | Campiona | Equip |
| 2024 | Ana Carrasco | Evan Bros Racing Yamaha Team |

## Referències

* ↑ «Inaugural FIM Women's Motorcycling World Championship set to kick off in 2024» (en anglès). FIM, 28-10-2023. [Consulta: 14 juny 2024].
* 1 2 «Anuncien el naixement del Mundial de Motociclisme femení: data d'inici, curses, marques i nombre de pilots». Esport3, 29-04-2023. [Consulta: 14 juny 2024].
* ↑ «Mundial Femenino 2024: calendario, formato, moto, precio...» (en castellà). Motociclismo, 30-10-2023. [Consulta: 14 juny 2024].
* ↑ Camps, Albert. «Sara Sánchez sortirà segona en l'estrena del mundial femení». L'Esportiu de Catalunya, 14-06-2024. [Consulta: 14 juny 2024].

## Enllaços externs

* Campionat del Món de motociclisme femení - Lloc web oficial (anglès)
# Campionat del món de ciclisme en pista de 1955

El Campionat Mundial de Ciclisme en Pista de 1955 es va celebrar a Milà (Itàlia) del 31 d'agost al 5 de setembre de 1955. Les competicions es van celebrar al Velòdrom Maspes-Vigorelli a Milà. En total es va competir en 5 disciplines, 3 de professionals i 2 d'amateurs.

## Resultats
### Masculí
#### Professional

| Prova | | | |
| Velocitat individual | Antonio Maspes Itàlia | Oscar Plattner Suïssa | Arie van Vliet Països Baixos |
| Persecució individual | Guido Messina Itàlia | René Strehler Suïssa | Wim van Est Països Baixos |
| Darrere moto | Guillem Timoner Espanya | Walter Bucher Suïssa | Giuseppe Martino Itàlia |

#### Amateur

| Prova | | | |
| Velocitat individual | Giuseppe Ogna Itàlia | Jorge Bátiz Argentina | John Tressider Austràlia |
| Persecució individual | Norman Sheil Regne Unit | Peter Broterthon Regne Unit | Leandro Faggin Itàlia |

## Medaller

| Pos. | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Itàlia | 3 | 0 | 2 | 5 |
| 2 | Regne Unit | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 3 | Espanya | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 4 | Suïssa | 0 | 3 | 0 | 3 |
| 5 | Argentina | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 6 | Països Baixos | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 7 | Austràlia | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* ↑ World Championship Track Cycling 2014-1893
* ↑ «Bike Cult: World Track Championships: 2016--1893». [Consulta: 10 febrer 2024].
* 1 2 «Sports 123: Track Cycling», 28-08-2017. Arxivat de l'original el 2017-08-28. [Consulta: 10 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Resultats a la web de l'UCI
* World Championship Track Cycling (anglès)
# Festival d'Opet

La festivitat d'Opet o d'Ipet era la festa religiosa més important de les que es feien a l'antic Egipte. Se celebrava a Tebes cada any al segon més civil segons el calendari lunar. Es va establir durant el regnat de Hatshepsut, la faraona de la dinastia XVIII, tot i que pot provenir d'èpoques anteriors. Durant la dinastia XX va arribar a durar 27 dies. Se celebrava la unió sagrada (hierogàmia) entre Ammon-Ra, el principal déu de l'estat, i la seva esposa Mut, també se solia commemorar la coronació del faraó. El rei hi participava en lloc principal, ja que era una cerimònia d'estat. El treball estava suspès al camp a causa de la crescuda del riu Nil i el poble participava en la processó que començava al temple d'Amon a Karnak i acabava al Gran temple d'Amon de Luxor uns tres quilòmetres més enllà, al sud, la processó passava per l'avinguda de les esfinxs que va d'un temple a l'altre. El faraó escortava la representació d'Amon-Ra i la seva família (que anaven amagats dins d'una barca solar) i al seu costats soldats amb tambors i nubians dansant. Al temple de Luxor es feia una cerimònia. Durant el festival es podien consultar els oracles dels temples. Els temples distribuïen menjar i cervesa als ciutadans que participaven en la cerimònia.

## Bibliografia

* Siegfried Schott Altägyptische Festdaten (= Abhandlungen der Geistes- und Sozialwissenschaftlichen Klasse. 1950, 10, ISSN 0002-2977). Verlag der Akademie der Wissenschaften und der Literatur, Mainz 1950. (alemany)
* Kurt Sethe Urkunden der 18. Dynastie (= Urkunden des aegyptischen Altertums. Deutsch. Abteilung 4 Urk IV). Vol. 1. Bearbeitet und übersetzt. Hinrichs, Leipzig 1914 (Reimpressió: Akademie-Verlag, Berlin 1984). (alemany)
* Richard H. Wilkinson The Complete Temples of Ancient Egypt Thames & Hudson, 2000, pàg.171 ISBN 978-0500051009 (anglès)

## Enllaços externs

* The Beautiful Feast of the Opet (The Opet Festival). (anglès)
* Processional Routes and Festivals. Digital Karnak. Universitat de Califòrnia. (anglès)
* Opet. Enciclopèdia Britànica. (anglès)
# Camí dret i segur per arribar al cel

El Camí dret i segur per arribar al cel és un llibre d'Antoni Maria Claret editat per primera vegada el 1843 i del qual se'n van vendre més de 100.000 exemplars en 185 edicions.
La publicació del llibre per part d'un Claret conegut com a predicador popular i la seva important difusió va ser un dels motius pels quals a mitjan segle XIX va prevaldre un ús majoritari del català en la literatura piadosa, ja que va mantenir l'ús del català en l'àmbit familiar. Carles Cardó va atribuir a aquest llibre la bona situació del català i la religió de l'any 1934, gairebé un segle després de la seva publicació. Se l'ha considerat una de les principals aportacions de religiosos catalans a l'incipient moviment de la Renaixença.

## Referències

* 1 2 Francés, Antoni Ferrando i; Nicolás, Miquel; Amorós, Miquel Nicolás. Història de la llengua catalana. Editorial UOC, 2011, p. 323. ISBN 978-84-9788-380-1.
* ↑ París, Jordi Giró i. El pensament polític de Carles Cardó i de Jacques Maritain. Institut d'Estudis Catalans, 1995, p. 28. ISBN 978-84-7283-306-7.
* ↑ Aragonès, Eduard Boada i. Mont-roig del Camp: goigs i ermites. Cossetània Edicions, 2002, p. 35. ISBN 978-84-95684-82-0.
* ↑ Muntaner, Josep Massot i. Església i societat a la Catalunya contemporània. L'Abadia de Montserrat, 2003, p. 260. ISBN 978-84-8415-542-3.
* ↑ Boixeda, Ramon Masnou i. Notes on Nationalism (en anglès). Gracewing Publishing, 2002, p. 113. ISBN 978-0-85244-561-7.
# Quint Cecili Metel Baleàric

Quint Cecili Metel Baleàric (en llatí Quintus Caecilius Q. F. Q. N. Metellus Balearicus) va ser un magistrat romà, fill de Quint Cecili Metel Macedònic.
Era membre d'una de les més importants famílies romanes del final de la República, la gens Cecília. El seu mandat com a procònsol el va exercir sobre una de les dues províncies d'Hispania, segurament la Citerior. Aquest mandat es perllongà fins a l'any 121 aC quan va retornar a Roma on li va ser dedicat un triomf i el sobrenom Baleàric. Aquests fets se succeïren gairebé al mateix moment que les reformes dels germans Gracs contra els que es va posicionar el senat. La família dels Metels va ser una de les que s'hi van enfronta encara que el Baleàric va ser fora de Roma com a procònsol durant la major part dels aldarulls.
Va ser elegit cònsol l'any 123 aC junt amb Tit Quint Flaminí i durant el seu període i l'any següent, va fer la guerra contra els habitants de les Illes Balears acusats de pirateria. El seu sobrenom el va aconseguir durant aquesta campanya. Segons les fonts clàssiques, després de la conquesta de les illes va fundar les ciutats de Palma (l'actual Palma), i Pollentia (l'actual Alcúdia), i va portar 3.000 colons d'entre els "romans d'Ibèria" per colonitzar-les. Donades les troballes arqueològiques que denoten una minvada entitat material pels dos assentaments entre el 123 i el 70 aC, s'ha proposat que Palma i Pollentia fossin campaments romans en aquesta fase, després de la qual s'inicià una monumentalització important, com s'ha pogut documentar a l'àrea del fòrum de Pollentia. Cecili Metel va ser censor l'any 120 aC junt amb Luci Calpurni Pisó.

## Referències

* ↑ Broughton, T.R. The Magistrates of the Roman Republic I: 509 B.C. - 100 B.C.. Nova York: New York American Philological Association, 1986, p. 518. ISBN 0891308121.
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 1058.
# Elisabet de Nimes

Elisabet de Nimes (? - 29 de juny de 1050), comtessa consort de Barcelona (1039-1050).
Sobre els seus orígens hi ha diferents versions:
* L'erudit Joan Gaspar Roig i Jalpí (1624-1691) afirma que era filla del comte Sanç de Gascunya.
* Pròsper de Bofarull sosté que podria ser filla d'Ermengarda de Narbona i Llop Ató de Zuberoa.
* Probablement era filla de Raimon Bernat I de Nimes, vescomte de Nimes.
Es casà amb el comte de Barcelona Ramon Berenguer I, dit el Vell, al Monestir de Sant Cugat, el 14 de novembre de 1039.
* Berenguer de Barcelona (d. 1040 -a. maig 1045), mort infant.
* Arnau de Barcelona (d. 1040 -a. maig 1045), mort infant.
* Pere Ramon de Barcelona (? -a 1071), educat per a ser el comte successor, va haver de fugir després d'assassinar la seva madrastra Almodis.
* Agnès de Barcelona, casada el 1070 amb Guigó II d'Albon.

## Referències

* ↑ Sobrequés i Callicó i Morales i Montoya, 2013, p. 50.
* ↑ Sobrequés i Callicó i Morales i Montoya, 2011, p. 49.
* ↑ Rotger, Agnès «La gran dama del tron català». Sàpiens [Barcelona], núm. 121, 10-2012, p.16-21. ISSN: 1695-2014.
* ↑ de Bofarull y Mascaró, Próspero de Bofarull y Mascaró. Los Condes de Barcelona vindicados, y cronologia y genealogia de los Reyes (en castellà). J. Oliveres y Monmany, 1836, p. 48.
* ↑ Sobrequés i Callicó i Morales i Montoya, 2011, p. 50.

## Bibliografia

* Sobrequés i Callicó, Jaume; Morales i Montoya, Mercè. Comtes, reis, comtesses i reines de Catalunya. 1a edició. Barcelona: Base, 2011. ISBN 9788415267249 [Consulta: 14 juny 2013].
* Ruiz Domènec, José Enrique. Quan els vescomtes de Barcelona eren. Barcelona: Fundació Noguera, 2006, pàg. 117-118. ISBN 84-9779-475-3 [Consulta: 7 febrer 2015]. Arxivat 2014-12-20 a Wayback Machine.
# Urraca Salvadórez

Urraca Salvadórez (? - 1025) fou infanta de Castella i comtessa consort de Castella (995 - 1017).
Era filla de Salvador Pérez de Castella i, per tant, neta de l'infant Pere Fernández de Castella, fill al seu torn del comte de Castella Ferran González.
Vers el 994 es casà amb el seu parent Sanç I Garcia de Castella amb qui va tenir sis fills:
* l'infant Ferran Sanxes, mort jove
* la infanta Múnia I de Castella (995-1066), comtessa de Castella i casada el 1010 amb el comte Sanç III de Navarra
* la infanta Sança de Castella (1006 - 1027), casada amb el comte de Barcelona Berenguer Ramon I
* l'infant Garcia II de Castella (1010-1029), comte de Castella
* la infanta Ximena de Castella (1012-1063), casada el 1028 amb Beremund III de Lleó
* la infanta Trígida de Castella, abadessa de Sant Salvador d'Ona
# Can Lau (Martorelles)

Can Lau és un edifici noucentista situat al nucli antic del municipi de Martorelles, al Vallès Oriental.
Fou projectat l'any 1933 per l'arquitecte Marià Romaní i Rius.

## Referències

* 1 2 «Martorelles i Sant Fost fan una ruta arquitectònica al voltant de la figura de l'arquitecte noucentista Marià Romaní». Ajuntament de Martorelles, 19-12-2019.
# Can Maganet

39° 34′ 20.21″ N, 2° 39′ 21.28″ E﻿ / ﻿39.5722806°N,2.6559111°E﻿ / 39.5722806; 2.6559111
Can Maganet és un restaurant inagurat l'any 1909 al carrer del Sindicat, núm. 70 de Palma, Mallorca. Bar restaurant clau a la Porta de sant Antoni. Nom que rep del seu fundador, Maganet. Des del 1909 al 1926 fou regentat per Margalida Rosselló i ,des de 1926 al 1990, pels seus fills. Des de 1990, per Bernat Sureda, Catalina Higini i Guillem Martí. Es converteix en bar l'any 1992.
Era un establiment molt conegut des del 1945, tant pels seus menjars típics com per ser un lloc de reuniò del pagesos de la part forana que venien al mercat de Palma. El 1977, obriren, al menjador, el colmado Maneu.

## Referències

* ↑ Durán, Lourdes. «La herencia de Can Maganet» (en castellà), 08-02-2012. [Consulta: 12 febrer 2025].
* 1 2 Gran enciclopèdia de Mallorca. 8: Llonga - Mallorca. Palma de Mallorca: Promomallorca Ed, 1991. ISBN 978-84-86617-12-7.
# Luci Domici Ahenobarb (cònsol 16 aC)

Luci Domici Ahenobarb (en llatí: Lucius Domitius Cn. F. L. N. Ahenobarbus) va ser un magistrat romà. Era fill del cònsol del 32 aC Gneu Domici Ahenobarb. El seu pare el va prometre amb Antònia Major, filla de Marc Antoni i d'Octàvia, durant la reunió que va tenir amb Octavi a Tàrent l'any 36 aC. Formava part de la gens Domícia i era de la família dels Ahenobarbs.
Va ser edil l'any 22 aC, després pretor i cònsol el 16 aC. El 15 aC va substituir probablement a Tiberi com a comandant de l'exèrcit a Germània. Va creuar l'Elba i va entrar més profundament en territori germànic que cap dels comandants anteriors, cosa que li va valer les insígnies del triomf. Va morir el 25 dC.
Suetoni el descriu com un home arrogant, extravagant i cruel. Quan era pretor i cònsol va establir que els cavallers i les dones casades havien de participar en representacions teatrals. Va presentar espectacles de caça d'animals salvatges a molts punts de Roma i en els combats de gladiadors que patrocinava hi havia tal vessament de sang que August va fer un decret per moderar-los.

## Referències

Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870, pàg. 86 (v. 1).
# Can Rui

Can Rui és una entitat de població del municipi de Cabra del Camp, Alt Camp. L'any 2023 tenia 23 habitants.
Es troba a tocar del Mas del Plata, a l'est del nucli urbà de Cabra, tot i que la serra Voltorera, que separa ambdós nuclis, fa més propers els nuclis del Pla de Santa Maria o del Pont d'Armentera que no pas el de Cabra.
El nom de Can Rui prové de la catalanització del nom d'un personatge de dibuixos animats que es va popularitzar a la televisió d'Espanya fa dècades i que es deia Ruy el pequeño cid, inspirat en la figura del mercenari castellà Rodrigo Diaz de Vivar, conegut com a el Cid Campeador. Els promotors aprofitaren la popularitat del personatge per promocionar la venda de parcel·les.
L'entitat és gestionada per una junta de compensació, que impulsa, des de fa molts anys, la urbanització de la zona.
L'any 2010 el Comú de Cabra va aprovar el projecte de reparcel·lació pel que es reduïa l'àmbit de l'antiga zona urbanitzable i s'agrupaven els terrenys per facilitar-ne la urbanització. També es va aprovar el projecte d'urbanització, que està pendent d'execució (octubre 2011).

## Referències

* ↑ «Can Rui | enciclopedia.cat». [Consulta: 28 desembre 2024].
* 1 2 «Idescat. Codis territorials i d'entitats. Municipis. 430363 Cabra del Camp». [Consulta: 28 desembre 2024].
# Udalard I de Barcelona

Udalard I de Barcelona (? - ca.1014) fou vescomte de Barcelona (ca. 985 - ca. 1014).

## Família

Fill del vescomte Guitard i la seva esposa Geriberga, membres de la cort dels comtes Borrell II i Miró I de Barcelona. Tant ell com el seu germà Geribert foren gendres del comte Borrell II, ja que es casaren amb dues filles d'aquest: Udalard es maridà amb Riquilda i Geribert amb Ermengarda.
Udalard i Riquilda tingueren els següents fills:
* Guislabert (mort el 1061), bisbe de Barcelona i vescomte regent de Barcelona.
* Bernat I, vescomte de Barcelona, o bé la seva esposa Ermengarda (Pencídia?). Foren pares d'Udalard II, vescomte de Barcelona, i net d'Udalard I. No és segur si era Bernat I o Ermengarda qui tenia per pare Udalard I.
* Joan (mort després de 1058), pare d'Ermengol.
* Ermessenda, casada amb Gombau d'Anglesola.

## Captiveri a Còrdova

El 985 van arribar notícies que els exèrcits del cabdill andalusí Almansor s'acostaven a la Marca Hispànica. El comte Borrell va encomanar-li a Udalard la defensa de Barcelona però no pogueren aturar la ràtzia sarraïna, que va assaltar la ciutat i va aconseguir molts presoners, entre ells al mateix Udalard. Aleshores fou portat a la Còrdova del califa Hixam II. Durant el captiveri, el seu germà Geribert de Barcelona, casat amb Ermengarda de Barcelona (filla del comte Borrell II), va regir el vescomtat.
Udalard i l'ardiaca Arnulf, futur bisbe d'Osona, foren alliberats a mitjans de 990 i en arribar a Barcelona va tornar a agafar les regnes del vescomtat fins a la seva mort. Fou succeït pel seu fill gran Bernat però va morir poc després i va deixar un fill, Udalard II, menor d'edat, raó per la qual el fill menor d'Udalard I va esdevenir regent del vescomtat de Barcelona.

## Referències

* 1 2 de Fluvià, Armand. Nobiliari general català, vol. I, p. 112. Institució Catalana de Genealogia i Heràldica, 2017.

## Bibliografia

* Ruiz Domènec, José Enrique. Quan els vescomtes de Barcelona eren. Barcelona: Fundació Noguera, 2006, pàg. 117-118. ISBN 84-9779-475-3 [Consulta: 7 febrer 2015]. Arxivat 2014-12-20 a Wayback Machine.
# Canalicle lacrimal

Els canalicles lacrimals són els petits canals de cada parpella (superior i inferior) que drenen el líquid lacrimal, des dels punts lacrimals fins al sac lacrimal. Forma part de l'aparell lacrimal que drena el líquid lacrimal des de la superfície de l'ull fins a la cavitat nasal.

## Referències

* ↑ Gray, Henry. Gray's Anatomy : The Anatomical Basis of Clinical Practice. Standring, Susan. 41. Philadelphia: Elsevier, 2015, p. 684. ISBN 978-0-7020-5230-9. OCLC 920806541.
# Òrsua

Òrsua va ser un cap hispà de la ciutat d'Ibis.
Era fill d'un rei de la ciutat i va succeir en el tron al seu germà. El seu cosí germà Corbis volia el govern de la ciutat i el va reptar a un combat singular, durant les celebracions que Escipió feia a Cartago Nova per commemorar la mort del seu pare i el seu oncle uns anys abans; el guanyador assoliria el poder. Escipió va intentar mitjançar sense èxit i finalment els dos es van enfrontar i encara que Òrsua era més jove i tenia millor dret, el combat el va guanyar Corbis, que estava més experimentat (206 aC), segons Titus Livi i Valeri Màxim.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXVIII, 21
* ↑ Valeri Màxim. De Factis Dictisque Memorabilibus, IX, 11
* ↑ Smith, William (ed.). «Corbis». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 25 febrer 2023].
# Antonio Ibáñez Freire

Antonio Ibáñez Freire (Vitòria, País Basc 1913 - Madrid 2003) fou un militar espanyol que fou Ministre de l'Interior entre els anys 1979 i 1980.

## Biografia

Va néixer el 25 de setembre de 1913 a la ciutat de Vitòria. Després de passar per l'Acadèmia Militar de Saragossa, fou nomenat tinent d'infanteria i participà activament en la Guerra Civil espanyola. Posteriorment, com a membre de la División Azul, va participar en la Segona Guerra Mundial, en la qual li fou concedida la Creu de Ferro.

## Activitat política

L'any 1958 fou escollit diputat al Congrés com a Conseller Nacional per la província d'Àlaba, càrrec que desenvolupà fins al 1971. Fou nomenat Governador Civil de la província de Santander l'any 1960, i va ser nomenat posteriorment Governador Civil de Biscaia (1961) i Barcelona (1963), on manà la clausura d'Òmnium Cultural i participà en la repressió de la caputxinada.
L'any 1978 fou nomenat tinent general i Capità General de la IV Regió. En la formació del seu govern, l'any 1979 Adolfo Suárez el nomenà Ministre de l'Interior, càrrec que desenvolupà fins al maig de 1982.

## Referències

* ↑ Cullell, Pere; Farràs, Andreu. L'oasi català. Barcelona: Planeta, 2001, pp. 266 – 268.

## Enllaços externs

* Un militar con carrera política (castellà)
# Canvi de papers

Canvi de papers (originalment en francès, De l'autre côté du lit) és una pel·lícula de comèdia francesa del 2008 dirigida per Pascale Pouzadoux i protagonitzada per Sophie Marceau i Dany Boon. Adaptada de la novel·la homònima d'Alix Girod de l'Ain, la pel·lícula tracta sobre un marit i una dona que decideixen intercanviar la vida durant un any per salvar el seu matrimoni. Canvi de papers es va rodar a París. S'ha doblat al valencià per a À Punt, i al català central per a TV3.

## Sinopsi

Quan la rutina s'instal·la en la relació de l'Hugo i l'Ariane després de deu anys de matrimoni, la parella decideix intercanviar les seves vides. L'Hugo s'encarrega de la casa i dels nens i ocupa la feina de la seva dona com a venedora de joies porta a porta, i l'Ariane assumeix el control d'una empresa de lloguer d'edificis.

## Repartiment

* Sophie Marceau com a Ariane
* Dany Boon com a Hugo
* Roland Giraud com a Nicard
* Antoine Duléry com a Maurice
* Anny Duperey com a Lise
* Juliette Arnaud com a Charlotte
* Béatrice Michel com a Isabelle
* Ninon Mauger com a Louise
* Clémot Couture com a Héctor
* Flanvart François Vincentelli com a Nicolas
* Delphine Rivière com a Samia
* Arnaud Lemaire com a Kévin, amic de la Samia
* Arsène Mosca com a Goncalvo
* Armelle com a directora de l'escola

## Referències

* 1 2 «Canvi de papers». À Punt, 31-07-2022. [Consulta: 31 juliol 2022].
* 1 2 «Pel·lícula - Canvi de papers». 3Cat. [Consulta: 30 març 2024].
* ↑ «De l'autre côté du lit - critiques presse». [Consulta: 27 març 2020].
* ↑ «De l'autre côté du lit (2009)». JP Box Office. [Consulta: 1r juliol 2009].
# Doble buc

Es denominen vaixells de doble buc aquells que posseïxen una barrera de separació doble al llarg de tota l'eslora de càrrega entre els tancs de càrrega (p.i. tancs de cru) i el mar, a diferència dels dissenys més antics d'un sol buc (monobuc).
Actualment totes les grans empreses petrolieres, en consonància amb la legislació internacional, estan tendint a l'ús de petroliers de doble buc. Aquests són menys sensibles a sofrir danys i provocar abocaments en accidents de col·lisió amb altres bucs o per embarrancament.
Respecte a la resistència global de disseny, els paràmetres de les embarcacions de doble buc són similars als dels vaixells monobuc, amb la diferència de posseir major nombre de tancs de llast, la qual cosa pot provocar majors problemes de corrosió amb els anys.
També alguns submarins tenen doble buc per tal de suportar millor la pressió de l'aigua en la immersió. De fet, el primer vaixell a tenir doble buc va ser un submarí, l'Ictíneo I de Monturiol.

## Vegeu també

* Buc
* Petrolier
* Vaixell