OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Empalmament

L'empalmament (sovint anomenat erròniament amb l'anglicisme splicing) és el procés postranscripcional (i pretraduccional) mitjançant el qual les seqüències intròniques són eliminades del pre-ARNm i els exons que els separaven són units entre ells per formar l'ARNm madur que serà traduït a proteïna. És un procés complex que té lloc al nucli de les cèl·lules eucariotes i que es dut a terme per un complex de subunitats d'ARN i proteïnes denominat complex de tall i unió.
Si bé s'havia considerat en un principi, que els exons eren els que duien la informació del gen (en comparació amb els introns), s'ha demostrat els introns poden també contenir informació important per la transcripció de l'ADN a l'ARNm i pel processament postranscripcional d'aquest ARNm. Existeixen pseudogens que posseeixen l'estructura d'un gen actiu (inclosos els seus exons) i que això no obstant, no es transcriuen. En els introns poden trobar-s'hi diferents seqüències reguladores com per exemple encebadors o altres caixes de reconeixement específiques.
L'empalmament és un dels processos que es donen en la maduració del mRNA a partir del pre-mRNA, juntament amb l'addició de la caputxa en posició 5' i l'addició de la cua de poli-adenines en posició 3'.

## Empalmament alternatiu

És important mencionar que un mateix gen pot produir diferents proteïnes gràcies al que es coneix com a empalmament alternatiu (o splicing alternatiu), una sofisticació del fenomen d'empalmament. Mitjançant aquest procés, un pre-mRNA pot patir el procés d'eliminació d'introns de diverses maneres, donant lloc a diferents seqüències d'ARNm madur que en traduir-se poden originar diferents proteïnes. Cal remarcar que l'empalmament alternatiu, no és de cap manera un procés aleatori. Es tracta d'un refinament evolutiu regulat per tal de produir diferents proteïnes funcionals a partir d'un mateix gen. Les seqüències intròniques regulen sovint aquest empalmament alternatiu.
L'empalmament alternatiu és, juntament amb els promotors alternatius i la poliadenil·lació alternativa, un dels tres mecanismes de generació de variants de mRNA. Mentre que els mecanismes de promotors alternatius i poliadenil·lació alternativa són processos transcripcionals, l'empalmament alternatiu és post-transcripcional

## Vegeu també

* Spliceosoma
* Exó
* Intró
* Síntesi proteica

## Referències

* ↑ Tholen, J.; Galej, W. P. «Structural studies of the spliceosome: Bridging the gaps». Current Opinion in Structural Biology, 77, 15-09-2022, pàg. 102461. DOI: 10.1016/j.sbi.2022.102461. ISSN: 1879-033X. PMID: 36116369.
* ↑ Leff SE, Rosenfeld MG, Evans RM. «Complex transcriptional units: diversity in gene expression by alternative RNA processing.». Annu. Rev. Biochem., 55, 1986, pàg. 1091-1117. PMID: 3017190. «Enllaç».
* ↑ Pal, Sharmistha; Gupta, Ravi; Kim, Hyunsoo; Wickramasinghe, Priyankara; Baubet, Valérie «Alternative transcription exceeds alternative splicing in generating the transcriptome diversity of cerebellar development» (en anglès). Genome Research, 21, 8, 01-08-2011, pàg. 1260–1272. DOI: 10.1101/gr.120535.111. ISSN: 1088-9051. PMID: 21712398.
# Manovella

La manovella és un element d'un mecanisme de transmissió del moviment que consisteix en una barra fixada per un extrem i accionada per l'altra amb un moviment de rotació.
La manovella és una peça normalment de ferro, composta de dues branques, una de les quals es fixa per un extrem a l'eix d'una màquina, d'una roda, etc. i l'altra es fa servir a manera de mànec que serveix per fer girar l'eix, la màquina o la roda. Pot servir també per efectuar la transformació inversa del moviment circular en moviment rectilini. Quan s'incorporen diverses manetes a un eix, aquest s'anomena cigonyal.
Una de les seves aplicacions és el mecanisme de biela-manovella extensament utilitzat en diverses màquines, fonamentalment per transformar el moviment alternatiu dels pistons d'un motor de combustió interna en moviment rotatori d'altres components.
L'equació d'equilibri d'una manovella és:
$M=F.D$
L'esforç que transmet una manovella compleix l'equació d'equilibri de les palanques, i es veu que en cada un dels costats de la igualtat s'obté un valor que resulta de multiplicar una força per la seva distància al punt de gir. Aquest procés s'anomena moment .

## Exemples

Els exemples més comuns inclouen:

### Utilitzant les mans

* Mecànic maquineta
* Rodet de pesca i altres rodets per a cables, filferros, cordes, etc
* Finestra d'automòbil operada manualment
* El conjunt maneta que acciona un Trikke a través dels seus tiradors.

### Utilitzant els peus

* El joc de pedals de bicicleta que converteix l'esforç de les cames en moviment, mitjançant els pedals.
* Pedal màquina de cosir

### Motors

Gairebé tots els motors utilitzen manovelles per transformar la moviment d'anada i tornada dels pistons en moviment rotatiu. Les manovelles estan incorporades en forma de cigonyal
* Una biela
* Manovella d'una maquineta de fer punta al llapis
* Principi de la manovella

## Vegeu també

* Biela
* Mecanisme de biela-manovella
* Cigonyal
* Pistó
* Mecanisme
* Mecanisme de jou escocès

## Referències

* ↑ Diccionari enciclopèdic popular il·lustrat Editorial Salvat (1906-1914)
# Bandera de Texas

La bandera de Texas, coneguda com la "Lone Star Flag" ("Bandera de l'Estrella Solitària"), fou adoptada oficialment pel Congrés de la República de Texas el 24 de gener de 1839 i esdevingué, a partir de 1845, la bandera oficial de l'estat quan aquest s'uní als Estats Units. La bandera està dividida en tres parts diferenciades:
* Una franja blava vertical, situada al costat de l'asta, amb una amplada igual a 1/3 del total de la bandera i que simbolitza la lleialtat. Al seu centre hi destaca una estrella de cinc puntes blanca, símbol de la llibertat.
* Una franja horitzontal blanca, símbol de la puresa.
* Una franja horitzontal vermella, situada sota l'anterior, i que simbolitza la valentia dels texans.
Al llarg de la història però, Texas ha vist hissades diverses banderes: Espanya, França, Mèxic, els Estats Confederats d'Amèrica, la República de Texas i els Estats Units han declarat al llarg del temps la sobirania sobre el territori.

## Banderes similars

* La bandera de Texas és força semblant a la bandera de Xile, apareguda per primer cop l'any 1817. La franja blava però, no ocupa tota l'alçada de la bandera, sinó només la meitat superior; la franja vermella ocupa així tota l'amplada de la bandera.
* La bandera de Carolina del Nord és també similar a la bandera texana. L'estructura d'aquesta, apareguda 47 anys més tard que la de Texas, és idèntica tot i que gira els colors de les franges horitzontals. A més, l'estrella de la franja blava és més petita i està envoltada de dues inscripcions i les inicials N i C.
* L'estructura de la bandera de Guinea Bissau és idèntica a la bandera de Texas, tot i que els colors són diferents.

## Vegeu també

* Escut de Texas
* Texas
# Tauró de puntes negres

El tauró de puntes negres (Carcharhinus limbatus) és una espècie de tauró de la família Carcharhinidae que habita zones intertropicals del planeta. Pot assolir els 2,70 m i pot viure 12 anys.

## Característiques

Aquest tauró presenta un cos allargat no gaire voluminós, amb un cap punxegut vist des de dalt. També té uns ulls grans, proporcionalment, coberts per parpelles adiposes. La primera aleta dorsal és alta, acaba en punta la segona en posició oposada a l'anal. No té cresta interdorsal i les seves aletes pectorals són llargues, amb curvatura i presenten una punta negrosa, de color més fosc que la resta del cos. Les dents centrals de les dues mandíbules tenen una cúspide central alta i aguda. La coloració sol ser gris fosc o blau en la part dorsal i blanc en la part ventral. No solen mesurar més d'1 metre i mig però s'han donat casos d'exemplars de 2 metres.

## Fisiologia

El sistema digestiu és més llarg que el cos, la faringe condueix a un esòfag curt i ampli que s'obre a l'estómac en forma d'U. La respiració es fa per mitjà de brànquies, així l'aigua entra per la boca entre els arcs branquials i surt a través de l'obertura branquial aportant oxigen als vasos sanguinis.

## Referències

* Fordham et al (2006). Tauró de puntes negres. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 8 de desembre del 2007 (en anglès).
* "Carcharhinus limbatus". IUCN Red List of Threatened Species. Version 2007. International Union for Conservation of Nature. 2000. http://www.iucnredlist.org/apps/redlist/details/3851. Retrieved April 27, 2009.
* Compagno, L.J.V. (1984). Sharks of the World: An Annotated and Illustrated Catalogue of Shark Species Known to Date. Rome: Food and Agricultural Organization. pp. 481–483. ISBN 9251013845.
* Curtis, T. Biological Profiles: Blacktip Shark. Florida Museum of Natural History Ichthyology Department. Retrieved on April 27, 2009.
* Ebert, D.A. (2003). Sharks, Rays, and Chimaeras of California. London: University of California Press. pp. 156–157. ISBN 0520234847.
* Froese, Rainer, and Daniel Pauly, eds. (2009). "Carcharhinus limbatus" in FishBase. April 2009 version.

## Enllaços externs

* Enciclopèdia de taurons
# Lèmur volador de les Filipines

El lèmur volador de les Filipines (Cynocephalus volans) és una de les dues espècies de lèmurs voladors. És endèmic de les Filipines, on la seva població es concentra a la regió de Mindanao i a Bohol. Malgrat el seu nom, no és un lèmur; de fet ni tan sols és un primat.

## Referències

* ↑ «lèmur volador de les Filipines». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 7 novembre 2024].
# Edmond Abouly

Edmond Bernard Antoine Abouly (Tolosa de Llenguadoc, 28 de febrer 1886 - La Buga, 15 d'octubre 1968) fou un locutor de ràdio francès, conegut per ser el primer locutor masculí de Ràdio Andorra.

## Biografia

Edmond Abouly va néixer a Tolosa, on va passar, també, la seva infància i adolescència. L'any 1904, amb 18 anys, va entrar a l'exèrcit, on va començar la seva carrera militar i on va obtenir el diploma de mestre d'armes.
Va combatre amb les tropes franceses durant la Primera Guerra Mundial. Després del Tractat de Versalles, l'any 1918, va participar en l'ocupació de Renània, i s'hi va quedar a viure fins a principis dels anys trenta. En aquella època va residir a Stuttgart i a Estrasburg.
L'any 1932, Abouly va tornar a Tolosa. Allí va entrar a treballar com a locutor a Radio Toulouse, emissora propietat de l'empresari Jacques Trémoulet.

### Ràdio Andorra

El 7 d'agost de 1939 es va inaugurar Ràdio Andorra, un projecte impulsat per Trémoulet, atret pels avantatges fiscals i les poques traves burocràtiques que oferia el Principat d'Andorra i per la proximitat geogràfica a Tolosa. Les emissions, però, es van interrompre el 28 d’agost de 1939, amb motiu de l'esclat de la Segona Guerra Mundial.
No va ser fins al 1940 que l'emissora es va tornar a posar en funcionament. Tenint en compte que Ràdio Andorra emetia tant en castellà com en francès, Trémoulet va proposar a Abouly de ser el locutor en francès, mentre que Estanislau Puiggròs, copropietari de l'emissora, va oferir la locució espanyola a Maria Escrihuela. Així doncs, les emissions es van reprendre el 3 d’abril de 1940. Poc després, Escrihuela va renunciar, i es va contractar Victoria Zorzano per substituir-la.
L'any 1942 Abouly ja no treballava a l'emissora andorrana. El lloc de locutora francesa l'ocupava Nicole Pannetier.

## Referències

* ↑ Printz, Jean-Marc. «Aqui Radio Andorra - Edmond Abouly» (en francès). [Consulta: 14 novembre 2024].
* 1 2 Lluelles Larrosa, Maria Jesús. Les ràdios andorranes: una qüestió de sobirania. Primera edició. Andorra La Vella: Govern d'Andorra, 2018. ISBN 978-99920-0-851-5.
* ↑ Osorio, Gualbert. Ràdio Andorra. La història d'un mite que va fer història (en català). Andorra la Vella: Crèdit Andorrà, Octubre 2013, p. 61. ISBN 978-99920-60-52-0.
* ↑ Printz, Jean-Marc. «Aqui Radio Andorra - Nicole Pannetier» (en francès). [Consulta: 15 novembre 2024].
# Gran Premi de Biscaia

El Gran Premi de Biscaia (en euskera Bizkaia Sari Nagusia, en castellà Gran Premio de Vizcaya) era una competició ciclista d'un sol dia que es disputava a Biscaia (País Basc). La cursa es creà el 1925 i es va disputar fins al 1977, amb certs anys de discontinuïtat. Ricardo Montero, Federico Ezquerra i Domingo Perurena, amb tres victòries cadascun, foren els ciclistes que més vegades guanyaren la cursa.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1925 | Demetrio del Val | Remigio Loroño | Segundo Barruetabena |
| 1926 | Ricardo Montero | Feliciano Gómez | Salvador Artaza |
| 1927 | Ricardo Montero | Josep Pons | Muç Miquel |
| 1929 | Jesús Dermit | Francisco Cepeda | Valeriano Riera |
| 1930 | No disputat |
| 1931 | Ricardo Montero | Salvador Cardona | Francisco Cepeda |
| 1932 | Federico Ezquerra | Ricardo Montero | Salvador Cardona |
| 1933 | Federico Ezquerra | Eusebio Bastida | Ricardo Ferrando |
| 1934 | Luciano Montero | Antonio Escuriet | Fermín Trueba |
| 1935 | Federico Ezquerra | Rafael Pou | Antonio Escuriet |
| 1936-1939 | No disputat |
| 1940 | Delio Rodríguez | Fermín Trueba Pérez | Antonio Martín |
| 1941 | Delio Rodríguez | Antonio Martín | Jesús Dermit |
| 1942 | Martín Mancisidor | Cipriano Aguirrezabal | Jesús Dermit |
| 1943 | Julián Berrendero | José Lahoz | Félix Vidaurreta |
| 1944 | Delio Rodríguez | Cipriano Aguirrezabal | Vicente Carretero |
| 1945 | Dalmacio Langarica | Julián Berrendero | Delio Rodríguez |
| 1946 | José López Gándara | Miquel Poblet | Miguel Lizarazu |
| 1947 | José López Gándara | Juan Cruz Ganzarain | Dalmacio Langarica |
| 1948 | Hortensio Vidaurreta | Félix Vidaurreta | Francisco Michelena |
| 1949 | Jesús Morales | Félix Vidaurreta | Julio San Emeterio |
| 1950-1964 | No disputat |
| 1965 | Italo Zilioli | Valentín Uriona | Francisco Gabica |
| 1966 | José Pérez-Francés | Esteban Martín Jiménez | Joaquín Galera |
| 1967 | Luis Pedro Santamarina | Antonio Gómez del Moral | José Manuel López Rodríguez |
| 1968 | José Antonio Momeñe | Pedro María Ugarte | Luis Pedro Santamarina |
| 1969 | José Ignacio Ascasibar | Domingo Perurena | Domingo Fernández Lorenzo |
| 1970 | Jesús Manzaneque | Enrique Sanchidrián | Miguel María Lasa |
| 1971 | Domingo Perurena | Agustín Tamames | Jesús Manzaneque |
| 1972 | Domingo Perurena | Santiago Lazcano | Agustín Tamames |
| 1973 | José Grande | Antonio Menéndez | José Antonio González Linares |
| 1974 | Antonio Menéndez | Juan Zurano | Jesús Manzaneque |
| 1975 | Domingo Perurena | Ventura Díaz | Santiago Lazcano |
| 1976 | Joan Pujol | Eulalio García Pereda | Antonio Prieto Lozano |
| 1977 | José Enrique Cima | Luis-Alberto Ordiales Meana | Domingo Perurena |

## Referències

* 1 2 «G.P de Vizcaya (Esp) - Ex.». [Consulta: 30 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
# Caledònia

Caledònia (llatí Călēdŏnĭa) fou la part nord de la Gran Bretanya (Albió) i la part al nord de la província romana de Britànnia.
El seu nom podria venir del celta celydd ('lloc de refugi') que en plural és Celeddon.
El seu territori era més o menys coincident amb el que fou el Regne d'Escòcia.
El nom és esmentat, en primer lloc, per Plini el Vell. L'esmenta també Tàcit i Claudi Ptolemeu. Caledònia estava poblada pels caledons o caledonis, nom aplicat a almenys un dels diversos grups de pictes. Aquests darrers, Amià Marcel·lí els considera dividits en dos subgrups: dicàlidons i vecturions, i els primers foren probablement els caledons. El seu límit sud no està ben fixat: Tàcit els fa viure fins a les muntanyes Grampianes i potser fins al Forth i Clyde.
«Caledònia» pot ser considerat un terme politicoadministratiu: els territoris d'Albió al nord del govern romà.
Els romans descriuen els habitants de Caledònia. Dió Cassi parla dels caledonis i els Meatae. Els caledonis no tenien ciutats, ni muralles, i vivien de la pastura i la cacera (no menjaven peix), vivien en tendes i les dones eren possessió comuna; les seves armes eren un escut i una llança curta.

## Vegeu també

* Càlgac
* Regne d'Alba
* Nova Escòcia
* Nova Caledònia

## Referències

* ↑ Smith, William George. Dictionary of Greek and Roman geography (en anglès). William George Smith, 1854, p.441-442.
# Lèmur volador malai

El lèmur volador malai (Galeopterus variegatus) és una espècie de lèmur volador, que viu al sud-est asiàtic a Indonèsia, Tailàndia, Malàisia i Singapur. Malgrat el seu nom, no és un lèmur; de fet no és ni tan sols un primat. Es tracta del dermòpter de majors dimensions.

## Referències

* ↑ Nowak, Ronald E., Walker's Mammals of the World. The Johns Hopkins Press (1999), ISBN 978-0-8018-5789-8
# Eduard Dualde Santos de Lamadrid

Eduard Dualde Santos de Lamadrid (Barcelona, 1 de desembre de 1933 - Peníscola, 12 de juny de 1989) fou un jugador d'hoquei sobre herba català, guanyador d'una medalla olímpica de bronze. Era germà del també jugador d'hoquei sobre herba Joaquim Dualde i cosí d'Ignasi Macaya. Morí en un accident de trànsit.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma (Itàlia), on va guanyar la medalla de bronze amb la selecció espanyola en la competició masculina d'hoquei sobre herba. Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 a Tòquio (Japó) va guanyar un diploma olímpic en finalitzar quart en la competició per equips.
Membre del Reial Club de Polo de Barcelona, en el seu palmarès també destaquen sis Campionats de Catalunya (1954, 1955, 1957, 1958, 1960, 1962), sis Copes del Rei (1957-60, 1962, 1964) i una Lligua espanyola (1958).

## Referències

* ↑ País, El «Eduardo Dualde, jugador de hockey» (en castellà). El País [Madrid], 16-06-1989. ISSN: 1134-6582.
* 1 2 «Olympedia – Eduardo Dualde». [Consulta: 17 desembre 2024].
* ↑ «Eduard Dualde Santos de Lamadrid | enciclopedia.cat». [Consulta: 17 desembre 2024].
# Chorus Girls

Chorus Girls (títol original en danès, Dansegarderoben) és una sèrie de televisió dramàtica danesa del 2023, que s'emet a TV2 i TV2 Play. La sèrie té lloc l'any 1975, just després de la sortida de Dirch Passer del Cirkusrevyen. S'ha subtitulat al català per a FilminCAT.

## Sinopsi

La Sussie és una mestressa de casa que viu amb el seu marit, en Robert. Són antics companys de ball, però en Robert és controlador i violent. La Sussie aconsegueix una feina com a ballarina al Cirkuscevyen per tal de complementar les finances de la llar i estalviar en secret per a un apartament perquè pugui allunyar-se d'en Robert.

## Repartiment

| Intèrpret | Paper |
| Marie Bach Hansen | Sussie |
| Mille Lehfeldt | Ulla-Berit |
| Olivia Joof Lewerissa | Vibeke |
| Marie Reuther | Joy |
| Andrea Heick Gadeberg | Mimi |
| Nanna Koppel | Diana |
| Rebecca Rønde Kiilerich | Henny |
| Coco Hjardemaal | Åse |
| Anders W. Berthelsen | Preben Kaas |
| Esben Dalgaard Andersen | Jørgen Ryg |
| Helle Dolleris | Lily Broberg |
| Carsten Svendsen | Claus Ryskjær |
| Annika Aakjær | Lisbet Dahl |
| Andreas Bo | Dirch Passer |
| Jakob Oftebro | Robert |
| Ditte Hansen | Kate |
| Louise Mieritz | Tutter |

## Referències

* ↑ «Chorus Girls». Goita què fan, ara!. [Consulta: 18 maig 2024].
* ↑ Dansegarderoben Bo Kjærgaard 26. januar 2023 på digitalt.tv
# Cerro Las Tórtolas

El cerro Las Tórtolas és una muntanya dels Andes, a la frontera entre Xile i l'Argentina. El cim s'eleva fins als 6.145 msnm. Té una prominència de 1.377 metres.

## Primers ascensions

Les primeres ascensions les van fer els pobles indígenes, que van construir una plataforma al cim i hi van deixar figuretes. El primer ascens documentat va tenir lloc el 19 de gener de 1952 pel xilè Edgar Kausel i l'alemany Heinz Koch. Algunes fonts informen d'una ascensió el 1924, tot i que no hi ha cap evidència.

## Referències

* ↑ Biggar, John. The Andes a guide for climbers. 5th, 2020. ISBN 978-0-9536087-7-5. OCLC 1260820889.
* ↑ «Capas SIG | Instituto Geográfico Nacional». www.ign.gob.ar. [Consulta: 30 abril 2020].
* ↑ rbenavente. «Biblioteca del Congreso Nacional | SIIT | Mapas vectoriales» (en anglès). bcn.cl. [Consulta: 30 abril 2020].
* ↑ «Las Tórtolas» (en anglès). Andes Specialists. [Consulta: 12 abril 2020].
* ↑ Pietro Meciani. Le Ande.
* ↑ Evelio Echevarría «Anuario de Montaña FEACH». Anuario de Montaña FEACH, 1956.
* ↑ San Román, Gastón. Historia del andinismo en Chile. Santiago: Quickprint Y Cía, 1989.
* ↑ Almaraz, Guillermo. «Estilo Andino Andes 6500» (en castellà). estiloandino. Arxivat de l'original el 2016-11-14. [Consulta: 17 agost 2021].
# Tao I

Tao I (Taoi I el Vell) fou rei de la dinastia XVII de l'antic Egipte.
El seu nom de regne fou Sanakhtenre, «Etern com Ra». No és segur que Tao o Taa I sigui un nom apropiat, però els egiptòlegs el fan servir des dels anys vuitanta. El nom de Siamun seria probablement més adequat. Llavors, Tao II seria simplement Tao.
La seva dona es deia Tetisheri. Una altra dona (o filla) fou Ahhotep I. Fill seu fou Tao II, Inhapy i Sitot i, més dubtosament, Kamose.
D'aquest faraó, es conserva un segell gravat trobat a Dra Abu al-Naga; un cartutx escrit en una taula d'oferiments de Karnak i en una de Tebes (avui, al Museu Arqueològic de Marsella), i en una tomba de Khabekhner a Deir al-Madinah.
Va regnar durant un o dos anys vers 1560 aC. El va succeir el seu fill Tao II.
# Tauró de puntes negres dels esculls

El tauró de puntes negres dels esculls (Carcharhinus melanopterus) és una espècie de peix cartilaginós de la família dels carcarínids i de l'ordre dels carcariniformes. Es troba entre les espècies més abundants que habiten els esculls de corall dels oceans Índic i Pacífic. Habita les aigües poc profundes, generalment en grups. Normalment mesura 1'6 m de longitud i pot arribar als 37 km/h de velocitat.
Aquest tauró té predilecció pel seu territori habitual, així s'arriba a mantenir diversos anys en un mateix radi d'acció força limitat. És un depredador actiu de petits peixos, cefalòpodes i crustacis, i també s'ha documentat que s'alimenta de serps i aus marines. De la mateixa manera que altres membres de la seva família, aquest tauró és vivípar, i les femelles donen a llum entre dos i cinc cries en un cicle biennal, anual o possiblement bianual.
Es tracta d'un tauró tímid, difícil d'acostar-s'hi i rarament representa un perill per als humans si no és que l'alimentin. Aquest tauró ha estat caçat per utilitzar-ne la seva carn, aletes i fer-ne oli de fetge, si bé no es considera una espècie comercialment significativa. La Unió Internacional per a la Conservació de la Naturalesa ha classificat el tauró de l'escull negre com a espècie gairebé amenaçada. Tot i que l'espècie en conjunt està força estesa i és relativament comuna, la pesca continuada d'aquest tauró que, a més a més, té un període de gestació lenta, ha provocat la davallada de les poblacions en diversos indrets.

## Referències

* Fordham et al (2006). Tauró de puntes negres dels esculls. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 8 de desembre del 2007 (en anglès).
# Cerro Ramada

El cerro Ramada és una muntanya de la serralada de la Ramada, una secció de la gran serralada dels Andes. Es troba a l'Argentina, a la província de San Juan i el seu cim s'alça fins als 6.384 msnm.
La primera ascensió va tenir lloc el 9 de febrer de 1934 per part del líder d'una expedició polonesa, Konstanty Narkiewicz-Jodka. Al cim hi aixecà un cairn.

## Referències

* ↑ «Ramada : Climbing, Hiking & Mountaineering : SummitPost». [Consulta: 27 abril 2024].
* ↑ S. W. Daszynski, 'A Polish Expedition to the High Andes', in The Geographical Journal, vol. 84, no. 3 (September 1934), pp. 215-223
* ↑ Marek, Aneta «Andy jako rejon eksploracji górskiej Polaków do 1989 r.» (en polonès). Słupskie Prace Geograficzne, vol. 13, 2016, pàg. 83–104. Arxivat 16 de juny 2023 a Wayback Machine.