OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Armadillidium pretusi

Armadillidium pretusi Cruz, 1992, és una espècie de crustaci isòpode terrestre de la família Armadilliidae, de costums humícoles. És endèmica de la serra de Tramuntana de Mallorca (Illes Balears) i sols es coneix de quatre localitats dels municipis d'Escorca i Puigpunyent. L'holotip, una femella, fa 8,5 mm de llarg i presenta, entre d'altres trets morfològics, unes granulacions hipertrofiades en llargues espines de fins 1 mm.

## Conservació

Es desconeix per complet l'estatus de conservació de l'espècie, sobretot perquè d'ençà que es va descriure les troballes han estat molt escasses i puntuals. Un estudi de l'any 2023 alertà del fet que aquesta espècie ha estat ja objecte del comerç il·legal a través d'internet per part de col·leccionistes d'isòpodes, a causa de la seva morfologia peculiar i cridanera amb llargues espines. Aquest fet podria posar en perill les seves poblacions, aparentment poc nombroses i fragmentades, i que possiblement ja es veuen afectades per l'aridificació creixent causada pel canvi climàtic.

## Referències

* 1 2 3 Cruz, Antonio «Descripción de dos especies del género Armadillidium Brandt, próximas o pertenecientes al grupo serratum: A. espanyoli sp. n. y A. pretusi sp. n. (Isopoda, Oniscidea, Armadillidiidae)». Miscel·lània Zoològica, 14, 1990 [1992], pàg. 47-52.
* 1 2 «World List of Marine, Freshwater and Terrestrial Isopod Crustaceans - Armadillidium pretusi Cruz, 1992». [Consulta: 6 maig 2023].
* 1 2 Garcia, Lluc; Cruz, Antonio «Els isòpodes terrestres (Crustacea: Isopoda: Oniscidea) de les iIles Balears: catàleg d'espècies». Bolletí de la Societat d'Història Natural de les Balears, 39, 1996, pàg. 77-99.
* 1 2 Garcia, Lluc «L'isòpode terrestre Armadillidium pretusi Cruz, 1992 (Crustacea: Oniscidea: Armadillidiidae), un rar endemisme de la serra de Tramuntana (Mallorca, Illes Balears): noves observacions i notes morfològiques». Bolletí de la Societat d'Història Natural de les Balears, 66, 2023, pàg. 187-196.
# Armando Peverelli

Armando Peverelli (Milà, 2 de desembre de 1921 - Fino Mornasco, 18 de juliol de 1981) és un ciclista italià, que fou professional entre 1946 i 1951. Va participar al Tour de França de 1949.

## Palmarès
#### Resultats al Tour de França

* 1949. Eliminat (17à etapa)

#### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1947. 28è de la classificació general
* 1948. 21è de la classificació general
* 1950. 37è de la classificació general

## Referències

* 1 2 3 Fitxa a sitiodeciclismo.net
* ↑ «36ème Tour de France 1949» (en francès). Memoire du cyclisme. Arxivat de l'original el 24 gener 2012. [Consulta: 9 març 2015].
# Arne Johansen

Arne Johansen (Oslo, 3 d'abril de 1927 - Ørland, 25 d'octubre de 2013) va ser un patinador de velocitat noruec, guanyador d'una medalla olímpica.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern d'Oslo, on guanyà la medalla de bronze en la prova dels 500 metres del programa de patinatge de velocitat. Compartí la medalla amb el noruec Gordon Audley.
En el seu palmarès també destaquen dos campionats nacionals dels 500 metres, el 1951 i el 1952. Una vegada retirat va exercir d'àrbitre.

## Referències

* ↑ Gjerde, Arild. «Minneord om Arne Johansen» (en norwegian). Norwegian Skating Association, 28-10-2013. Arxivat de l'original el 1 November 2013. [Consulta: 30 octubre 2013].
* 1 2 «Olympedia – Arne Johansen». [Consulta: 29 gener 2025].
# Arròs congee

L'arròs congee (del Tàmil kanjī que significa bullit) és una mena de porridge salat fet a base d'arròs, que es cuina en aigua o brou (sovint de carn) fins que s'estova i els grans es desfan, aportant-ne la textura cremosa característica. Es tracta d'un plat històric xinès, ja que existeixen evidències del seu consum des de fa més de 3.000 anys (textos escrits durant la dinastia Zhou, el 1.000 aC).
L'arròs congee és un plat molt popular en la gastronomia asiàtica en general. La raó és que, a banda de la seva senzillesa tant en preparació com en ingredients, té l'avantatge de què pot consumir-se en qualsevol moment del dia. Sovint se serveix com a esmorzar, acompanyat d'ou centenari, carn de porc i ceba tendra, però també pot consumir-se com a entrant, acompanyament d'un plat principal o, fins i tot, de postres. Així doncs, es tracta d’un plat versàtil i important històricament en èpoques de fam i escassetat d'aliments.

## Referències

* 1 2 «The history of congee - and how it connects me to my family roots» (en anglès). [Consulta: 21 novembre 2024].
* ↑ «Congee Around Asia» (en anglès americà), 06-02-2024. [Consulta: 21 novembre 2024].
# Art als Jocs Olímpics d'estiu de 1920

Als Jocs Olímpics de 1920, celebrats a la ciutat d'Anvers (Bèlgica), es van disputar cinc competicions d'art. Es van concedir medalles en cinc categories (arquitectura, literatura, música, pintura i escultura) per a obres inspirades en l'esport olímpic.
Les competicions d'art van formar part del programa olímpic entre el 1912 i el 1948, moment en el qual es van suspendre per problemes sobre la seva professionalitat. A partir del 1952 es va associar al voltant dels Jocs Olímpics un entorn no competitiu de festival cultural i artístic.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Arquitectura | No es concedí | Holger Sinding-Larsen Projecte per un gimnàs | No es concedí |
| Literatura | Raniero Nicolai "Canzoni Olimpioniche" | Theodore Andrea Cook "Olympic Games of Antwerp" | Maurice Bladel "La Louange des Dieux" |
| Música | Georges Monier "Olympique" | Oreste Riva "Epinicion" | No es concedí |
| Pintura | No es concedí | Henriette Brossin "L'élan" | Alfred Ost "Joueur de Football" |
| Escultura | Albéric Collin "La Force" | Simon Goossens "Les Patineurs" | Alphons De Cuyper "Lanceur de Poids" i "Coureur" |

## Medaller

En el seu moment es van concedir medalles als artistes que van participar en la competició i van resultar vencedors, però no van ser reconegudes pel Comitè Olímpic Internacional.
| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Bèlgica | 2 | 1 | 3 | 6 |
| 2 | Itàlia | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 3 | França | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | Regne Unit | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | Noruega | 0 | 1 | 0 | 1 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Art Competitions at the 1920 Summer Olympics». [Consulta: 12 setembre 2024].

## Enllaços externs

* (anglès) www.olympic.org - Cercador olímpic
# Arthur Berry

Arthur Berry (Liverpool, Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda 1888 - íd. Regne Unit 1953) fou un futbolista anglès, guanyador de dues medalles olímpiques d'or.

## Biografia

Va néixer el 3 de gener de 1888 a la ciutat de Liverpool, població situada al comtat metropolità de Merseyside, que en aquells moments formava part de l'anomenat Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda (actual Regne Unit). Va morir el 15 de març de 1953 a la seva residència de Liverpool.

## Carrera esportiva

Membre de l'Oxford University Association Football Club, un dels clubs més prestigiosos de principis del segle XX a Anglaterra, al llarg de la seva carrera jugà al Liverpool F.C., Fulham F.C., Everton F.C., Wrexham A.F.C., Northern Nomads i l'Oxford City F.C.
Jugà 24 partits amb la selecció de futbol d'Anglaterra entre els anys 1908 i 1913. Va marcar 10 gols, inclòs un pòquer contra Suècia el 8 de setembre de 1908. Així mateix participà, als 20 anys, als Jocs Olímpics d'Estiu de 1908 celebrats a Londres (Regne Unit) amb la selecció unificada del Regne Unit, amb la qual aconseguí guanyar la medalla d'or. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1912 celebrats a Estocolm (Suècia) aconseguí revalidar el seu títol olímpic.
Es retirà de la competició activa l'any 1914, esdevenint posteriorment procurador dels tribunals i directiu del Liverpool FC.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Arthur Berry». [Consulta: 10 desembre 2023].
* ↑ «England Matches - The Amateurs 1906-1939». Arxivat de l'original el 28 març 2022. [Consulta: 30 juliol 2022].

## Enllaços externs

* (anglès) LFChistory - Arthur Berry
# Artigas cara a cara

Artigas cara a cara és un llibre escrit pels uruguaians Marciano Duran Rivero i Marciano Duran Laxague (pare i fill). El llibre s'enfoca en un personatge clau de la història uruguaiana, José Gervasio Artigas, conegut com el pròcer uruguaià. Artigas va ser una figura central en la lluita per la independència i la unificació de diverses províncies en el que avui és Uruguai.
Els autors del llibre han combinat la recerca històrica amb la tecnologia d'intel·ligència artificial i retoc fotogràfic per presentar una visió semblant a la realitat de com podria haver estat la cara d'Artigas. De la cinquantena de retrats coneguts, només un consta que es fes amb ell present, una litografia de perfil als 83 anys. Mitjançant l'ús d'eines d'IA especialitzades en la generació de rostres i l'aplicació de programari de retoc fotogràfic, s'ha creat una imatge visual única que intenta capturar l'essència d'aquest pròcer uruguaià.
L’obra es va presentar inicialment a la Fira del Llibre d'Uruguai i, posteriorment, a l'Argentino Hotel a Piriápolis, el gener de 2023.

## Referències

* ↑ Durán, Marciano. Artigas cara a cara. Montevideo: Tres Marías ediciones, 2022. ISBN 978-9915-41-407-2.
* 1 2 Infobae. «Presentan un Recreación Hiperrealista del Rostro del Procer Uruguayo José Artigas con Inteligencia Artificial» (en castellà), 2022. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ Prensa Latina. «Tecnología devuelve a los uruguayos rostro de José Artigas» (en castellà), 10-11-2022. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ Maldonado. «se presentará en el Cuartel de Dragones» (en castellà), e 10 novembre 2022. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ Caiana. «El primer retrato de Artigas: un modelo para deconstruir*» (en castellà), 2022. Arxivat de l'original el 2023-01-14. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ El País. «Así era el rostro de José Gervasio Artigas: inteligencia artificial recreó su imagen» (en castellà), 2022. [Consulta: 14 gener 2023].
# Arxiu Comarcal de l'Alta Ribagorça

L'Arxiu Comarcal de l'Alta Ribagorça és un arxiu i equipament cultural instal·lat a l'antic Palau Abacial del Pont de Suert a la vora de la Noguera Ribagorçana. Va ser inaugurat el desembre de 2023. Projectat des de 2009, l'obra va començar el 2019, segons els plans dels arquitectes Ramon Solana i Alejandro Royo.
El Palau Abacial és un edifici d'origen medieval i que ha tingut diferents intervencions al llarg de la seva vida. El Palau té una situació privilegiada al nucli antic de la vila gràcies al campanar, dintre de la façana que configura el poble a la vora est del riu Noguera Ribagorçana. El campanar i l'església vella, on s'exposa la col·lecció d'art Sacre, la biblioteca i l'arxiu a l'entorn d'una plaça, formen el cor cultural del municipi.
Les quatre plantes tenen una superfície de 600,88 m². La planta baixa i la quarta planta són oberts al públics. A les dues altres plantes hi ha els dipòsits que tenen una capacitat de gairebé 1500 metres lineals de documents, amb una climatització que en garanteix una bona conservació. Hi ha una sala per a la conservació de fotos i material multimedia.

## Referències

* ↑ «El nou Arxiu Comarcal de l'Alta Ribagorça garantirà la conservació i accés al patrimoni documental de la comarca». Nota de Premsa. Generalitat de Catalunya, 09-12-2023. [Consulta: 8 abril 2024].
* 1 2 «Laura Borràs: "Amb l'arxiu de l'Alta Ribagorça es veurà completat un projecte que és necessari per al país""». Nota de Premsa. Generalitat de Catalunya, 02-03-2019. [Consulta: 8 abril 2024].
* ↑ «Arxiu Comarcal de l'Alta Ribagorça». Gencat. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 març 2015].
* ↑ «Arxiu Comarcal de l'Alta Ribagorça - Dades generals i serveis». Xarxa d'Arxius Comarcals (XAC). [Consulta: 9 abril 2024].

## Enllaços externs

* Arxiu Comarcal de l'Alta Ribagorça - Lloc web oficial
# Assassinat a Cognac

Assassinat a Cognac (títol original en francès, Meurtres à Cognac) és un telefilm francobelga de la col·lecció Assassinats a..., escrit per Estelle Koenig i Simon Rocheman i dirigit per Adeline Darraux. Es va emetre per primera vegada a Suïssa el 3 d'abril de 2020 a RTS Un, a Bèlgica el 5 d'abril a La Une, i a França el 26 de desembre a France 3. L'estrena a França va ser seguida per 5,313 milions d'espectadors, cosa que va representar el 22,2% de quota de pantalla. S'ha doblat al valencià per a À Punt.
Aquesta ficció és una coproducció de Frenchkiss Pictures, France Télévisions, Be-Films i RTBF, amb la participació de TV5 Monde Radio télévision suisse (RTS) i el suport de la regió de la Nova Aquitània.
El rodatge va tenir lloc del 25 de setembre al 22 d'octubre de 2019 al departament de la Charente, sobretot a Cougnat.

## Sinopsi

La Clémentine Segonzac, filla d'un petit productor de conyac, fa equip amb en Yassine Benjebbour, recentment traslladat de Marsella. Estan investigant l'assassinat d'un mestre bodeguer. Ràpidament, es fa evident que el motiu de l'assassinat està relacionat amb la producció de conyac i, en particular, un conyac prefil·loxèric excepcional.

## Referències

* 1 2 «Assassinat a Cognac». À Punt, 28-05-2022. [Consulta: 14 setembre 2023].
* ↑ «Estelle KOENIG – Agence Lise ARIF» (en francès). [Consulta: 14 febrer 2022].
* ↑ «Meurtres à Cognac» (en francès). FranceTvPro.fr. [Consulta: 14 febrer 2022].
* ↑ https://www.toutelatele.com/audiences-tv-prime-samedi-26-decembre-2020-meurtres-a-cognac-fait-flechir-tf1-laurence-bocclini-et-les-comiques-preferes-des-francais-tiennent-le-choc-125980
* ↑ «Meurtres à Cognac (TV) (2020)» (en castellà). [Consulta: 2 març 2024].
* ↑ "MEURTRES À COGNAC" COMMENCE À TOURNER CETTE SEMAINE, sur charentelibre.fr, consulté le 26 décembre 2020
* ↑ «Meurtres à Cognac». francetvpro.fr. [Consulta: 23 març 2021].
# Assiat Saítov

Assiat Mansúrovitx Saítov (en rus: Асят Мансурович Саитов), (Kúibixev, 1 de gener de 1965) és un ciclista rus, ja retirat, que fou professional del 1990 al 1996. Es casà amb l'atleta Svetlana Masterkova.
El 1988, com a ciclista amateur, va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on disputà dues proves del programa de ciclisme sota bandera soviètica.
Com a ciclista professional aconseguí dues victòries d'etapa a la Volta a Espanya, el 1990 i 1995, així com dos Campionats de Rússia en ruta, el 1992 i 1995.

## Palmarès

* 1984
** 1r a l'Olympia's Tour i vencedor d'una etapa
** 1r a la Volta a Grècia
* 1985
** Vencedor d'una etapa a la Settimana Ciclistica Bergamasca
** Vencedor de 4 etapes a la Volta a Cuba
* 1986
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Cuba
* 1987
** Vencedor d'una etapa a la Settimana Ciclistica Bergamasca
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Sotxi
* 1988
** 1r al Trofeu Adolfo Leoni
** Vencedor d'una etapa del Giro de les Regions
* 1989
** Vencedor de 4 etapes a la Volta a Cuba
* 1990
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya i 1r a la Classificació d'esprints especials
* 1992
** Campió de Rússia en ruta
** 1r al Trofeu Castella i Lleó
** Vencedor de 2 etapes al Giro de Calàbria
** Vencedor d'una etapa a la Volta al País Basc
* 1993
** 1r al Trofeu Palma de Mallorca de la Challenge de Mallorca
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Aragó
* 1994
** 1r al Gran Premi de Laudio
** Vencedor d'una etapa a la Volta a La Rioja
** Vencedor d'una etapa a la Ruta del Sud
** Vencedor de 2 etapes al Trofeu Castella i Lleó
* 1995
** Campió de Rússia en ruta
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa a la Volta al País Basc
** 1r a la Volta a l'Alentejo
* 1996
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Portugal

### Resultats al Tour de França

* 1990. Abandona (15a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1990. 129è de la classificació general. Vencedor d'una etapa i de la Classificació d'esprints especials
* 1991. Fora de control (12a etapa)
* 1992. 72è de la classificació general
* 1993. 59è de la classificació general. Vencedor de la Classificació d'esprints especials
* 1994. 105è de la classificació general
* 1995. 52è de la classificació general. Vencedor d'una etapa

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1990. 79è de la classificació general
* 1993. 113è de la classificació general
* 1996. Abandona (13a etapa)

## Referències

* ↑ «SAITOV Asiate». [Consulta: 20 desembre 2023].
* 1 2 «Olympedia – Asyat Saitov». [Consulta: 20 desembre 2023].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Asiate SAITOV» (en italià). [Consulta: 20 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Associació 8 d’Agost

L’Associació 8 d’Agost és una associació eivissenca centrada en l’activisme cultural i en la voluntat de contribuir a fer que el jovent de l’illa d’Eivissa participi d’una manera més activa en les manifestacions de la cultura popular pròpia d'Eivissa i, també, de la compartida amb la resta de Països Catalans, tot combinant l’activisme cultural amb la reivindicació de la plena normalització per a la llengua catalana.
Aquesta associació fou fundada el 2004 per un grup d'amics i el nom fa referència a la conquesta d'Eivissa i Formentera el 8 d'agost de 1235 per l'arquebisbe de Tarragona, Guillem de Montgrí, en nom de la Corona d'Aragó.
L’Associació 8 d’Agost ha organitzat activitats molt diverses. Cada any organitza el Correllengua a Eivissa, amb una participació cada vegada més gran tant de les escoles com, especialment, dels instituts d’ensenyament secundari; organitza una escola d’estiu per a infants, Arrels, molt centrada en la recuperació dels jocs tradicionals i de les manifestacions pròpies de l’aprenentatge lúdic; organitza concerts amb la participació de grups en català; organitza el Concurs Festerra, que ha servit per donar a conèixer nous grups d’Eivissa i Formentera que canten en llengua catalana, oberts a tota mena de manifestacions de caràcter musical.
L’associació també ha bastit una colla de dimonis, Es Mals Esperits, que, en pocs anys, han assolit un índex elevat de notorietat i de popularitat entre la gent d’arreu d’Eivissa. La colla de dimonis constitueix una bona mostra de la porositat que pot haver-hi, en el context d’una cultura popular amb un fort vitalisme. Malgrat que les colles de dimonis no siguin part de l’expressió històrica de la cultura popular eivissenca, la creació d’Es Mals Esperits ha estat molt ben rebuda.
El 2009 l'Obra Cultural Balear (OCB) guardonà l'Associació 8 d'Agost amb el premi Emili Darder dels premis 31 de Desembre.

## Referències

* ↑ «L’Associació Vuit d’Agost: «defensa del catalán y lo ibicenco»» (en castellà). El Periódico de Ibiza y Formentera, 21-02-2020. [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ Pons, M. «L'arquebisbe de Tarragona incorpora Eivissa i Formentera al Casal de Barcelona». El Nacional, 8 agost 2024. [Consulta: 9 agost 2024].
* 1 2 «L’Associació 8 d’Agost», 30-12-2011. [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ «Els premiats dels 31D - Obra Cultural Balear», 21-06-2024. [Consulta: 25 desembre 2024].
# Asteri d'Amasia

Asteri (en llatí: Asterius, en grec antic: Ἀστέριος) va ser un bisbe d'Amasia al Pont, a finals del segle iv, entre els anys 380 i 390. Va ser successor d'Eulali.
De jove havia estat educat per un esclau escita, i després va estudiar dret i retòrica, però ho va deixar quan es va ordenar sacerdot. Es conserven algunes de les seves homilies i altres, que s'han perdut, en va un resum Foci. Va ser contrari a les doctrines d'Arri i va viure fins una edat avançada.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Asterius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 25 novembre 2023].
* ↑ «Saint Asterius of Amasea». catholicsaints.info. [Consulta: 25 novembre 2023].
# Astidamia (esposa d'Acastos)

Astidamia (en grec antic: Ἀστυδάμεια) va ser, segons la mitologia grega, una filla de Creteu, rei de Tessàlia. De vegades s'anomena Hipòlita.
Es va casar amb Acastos, fill de Pèlias, rei de Iolcos, i d'Anaxíbia, que va ser un dels argonautes. Acastos tenia com a hoste Peleu, al que havia purificat d'haver provocat la mort accidental del rei Eurició del Regne de Ftia, durant la cacera del senglar de Calidó. Astidamia es va enamorar de Peleu, però l'heroi la va rebutjar. Ressentida, va enviar un missatger a Antígona, esposa de Peleu i filla d'Eurició, explicant-li que Peleu anava a casar-se amb la filla d'Acastos, Estèrope, cosa que va provocar que Antígona es pengés.
Pensant que la seva venjança no era suficient, Astidamia va explicar llavors a Acastos que Peleu havia intentat violar-la. Però Acastos no gosava matar un hoste al que acabava de purificar, i va convidar-lo a una cacera al Pèlion, on Peleu, en un descans, es va adormir. Acastos li va sostreure l'espasa i el va deixar sol i indefens i el van atacar uns centaures que gairebé el maten, però Quiró (o potser Hermes) li va tornar l'espasa i va aconseguir escapar. Llavors Peleu va saquejar Iolcos, de vegades es diu que ajudat per Jàson i els Dioscurs. Va desmembrar Astidamia, marxant amb el seu exèrcit entre les seves restes. Acastos i Astidamia havien mort, i el regne va anar a parar al fill de Jàson, Tèssal.
Acastos i Astidamia van tenir una altra filla a més d'Estèrope, Laodamia. Apol·lodor els atribueix una altra filla, Estènele, esposa de Meneci i mare de Pàtrocle.

## Referències

* 1 2 3 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 118-119, 422.423. ISBN 9788496061972.
* ↑ Smith, William (ed.). «Acastus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 85. ISBN 8429741461.
# Asunción Domènech Domínguez

Asunción Domènech Domínguez, coneguda esportivament com Asun Domènech, (València, 8 de juny de 1957) és una exjugadora de voleibol valenciana.
Col·locadora, competí a la Primera Divisió amb l'Associació Deportiva Cervantes (1982-85), Club Voleibol Tormo Barberà (1985-91), amb el qual guanyà tres Lligues (1985-86, 1986-87, 1989-90) i essent escollida millor col·locadora de la competició (1988-89), i tres Copes de la Reina de forma consecutiva (1987-89). El 1990 s'incorporà al programà ADO i, temporalment, abandonà la competició de clubs la temporada 1991-92 per la preparació esportiva als Jocs Olímpics de Barcelona 1992. Posteriorment, jugà al Club Voleibol Murcia (1992-93), guanyant un altre títol de Lliga, i Club Voleibol Albacete (1993-00), amb el qual aconseguí una Lliga (1995-96) i una Copa de la Reina (1996). Internacional amb la selecció espanyola de voleibol en 170 ocasions, participà als Jocs Mediterranis de 1991 i als Jocs Olímpics de Barcelona 1992, finalitzant en vuitena posició.
Entre d'altres reconeixements, rebé la medalla d'or al Mèrit Esportiu de Castella la Manxa (2000).

## Palmarès
### Clubs

* 5 Lligues espanyola de voleibol femenina (1985-86, 1986-87, 1989-90, 1992-93, 1995-96)
* 4 Copes espanyola de voleibol femenina (1987, 1988, 1989, 1993, 1996)

### Individual

* Millor col·locadora de la Lliga espanyola de voleibol (1988-89)

## Referències

* 1 2 Royo, José Luis «"Lo que he hecho durante toda mi vida merece la pena"». La Voz de Albacete, Nº 171, 02-04-2000, pàg. 48-49 [Consulta: 28 juliol 2024].
* ↑ «Tormo Barberà, campeón» (en castellà). El Mundo Deportivo p. 56, 16-04-1989. [Consulta: 29 juny 2019].
* ↑ Carrizo, Juan «El voleibol femenino, un deporte amateur con exigencias de profesional». La Tribuna dominical, Nº 1, 05-01-1997, pàg. 48-49 [Consulta: 28 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Asunción Domènech Domínguez - Volleybox