OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Piper PA-18 Super Cub

El Piper PA-18 "Super Cub" era un avió monomotor de 2 places fabricat per Piper Aircraft. Va ser introduït el 1949 i durant els 40 anys se n'han fabricat uns 9000.

## Disseny

Després del èxit del Piper J-3 Cub, Piper Aircraft va dissenyar el PA-18 amb una ala una mica més gran i el fuselatge una mica més allargat, oferint-se cada cop amb motors més potents, per tal d'obtenir major velocitat, altura i autonomia.
Piper va continuar fabricant el PA-18 fins a l'any 1981 en que WTA Inc. li va comprar els drets i va fabricar uns altres 250. També es van fabricar algunes versions militars, denominades L-18, que s'utilitzaven principalment com a avions d'observació o d'entrenament.

## Especificacions

Especificacions generals de la versió PA-18-150.
* Tripulació: 1
* Passatgers: 1
* Llargada: 6,88 m
* Amplada: 10,73 m
* Altura: 2,02 m
* Superfície d'ala: 16,58 m²
* Pes en buit: 422 kg
* Pes màxim a l'enlairament: 794 kg
* Motor: Lycoming O-320
* Potència: 150 cavalls / 112 kW
* Velocitat màxima en alutra: 113 nusos / 208 km/h
* Velocitat de creuer: 100 nusos / 185 km/h
* Autonomia: 399 milles nàutiques / 735 km
* Altura màxima: 19.000 peus / 5.595 m

## Referències

* 1 2 Jackson, Robert. La enciclopedia de la aviación (en castellà). Madrid: Reditar Libros, S.L., 2014, p. 399. ISBN 9788497941983.
* ↑ Taylor 1976, pp. 347–348
# Cecropis striolata

Cecropis striolata (syn: Cecropis daurica striolata ) és un tàxon d'ocell de la família dels hirundínids (Hirundinidae). Actualment està en desús pel Congrés Ornitològic Internacional i les seves subespècies són considerades, de fet, subespècies de l'oreneta cua-rogenca oriental (Cecropis daurica).
En diverses llengües rep el nom de "oreneta estriada" (Anglès: Striated Swallow. Francès: Hirondelle striolée). Tanmateix, no s'ha de confondre amb l'oreneta estriada (Cecropis abyssinica) (en anglès: Lesser Stripped Swallow).

## Taxonomia

Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon tindria la categoria d'espècie. Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, agost 2024), consideren que les quatre subespècies que l'integren, són, de fet, sub-espècies de l'oreneta cua-rogenca oriental (Cecropis daurica).
El Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 14.2, 2024), promogué una reorganització taxonòmica important del gènere Cecropis. Com a part de la reordenació, el complex d'oreneta cuarogenca (Cecropis daurica) es va dividir en l'oreneta cua-rogenca europea (Cecropis rufula) l'oreneta cua-rogenca oriental ((Cecropis daurica - stricto sensu) i l'oreneta cua-rogenca africana (Cecropis melanocrissus). A més, en aquesta darrera si aglutinà l'oreneta de l'Àfrica occidental (Cecropis domicella) i en la nova espècie oriental s'hi afegiren les quatre subespècies de l'oreneta estriada (Cecropia striolata). Els tàxons es van reordenar en funció principalment de les diferències de morfologia i de divergència genètica.

## Subespècies

* C. s. striolata (Schlegel, 1844). Taiwan, Filipines i illes de la Sonda.
* C. s. mayri (Hall, BP, 1953). Bangladesh, nord-est de l'Índia, nord de Myanmar i sud de la Xina.
* C. s. stanfordi (Mayr, 1941). Est de Myanmar, nord de Tailàndia i Indoxina.
* C. s. vernayi (Kinnear, 1924). Sud de Myanmar i oest de Tailàndia.

## Referències

* 1 2 3 4 «Swallows». IOC World Bird List Version 14.2. International Ornithologists' Union, 01-08-2024. [Consulta: 27 desembre 2024].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 608. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ «Species Updates IOC Version 14.2» (en anglès). Congrés Ornitològic Internacional, 25-07-2024. [Consulta: 27 desembre 2024].
# Dària Bilodid

Dària Hennàdivna Bilodid (en ucraïnès: Дарья Геннадіївна Білодід; Kíiv, 10 d'octubre de 2000) és una judoka ucraïnesa, que competeix en la categoria de pes lleuger (actualment -57 kg). Ha participat en 1 Olimpíada, guanyant la medalla de bronze en els Jocs Olímpics de Tòquio, en la categoria de -48 Kg. A més, ha guanyat 4 medalles d'or als Campionats del Món i 7 medalles (6 d'or) en els Campionats d'Europa.
Filla del prestigiós judoka Hennàdiy Bilodid, esdevingué durant els campionats del món del 2018 la campiona mundial més jove del món de judo, davant la japonesa Ryōko Tani.
La medalla de bronze aconseguida a les Olimpíades del 2020 va ser la primera medalla olímpica de judo en la història del seu país.
Amb la invasió russa d'Ucraïna del 2022, es va refugiar a València.
El 2023, no va participar al Campionat del Món de Doha, com a resposta de la selecció d'Ucraïna, a l'acceptació de la participació dels judokes russos i bielorussos.

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Indret | Posició | Categoria |
| 2020 | Tòquio | 2 | -48 kg |
| Campionat Mundial ||||
| 2017 | Budapest | 1/8 final | -48 Kg |
| 2018 | Bakú | 1 | –48 kg |
| 2019 | Tòquio | 1 | –48 kg |
| 2022 | Taixkent | 7a posició | -57 kg |
| Campionat Europeu ||||
| Any | Indret | Medalla | Categoria |
| 2017 | Varsòvia | 1 | –48 kg |
| 2019 | Minsk | 1 | –48 kg |
| 2021 | Lisboa | 2 | –48 kg |
| 2022 | Sofia | 2a ronda | -57 kg |
| 2024 | Zagreb | 1 | -57 kg |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial» (en anglès). Federació Internacional de Judo. [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). Olympics.com. [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ «Resultats oficials» (en anglès). Federació Internacional de Judo. [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ GREAT EXPECTATIONS MET BY BILODID’S SERENE COMPOSURE Arxivat 2019-03-30 a Wayback Machine., European Judo Union (08/10/2015)
* ↑ «Bilodid makes judo history as world's youngest champion» (en àrab). Gulf-Times, 20-09-2018 [Consulta: 20 setembre 2018].
* ↑ (ucraïnès) Belodid wins the first medal for Ukraine at the Olympics, Ukrayinska Pravda (24 July 2021)
* ↑ «Una judoka ucraïnesa campiona a Tòquio es refugia a València». À punt, 05-07-2022.
* ↑ «Daria Bilodid a València». Federació Valenciana de Judo. [Consulta: 31 març 2022].
* ↑ «El València CJ, or per equips a París». Superdeporte, 31-03-2022. [Consulta: 31 març 2022].
* ↑ «Ukraine set to pull athletes for upcoming judo worlds after Russians allowed» (en anglès). CBC, 30-04-2023.
# Dokà Umàrov

Dokà Khamàtovitx Umàrov (Доку Хаматович Умаров) va ser un militar txetxè que va néixer a Kharsenoi Districte de Xatoiski, a l'aleshores (RSSA de Txetxènia-Ingúixia) el 1964, dins el teip Mulkoi, del que eren membres també el famós comandant independentista Arbi Baraiev i l'ex ministre d'afers exteriors de Txetxènia Ilyas Akhmadov.
Abans de la guerra va viure a la regió de Tiumén on segons els russos va participar en activitat criminals però mai no fou acusat i molt menys condemnat. El 1994, durant la invasió russa, es va unir a la resistència a les files del general Ruslan Gelaiev, i després de la mort d'aquest a Daguestan va ser nomenat cap del front sud-est de la resistència. Durant el govern d'Aslan Maskhadov (reconegut per l'OSCE 1997-1999, a la resistència a les zones muntanyoses després de la invasió russa, 1999-2005) va ser cap del consell de Seguretat de Txetxènia, però por poc temps. Les seves unitats es van dividir en petits grups de 10 a 20 homes que operen al districte de Shatoysk, al d'Itum-Kalinsky districte, al d'Urus-Martanovsky i al d'Achkhoy-Martanovsky. El 2000 fou greument ferit durant la segona guerra quan era assetjat a Grozni, i altre cop el 2005 quan va trepitjar una mina antipersones; de forma lleu ha estat ferit diverses vegades. Ha participat en gairebé totes les accions militars rellevants, però en cap acte contra civils. Alguns dels seus familiars foren fets ostatges per les forces d'ocupació que li van exigir de rendir-se; Umàrov es va negar i el seu germà roman des 2004 en situació de detingut desaparegut. Altres familiars va romandre detinguts algun temps a la base de Khankala però finalment foren alliberats. El 2005 la seva dona i el seu fill de sis mesos, i el seu pare (molt vell) foren detinguts per l'exèrcit, i si bé la dona i el fill foren alliberats, el pare també va passar a la situació de desaparegut. La seva germana va ser detinguda al desembre del 2005 però fou alliberada després d'una manifestació de la ciutadania.
El juny del 2005, d'acord amb la constitució txetxena fou nomenat vicepresident, i el 19 de juny de 2006, després de la mort del president de la zona independentista Abdul-Khalim Sadulàiev va assolir la presidència del país. Va morir el 7 de setembre de 2013, i el va succeir Aliaskhab Kebekov.

## Referències

* ↑ «Mor Umàrov, el cap suprem de la guerrilla txetxena». El Periódico, 19-03-2014 [Consulta: 16 abril 2020].
# Ceruli

Ceruli correspon a una gamma de colors que engloben el blau profund, el celeste, el blau brillant o el blau amb matisos blau verdosos. El terme prové de la paraula llatina caeruleum, que vol dir 'cel' (atmosfèric) o el 'cel' (religiós). El ceruli és el color del cel límpid en un dia clar.
En època clàssica, aquest terme va ser usat per a descriure pigments blaus, en particular les barreges de coure i òxids de cobalt. Aquestes primerenques temptatives de crear el color blau del cel eren sovint menys que satisfactòries a causa dels matisos verdosos i de la falta de persistència del color. Quan el pigment blau celeste va ser inventat, va reemplaçar en gran manera tots aquests pigments previs.
Modernament, el blau ceruli és el nom d'un pigment verd blau format per estannat de cobalt (Co2SnO4). El pigment va ser sintetitzat per primera vegada a finals del segle XVIII per Albrecht Höpfner, un químic suís, i va ser conegut com a blau de Höpfner durant la primera meitat del segle XIX. Els proveïdors d'art van començar a referir-se a l'estannat de cobalt com a cerulei a la segona meitat del segle XIX. No va ser àmpliament utilitzat pels artistes fins a la dècada de 1870 quan va estar disponible en pintura a l'oli.

## Vegeu també

* Llista de colors

## Referències

* ↑ Eastlaugh, Nicholas. The pigment compendium: a dictionary of historical pigments (en english). Amsterdam; Boston: Elsevier Butterworth-Heinemann, 2004, p. 90. ISBN 9780750657495.
# Jordanita

La jordanita és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom del científic alemany H. Jordan (1808–1887) que va descobrir-la l'any 1864 a la pedrera Lengenbach, a la comuna de Binn (Suïssa).

## Característiques

És un sulfur de plom que té parcialment substituït el sofre per arsènic i una mica d'antimoni, pel que es considera un derivat de la galena. A més, és freqüent que porti com a impuresa l'element tal·li. Cristal·litza en el sistema monoclínic i la seva fractura és concoidal. Té una duresa 3 a l'escala de Mohs, la mateixa que la calcita. Forma una sèrie de solució sòlida amb la geocronita, de la qual n'és isostructural.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la jordanita pertany a «02.JB: Sulfosals de l'arquetip PbS, derivats de la galena, amb Pb» juntament amb els següents minerals: diaforita, cosalita, freieslebenita, marrita, cannizzarita, wittita, junoita, neyita, nordströmita, nuffieldita, proudita, weibul·lita, felbertalita, rouxelita, angelaite, cuproneyita, geocronita, kirkiita, tsugaruita, pillaita, zinkenita, scainiita, pellouxita, chovanita, aschamalmita, bursaita, eskimoita, fizelyita, gustavita, lil·lianita, ourayita, ramdohrita, roshchinita, schirmerita, treasurita, uchucchacuaita, ustarasita, vikingita, xilingolita, heyrovskýita, andorita IV, gratonita, marrucciïta, vurroïta i arsenquatrandorita.

## Formació i jaciments

Apareix en roques dolomites, enriquides en els elements arsènic i plom, que han sofert metamorfisme. També s'ha trobat en filons epitermals de baixa temperatura, en vetes de quars-or, i fins i tot a xemeneies submarines. Sol trobar-se associada a altres minerals com: tennantita, seligmannita, dufrenoysita, boulangerita, semseyita, quadratita, guettardita, zinkenita, tsugaruita, kirkiïta, enargita, esfalerita o galena.

## Referències

* ↑ «Jordanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 31 agost 2014].
* ↑ «Geocronite-Jordanite Series» (en anglès). Mindat. [Consulta: 31 agost 2014].
# La llegenda del Sant Bevedor

La llegenda del Sant Bevedor (1988) és una pel·lícula italiana dirigida per Ermanno Olmi, basada en la novel·la de Joseph Roth, protagonitzada per Rutger Hauer i Anthony Quayle. La història segueix Andreas Kartak, un miner condemnat injustament per la mort d'un home, que viu com un rodamón a París fins que un cavaller li dóna diners per redimir-se. La pel·lícula, que combina elements místics i realistes, explora les reflexions existencials d'un home marcat per l'alcoholisme. Amb fotografia de Dante Spinotti, va guanyar el Lleó d'Or al Festival de Venècia i diversos premis a Itàlia.

## Referències

* 1 2 «ésAdir > La llegenda del Sant Bevedor». [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ «Les 500 millors pel·lícules de la història del cinema». Arxivat de l'original el 2016-05-08. [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ «La Légende du saint buveur (Ermanno Olmi, 1988) - La Cinémathèque française» (en francès). [Consulta: 14 març 2025].
# Opus sectile

Opus sectile és una tècnica del mosaic romà, de la qual hi ha poques mostres en l'art medieval (cosmatesc) i es recupera en l'edat moderna (intarsium, pedra dura).
Els materials, de diferent naturalesa (nacre, vidre), però habitualment pedres de colors, com el marbre, es tallen en peces de molt poca grossor, la forma de la qual es determina per la forma a representar, combinant-se amb les altres per omplir l'espai (tessel·lació), o amb criteris geomètrics (abstractes) o figuratius. A diferència de l'opus tessellatum (la tècnica habitual del mosaic), les peces no són petites i de forma homogènia, sinó relativament grans i de diferents formes. Altres tècniques artístiques semblants, però amb altres materials i característiques, són la marqueteria i el damasquinat.

## Origen

Tot i que n'hi ha precedents en l'art egipci i d'Àsia Menor, els més importants exemples en són de la Roma del s. IV. El conjunt més important és la basílica de Junius Bassus, a la Muntanya Esquilina de Roma, datable entre els anys 325 i 350. L'ús de la tècnica en continuà fins al s. VI, i se'n troben exemples a Constantinoble.
Al port corinti de Cèncrees aparegueren en excavacions dels anys 1960 uns plafons de vidre en opus sectile que correspondrien a un possible temple d'Isis. A més de decoració geomètrica, representen paisatges nilòtics i portuaris, i personatges identificats com Homer i Plató.
* Sòl de marbre de la Vila Adriana, començaments del s. II
* Decoració vegetal del Palazzo Massimi alle Terme
* Opus sectile en formes d'estrela en un paviment tessel·lat

## Ús posterior

Tot i que la tècnica desaparegué a Roma amb la caiguda de l'imperi, continuà usant-se en l'arquitectura romana d'Orient, sobretot en la decoració dels sòls. Per influència romana d'Orient, la tècnica arriba a Sicília, d'on va tornar a Roma cap al s. XII en el denominat estil cosmatesc (decoració amb patrons geomètrics).
La recuperació definitiva en vingué amb el Renaixement i l'obertura del taller de pietre duri de Florència (Opificio delle pietre duri), que fabricava plafons per a taulers i altres usos, a molta menor escala que la decoració arquitectònica (per a la qual se sol denominar intarsia).
En l'Anglaterra de finals del XIX la tècnica fou utilitzada pel moviment Arts and Crafts, dins del que s'inclouen els dissenys de Charles Hardgrave, executats per James Powell & Sons.

## Referències

* ↑ Getty Center, font citada en: pietra dura.
* ↑ Katherine M.D. Dunbabin, "The Victorious Charioteer on Mosaics and Related Monuments", American Journal of Archaeology 86.1 (1982), p. 71.
* ↑ Tiradritti, Francesco. (2007). Egyptian Wall Painting. New York: Abbeville Publishing Group (hardcover, ISBN 0-7892-1005-3). Font citada en: Nilotic landscape.
* ↑ Web oficial, font citada en: Opificio delle pietre dure.
* ↑ Whitefriars Glass - James Powell & Sons, Wendy Evans, (The Museum of London). Font citada en: James Powell & Sons.
# Cesárea Zafra y Mora

Cesárea Zafra y Mora (Fuentidueña de Tajo, 25 de febrer de 1843 - Després de 1920) va ser una organista i compositora espanyola.
Va néixer a Fuentidueña de Tajo, a la província de Madrid, el 25 de febrer de 1843. Va matricular-se al Reial Conservatori Superior de Música de Madrid el 28 de març de 1857. Va cursar estudis d'orgue entre 1857 i 1860, en un moment en què no estava regulat l'accés de les dones a l'ensenyament d'aquest instrument, atès que estava vinculat de manera molt estreta als estudis de composició musical. Tanmateix, va esdevenir-ne alumna i va ser deixebla de Román Jimeno Ibáñez. Va concórrer diverses vegades als concursos públics convocats al conservatori en la modalitat d'orgue. Va obtenir el segon premi el 1857 i el primer el 1860, moment en què va finalitzar la seva carrera. Val a dir que va ser l'única alumna d'orgue que es va presentar. Va endur-se el guardó gràcies a la interpretació d'unes peces que ella mateixa va compondre en unes hores.
També està documentada com a compositora. Va compondre diverses obres, que van sortir publicades a Madrid el 1860: un estudi d'orgue en fuga sobra la Marxa Reial espanyola, que va dedicar al seu mestre, Román Jimeno; una balada per piano i cant titulada La gratitud, amb lletra de Julio Nombela; així com un ària per a contralt amb acompanyament de piano anomenada Amor de esposa, i Addio, una romança per cant.
Acabada la seva carrera musical, va casar-se amb Félix Peiró Rodrigo, assajador de la Casa de la Moneda de Barcelona, mort el 1896, amb qui va tenir, si més no, quatre fills. Hom situa la seva mort després de 1920.

## Referències

* 1 2 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 1. Madrid: Imprenta a cargo de D. Antonio Pérez Dubrull, 1868, p. 52.
* 1 2 3 4 5 6 Hernández Romero, Nieves. Formación y profesionalización musical de las mujeres en el siglo XIX: el Conservatorio de Madrid (en castellà). Ayuntamiento de Alcalá de Henares, 2019, p. 93, 616.
* ↑ «Concursos públicos de 1860». El Arte Musical, núm. 9, 01-07-1860, pàg. 6.
* ↑ Hernández Romero, Nieves «Dossier: música y estudios sobre las mujeres». Trans. Revista transcultural de música, núm. 15, 2011, pàg. 32.
* ↑ «Obras de propiedad literaria». Boletín bibliográfico español, 1860, pàg. 242-243, 280.
* ↑ «Obras españolas. Música». El bibliógrafo español y estranjero, núm. 21, 1859, pàg. 168.
* ↑ «Nombramientos hechos por el Ministerio de Hacienda». Boletín Oficial del Ministerio de Hacienda, vol. 23, 1868, pàg. 182.
# Kina

La kina és la moneda oficial de Papua Nova Guinea. Normalment s'abreuja K i el codi ISO 4217 és PGK. Se subdivideix en 100 toea. Tant el nom de la moneda com el de la seva fracció fan referència a un parell de petxines molt apreciades i utilitzades tradicionalment com a unitat de canvi.
Es va adoptar el 19 d'abril del 1975 arran de la independència de l'estat, en substitució del dòlar australià (AUD) en termes paritaris (1 PGK = 1 AUD).
Emesa pel Banc de Papua Nova Guinea (en anglès Bank of Papua New Guinea), en circulen monedes de 5, 10, 20 i 50 toea i d'1 kina, i bitllets de 2, 5, 10, 20, 50 i 100 kina. Cal destacar que les emissions més recents dels bitllets són fetes de polímer, un plàstic especial, en comptes del paper acostumat.

## Taxes de canvi

A 14 de febrer del 2024:
* 1 EUR = 4,0193198 PGK
* 1 USD = 3,7394924 PGK

## Enllaços externs

* (anglès) Banc de Papua Nova Guinea
# Federación Nacionalista Canaria

Federación Nacionalista Canaria (FNC) fou una coalició nacionalista canària formada pel Partit Nacionalista Canari (PNC), el Partit d'Independents de Lanzarote (PIL) i Independientes de Fuerteventura, dirigits per Juan Manuel García Ramos. A les eleccions al Parlament de Canàries de 1999 va obtenir 39.947 vots (4,81%). Obté el 28,10% dels vots a Lanzarote, però no se li assigna cap escó atès que no arriba al 6% en el conjunt de Canàries ni el 30% a Lanzarote, cosa que li impedeix assolir els 3 escons que li haurien correspost. A les eleccions al Parlament de Canàries de 2003 es va sumar a la coalició Unió Canària de Lorenzo Olarte Cullén, amb la qual cosa va assolir 44.703 vots (4,83%) i 3 escons per Lanzarote. A les eleccions al Parlament de Canàries de 2007 la coalició es va trencar, ja que el PNC es presentà amb Coalició Canària.

## Resultats electorals
### Parlament de Canàries

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/- | Govern |
| 1999 | Juan Manuel García Ramos | 39.947 (#4) | 4,88 | 0 / 60 | Nou | Extraparlamentari |
| 2003 | Lorenzo Olarte | 44.703 (#4) | 4,89 | 3 / 60 | 3 | Oposició |
# Hoquei sobre gel als Jocs Olímpics d'hivern de 1998

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1998 celebrats a la ciutat de Nagano (Japó) es disputaren dues proves d'hoquei sobre gel, una en categoria masculina i una altra en categoria femenina. Aquesta fou la primera vegada que es realitzà una competició femenina.
La competició tingué lloc entre els dies 7 i 22 de febrer de 1998 a les instal·lacions conegudes amb el nom de Nagano-shi Wakasato Tamokuteki Sports Arena i Aqua Wing Arena.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Prova masculina detalls | Txèquia Josef Beranek Jan Caloun Roman Cechmanek Jiri Dopita Roman Hamrlik Dominik Hasek Milan Hejduk Jaromir Jagr Frantisek Kucera Robert Lang David Moravec Pavel Patera Libor Prochazka Martin Prochazka Robert Reichel Martin Rucinsky Vladimir Ruzicka Jiri Slegr Richard Smehlik Jaroslav Spacek Martin Straka Petr Svoboda | Rússia Pavel Bure Valeri Bure Mikhail Shtalenkov Alexei Gusarov Alexei Yashin Dmitri Yushkevich Alexei Zhamnov Alexei Zhitnik Valeri Kamensky Darius Kasparaitis Andrei Kovalenko Igor Kravchuk Sergei Krivokrasov Boris Mironov Dmitri Mironov Alexei Morozov Sergei Nemchinov German Titov Andrei Trefilov Oleg Chevtsov Sergei Gonchar Sergei Fedorov Valeri Zelepukin | Finlàndia Teemu Selanne Aki-Petteri Berg Tuomas Grönman Raimo Helminen Sami Kapanen Saku Koivu Jari Kurri Janne Laukkanen Jere Lehtinen Juha Lind Jyrki Lumme Jarmo Myllys Mika Nieminen Janne Niinimaa Teppo Numminen Ville Peltonen Kimmo Rintanen Ari Sulander Jukka Tammi Esa Tikkanen Kimmo Timonen Antti Törmänen Juha Ylonen |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Prova femenina detalls | Estats Units Chris Bailey Laurie Baker Alana Blahoski Lisa Brown-Miller Karyn Bye Colleen Coyne Sara Decosta Tricia Dunn Cammi Granato Katie King Shelley Looney Sue Merz Allison Mleczko Tara Mounsey Vicki Movsessian Angela Ruggiero Jenny Potter Sarah Tueting Gretchen Ulion Sandra Whyte | CanadàJennifer Botterill Thérèse Brisson Cassie Campbell Judy Diduck Nancy Drolet Lori Dupuis Danielle Goyette Geraldine Heaney Jayna Hefford Becky Kellar Katheryn Mccormack Karen Nystrom Lesley Reddon Manon Rhéaume France St-Louis Laura Schuler Fiona Smith Vicky Sunohara Hayley Wickenheiser Stacy Wilson | FinlàndiaSari Fisk Kirsi Hänninen Satu Huotari Marianne Ihalainen Johanna Ikonen Sari Krooks Emma Laaksonen Sanna Lankosaari Katja Lehto Marika Lehtimäki Riikka Nieminen Marja-Helena Pälvilä Tuula Puputti Karoliina Rantamäki Tiia Reima Katja Riipi Päivi Salo Maria Selin Liisa-Maria Sneck Petra Vaarakallio |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Estats Units | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 1 | Txèquia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 2 | Canadà | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 2 | Rússia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | Finlàndia | 0 | 0 | 2 | 2 |
| Total | Total | 2 | 2 | 2 | 6 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Ice Hockey at the 1998 Winter Olympics». [Consulta: 30 desembre 2024].