OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cercle Catòlic de Gràcia

Cercle Catòlic de Gràcia, col·loquialment conegut com "el Cercle", és una associació social i cultural del barri de Gràcia (Barcelona) fundada el 1903. D'entre les seves diverses iniciatives de caràcter cultural, destaca la difusió de les tradicions locals com a eines de cohesió social i progrés col·lectiu. Duen a terme activitats de lleure com teatre, cant coral, esports, dansa, excursions (a través de l'Agrupament Escolta Montnegre/Josep Carner) i organitzen festes de tota mena durant l'any, Castanyada, Cap d'any, Carnestoltes, Revetlles, balls socials, etc.
El 2002 va rebre la Creu de Sant Jordi. La seva presidenta és Rosa Martí.

## Història

L'any 1903 va estrenar una nova versió dels Pastorets: el drama líric L'estel de Natzaret, escrit el 1891 per Ramon Pàmies i amb música de mossèn Miquel Ferrer, una obra creada a final del segle xix dins un moviment de renovació del gènere dels Pastorets.
Als anys 20, el Cercle disposava de secció de Pietat, de catequesi, recreativa, d’esports i esbarjo, i també del Mont de pietat de Sant Josep (que atorgava préstecs a interès mòdic als socis) i d’una Caixa d’Estalvis pròpia, els quals van ser absorbits posteriorment per la Caixa d’Estalvis i Pensions per a la Vellesa.
Durant la guerra civil entre 1936-1939, els locals del Cercle van ser col·lectivitzats per les “Joventuts Llibertàries”, aturant-se tot tipus d’activitat per part dels socis de l’entitat.
El 2002 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Seu de la institució

Als inicis del Cercle, al institució va llogar l’edifici situat al carrer de Santa Magdalena 12 i 14 i carrer Trilla 7 i 9 poc després de la seva fundació, el 3 de març de 1903.
El local, que es coneixia com a “Can Pioc”, havia estat un cafè, fonda i ball públic, que el taverner revenedor Joan Sallés, conegut com Pioc, havia fet construir l’any 1834 en tres parcel·les fruit de la transformació de part dels camps de conreu de Can Trilla en solars edificables.
El 9 de juliol de l’any 1921 va adquirir en propietat l'edifici de la seu, on es van fer obres de reforma el 1924 de la mà de Joaquim i Bonaventura Bassegoda i Amigó.
Durant el període 2013-2017, es va dur a terme una reforma interior de l'edifici en el qual es va resoldre el problema d'una de les escales d'accés, concretament l'escala que dona al carrer de Santa Rosa, la instal·lació d'un ascensor i el sanejament de la instal·lació elèctrica adaptada íntegrament a les noves normatives referents a espais d'espectacles això com altres modificacions que han donat al Cercle un canvi de cara radical. El dia 5 de març es va inaugurar el nou Cercle amb l'acompanyament de la companyia de teatre La Cubana i amb l'entrega de medalles als socis de l'entitat.

## Referències

* ↑ «Pastorets del Centre Catòlic de Gràcia | Cultura Popular». [Consulta: 17 desembre 2023].
* ↑ «Història del Cercle». [Consulta: 17 desembre 2023].
* ↑ «DECRET 250/2002, de 8 d'octubre, de concessió de la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya.». DOGC, 2002. [Consulta: 17 desembre 2023].
* 1 2 3 «L'edifici del Cercle». [Consulta: 17 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Cercle Catòlic de Gràcia - Lloc web oficial
# Cercle de Cultura

El Cercle de Cultura és una organització privada de Barcelona, establerta el 2010, amb l'objectiu d'esdevenir un espai de diàleg i de debat a favor de la cultura i la seva més gran presència i reconeixement en la vida social catalana, segons el teu text fundacional.

## Història

Després d'un parell d'intents fallits el 1996 i el 2004, finalment l'entitat es va crear el 30 de setembre de 2010 al Cercle d'Economia, amb l'editor Pere Vicens com a primer president. A la primera junta hi havia Ferran Mascarell i Xavier Bru de Sala com a vice-presidents. També Daniel Martínez, Toni Cruz i Anna Veiga, entre d'altres. El projecte va néixer amb el suport del Cercle d’Economia. El 2012 va impulsar una Declaració de Catalunya per la Cultura.
Al llarg de la seva història ha organitzat diversos debats estratègics sobre els reptes del sector a Catalunya.
Els presidents han estat Pere Vicens, Francesc Bellmunt i Segimon Borràs. Des de 2021, l'actual president és Jordi Pardo, director general de la Fundació Pau Casals.

## Referències

* 1 2 3 «Neix el Cercle de Cultura». Vilaweb. [Consulta: 19 juliol 2023].
* ↑ «Text fundacional del Cercle de Cultura». [Consulta: 2023].
* ↑ «El Cercle de Cultura impulsa una 'Declaració de Catalunya per la Cultura'». [Consulta: 19 juliol 2023].
* ↑ «Cercle Cultura inicia proceso reflexión y debate sobre retos sector Cataluña» (en castellà), 14-05-2018. [Consulta: 19 juliol 2023].
* ↑ «Segimon Borràs, nou president del Cercle de Cultura». [Consulta: 19 juliol 2023].
* ↑ admin. «Jordi Pardo relleva Segimon Borràs com a president del Cercle de Cultura», 19-02-2021. [Consulta: 19 juliol 2023].
* ↑ Redacció. «Jordi Pardo, nou president del Cercle de Cultura», 19-02-2021. [Consulta: 19 juliol 2023].
# Cercíon

Cercíon (en grec antic Κερκυών) és una figura de la mitologia grega, un bandit i rei d'Eleusis, fill de Posidó o d'Hefest i una filla d'Amficcíon, o bé de Brancos i la nimfa Argio. Va establir el seu amagatall a la ruta entre Eleusis i Mègara, on desafiava els viatgers a lluitar amb ell, prometent-los el tron d'Eleusis si el vencien, però matant-los si perdien. Va ser derrotat per Teseu, que el va aixecar i llançar violentament contra el terra. Cerción també va tenir una filla, Àlope, estimada per Posidó. Una altra tradició parla d'un altre Cerción, fill de l'arquitecte Agamedes, que va fugir cap a Atenes després de la mort del seu pare.

## Notes

* ↑ Segons Pierre Grimal al Diccionari de mitologia grega i romana

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 98. ISBN 9788496061972.
* ↑ «Charlton T. Lewis, Charles Short, A Latin Dictionary, Ălŏpē». [Consulta: 8 març 2024].
* ↑ «Apollodorus, Epitome, book E, chapter 1». [Consulta: 8 març 2024].
# Cerèbia

Cerèbia (en grec antic: Κερεβια) va ser, segons la mitologia grega, la mare dels pescadors Dictis i Polidectes, que més endavant era rei de Sèrifos. Aquests germans van tenir un paper en la llegenda de Perseu.
Cerèbia es va ajuntar amb Posidó i va tenir aquests dos fills. De vegades la tradició diu que Dictis i Polidectes eren fills de Magnes.

## Referències

* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 99. ISBN 9788496061972.
* ↑ Apol·lodor. Biblioteca, I, 9, 6
# Charles Abbot

Per l'astrònom americà, vegeu Charles Greeley Abbot.
Charles Abbot (Londres, 24 de març de 1761 - Bedford, 8 de setembre de 1817) va ser un botànic i entomòleg anglès.

## Biografia

Fa els seus estudis al Winchester College i i es va matricular al New College d'Oxford el 1779 va obtenir la llicenciatura 1783. El 1793, fou nomenat membre de la Societat linneana de Londres i de la Royal Society. Abbot és autor de Catalogus plantarum (maig de 1795), una llista de 956 plantes de Bedfordshire, seguint, al novembre de 1798, sobre el mateix subjecte, una Flora Bedfordiensis. Captura a Anglaterra el primer espècimen de Carterocephalus palaemon (Pallas, 1771), un lepidòpter de la família zoològica dels Hesperiidae.

## Referències

* 1 2 «Search Results for Charles Abbot» (en anglès). [Consulta: 21 novembre 2024].
# Trappe (Maryland)

Trappe és una població dels Estats Units a l'estat de Maryland. Segons el cens del 2000 tenia 1.146 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Trappe tenia 1.146 habitants, 425 habitatges, i 328 famílies. La densitat de població era de 533,1 habitants per km².
Dels 425 habitatges en un 41,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,2% hi vivien parelles casades, en un 15,1% dones solteres, i en un 22,6% no eren unitats familiars. En el 16,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,7 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,8% tenia menys de 18 anys, un 6,7% entre 18 i 24, un 32,5% entre 25 i 44, un 22% de 45 a 60 i un 10% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 40.625 $ i la renda mediana per família de 42.188 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.398 $ mentre que les dones 26.302 $. La renda per capita de la població era de 17.451 $. Entorn del 9,6% de les famílies i el 9,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Trappe». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Trappe». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Arts

Les arts són la teoria, l'aplicació i l'expressió física de la creativitat humana de les cultures i societats a través de les habilitats i la imaginació per produir objectes, entorns i experiències que es puguin compartir amb altres persones. Les categories tradicionals dins de les arts inclouen la literatura (poesia, drama, prosa, etc.), les arts visuals (pintura, dibuix, disseny, etc.), les arts gràfiques (pintura, dibuix, disseny, i altres formes expressades en superfícies planes), les arts plàstiques (escultura, modelatge), les arts decoratives (lacats, disseny de mobles, mosaic, etc.), les arts escèniques (teatre, dansa, música), música (com a composició), i arquitectura (sovint incloent el disseny d'interiors).
Etimològicament, la paraula art procedeix del llatí ars, artis, i del grec τέχνη (téchne), que significa "tècnica". D'aquí ve que fos usada en l'antiguitat per a referir-se també a oficis com la ferreria, a més de les disciplines com la poesia, la pintura o la música. En el seu sentit etimològic, s'entén l'art com una habilitat adquirida, i consegüentment se l'oposa a les facultats atorgades per la natura. Per altra banda, també se l'oposa al coneixement rigorós de la realitat, la ciència.
En el segle XVIII a França es va encunyar el terme Beaux Arts o belles arts. A principis del segle XX el periodista i crític de cinema Ricciotto Canudo va publicar el seu «Manifest de les set arts» (és en aquesta obra on apareix per primera vegada el cinema com a setè art, després de l'arquitectura, l'escultura, la pintura, la música, la dansa i la literatura).

## Referències

* ↑ «The arts» (en anglès). [Consulta: 31 març 2021].
* ↑ «Definition of THE ARTS» (en anglès). [Consulta: 31 març 2021].
* 1 2 «Significado de Arte» (en castellà). [Consulta: 31 agost 2021].
* ↑ «arte nell'Enciclopedia Treccani» (en italià). [Consulta: 16 octubre 2022].
* 1 2 «Arte» (en espanyol europeu). [Consulta: 31 gener 2024].

## Vegeu també

| Art Artista Arts aplicades Arts audiovisuals | Belles arts Crítica de cinema Crítica de l'art Crítica literària |

## Enllaços externs

* Conceptes d'art Buxaweb
# Abracadabra (bar)

L'Abracadabra va ser un local emblemàtic de la contracultura barcelonina durant les dècades dels 70 i 80. Situat al carrer Nou de Sant Francesc de Barcelona, a prop de la Plaça Reial i del carrer Escudellers, es va convertir en un punt de trobada per a una gran diversitat de persones, des d'hippies, punks i estudiants fins a delinqüents i drogodependents. La seva ubicació, en una de les zones de major activitat de distribució de drogues de la ciutat, va propiciar nombroses batudes policials.
El local es caracteritzava per un interior amb una estètica peculiar, descrita com «extremadament sòrdida però encisadora». La sala principal, situada al fons, comptava amb una pista de ball envoltada per grans esglaons que formaven una mena de graderia, permetent al públic contemplar les evolucions dels assistents. L'escriptor barceloní David Castillo retrata amb detall a El cel de l'infern l'ambient de l'Abracadabra.
A finals dels anys 80, l'artista conceptual Jordi Benito va adquirir l'espai i el va convertir en la seva residència personal, mantenint l'esperit creatiu i transgressor que havia caracteritzat el local. El local, que va passar a ser de propietat municipal després de la mort de l'artista, va ser rehabilitat entre 2012 i 2013 i cedit a l’Associació de Veïns i Veïnes del Barri Gòtic per convertir-se en La Negreta, un espai social gestionat per diverses entitats, destinat a enfortir la comunitat i fomentar la participació ciutadana.
L'Abracadabra va ser un reflex de la Barcelona contracultural de l'època, un lloc on es van fusionar diferents subcultures i on es va viure una experiència única que va deixar una empremta indeleble en la història de la ciutat.

## Referències

* 1 2 «Carrer Nou de Sant Francesc | Barcelona | Barcelonès». endrets.cat. [Consulta: 13 gener 2025].
* 1 2 Gòtic, Associació Veïns Barri. «ASSOCIACIÓ DE VEÏNS I VEÏNES DEL BARRI GÒTIC: Nou Espai social pel barri: Nou de Sant Francesc 21», 06-06-2013. [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ «Del ‘punk’ i el PSUC a CiU i els Sau» (en catalan). El Temps, 18-03-2019. [Consulta: 13 gener 2025].
* 1 2 3 Bar.cel.ona.uta. «ABRACADABRA. (1970's-1980's)», dijous, 17 març 2011. [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ Gòtic, Associació Veïns Barri. «ASSOCIACIÓ DE VEÏNS I VEÏNES DEL BARRI GÒTIC: Nou Espai social pel barri: Nou de Sant Francesc 21», 06-06-2013. [Consulta: 14 gener 2025].
# Ainbo: La guerrera de l'Amazones

Ainbo: La guerrera de l’Amazones (originalment en anglès, Ainbo: Spirit of the Amazon), també conegut simplement com a Ainbo, és una pel·lícula d'aventures animada per ordinador del 2021 codirigida per José Zelada i Richard Claus, amb el guió de Zelada. Produïda per Tunche Films i Cool Beans, Cinema Management Group va supervisar-ne la distribució mundial. La trama segueix una noia aventurera anomenada Ainbo que, juntament amb els seus guies esperits animals, es proposa salvar el seu paradís selvàtic a l'Amazones dels taladors d'arbres i dels miners. La pel·lícula és una descripció del folklore de la selva amazònica. Els crítics van assenyalar que la pel·lícula ofereix missatges i temes centrats al voltant de l'ecologia.
Ainbo, una coproducció internacional del Perú, els Països Baixos i Alemanya, es va estrenar a Ucraïna el 13 de febrer de 2021, seguida de la República Txeca i Itàlia el Dia de la Terra (22 d'abril). La pel·lícula es va estrenar a França el 14 de juliol de 2021 i va ser distribuïda per Signature Entertainment per al Regne Unit i Rialto Distribution per a Austràlia i Nova Zelanda més tard el 16 de setembre de 2021. El 25 de febrer de 2022 es va estrenar el doblatge en català als cinemes.

## Referències

* ↑ «Ainbo: La película peruana que llegó a Hollywood» (en castellà). Arxivat de l'original el 2019-03-18. [Consulta: 7 agost 2020].
* ↑ «Peru This Week: Animated film from Peru one step closer to Hollywood» (en anglès americà). [Consulta: 7 agost 2020].
* ↑ «Berlinale: Cinema Management Group Boards Peruvian Animated Feature 'Ainbo'» (en anglès), 19-01-2017. [Consulta: 7 agost 2020].
* ↑ Osteried, Peter. «Filmkritik Ainbo: Spirit of the Amazon» (en alemany). [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ «Ventana Sur: CMG Pre-Sells 'Ainbo' to Over Half the World (EXCLUSIVE)» (en anglès), 12-12-2018. [Consulta: 7 agost 2020].
* ↑ «Ainbo: La guerrera de l’Amazones». Cinema en Català. [Consulta: 11 febrer 2022].

## Enllaços externs

* Ainbo: La guerrera de l'Amazones - Lloc web oficial
* Ainbo: La guerrera de l’Amazones a Box Office Mojo (anglès)
# Can Llagosta

Can Llagosta fou una masia de Badalona situada a la carretera Reial, actualment carrer de Francesc Layret, construïda el segle xvi i enderrocada als anys 30 del segle xx, per construir-hi un cinema. Actualment al seu lloc s'hi alça el Teatre Principal.
Construïda el segle xvi, a l'edat moderna era un dels pocs edificis situada al peu del camí o carretera Reial, com ho era també Can Vehils. Disposava d'una petita torre de defensa, situada al darrere de l'edifici i coneguda com a torre de les Ànimes, i de matacans per defensar-se dels atacs de la pirateria que hi va haver al segle xvi i XVII.
La casa va ser comprada el 10 de maig de 1748 pel corder badaloní Andreu Sayol a Carles Mas, llogater de mules de Saragossa. Durant la Guerra del Francès, les fragates angleses que circulaven per la costa van bombardejar la zona de Badalona, i un dels projectils van quedar encastat en una finestra de la masia. A principis de segle XX encara existia, tanmateix, la masia va ser enderrocada als anys trenta, per construir-hi un cinema que s'havia d'anomenar Monumental, però probablement les obres es van retardar a causa de la guerra civil i el local no va obrir fins a 1942, amb el nom de Principal, que va funcionar fins a 1980. Actualment, l'edifici de l'antic Cinema Principal, on s'ubicava Can Llagosta, és l'actual Teatre Margarida Xirgu.

## Referències

* 1 2 Ferreras, Enric. Badalona camina. Rutes a peu per la ciutat. Badalona: Ajuntament de Badalona, 2011, p. 13.
* 1 2 Villarroya, Joan (Dir.). Història de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 1999, p. 85, 109.
* ↑ Nieto i Sabater, M. Dolors «Del segle xvi al segle XVIII: consolidació de les estructures socials, econòmiques i institucionals». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 2, 1991, pàg. 58.
* ↑ Cuyàs i Tolosa, Josep Maria. Història de Badalona. vol. 5. Badalona: A. G. Duran, 1979, p. 90.
* ↑ «Teatre Principal». Zorrilla. Centre d'arts escèniques de Badalona, Gener-Maig 2014, Temporada 2013-2014.
* ↑ Martínez, Núria; Moya, Adriana; Casals, Núria «El cinema a Badalona durant els anys quaranta». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 15, 2004, pàg. 88.
# Sordera

Manuel Soto Monje, més conegut com Sordera (Jerez, 1927- ib., 24 de juny de 2001) va ser un cantaor espanyol d'origen gitano que va iniciar la saga dels Sordera.
Descendent de Paco La Luz, va néixer al barri de Santiago. Va ser premiat amb la Copa Jerez i el Nacional de Flamenc de la Càtedra de Flamencología.

## Música

El seu repertori és ampli i segueix els estils genuïns de la seva terra. Va ser el primer gitano distingit amb el títol de Fill Predilecte de la Ciutat de Jerez. Té una penya flamenca amb el seu nom al seu natal barri de Santiago de Jerez i un bust a la Plaça de Santiago de Jerez.
També va pertànyer a la penya Tío José de Paula i va impartir els coneguts cursos d'ensenyament de cant flamenc de la mateixa, acompanyat per la guitarra d'Antonio Higuero.
Manuel destacava per la seva execució de la buleria per soleá.

## Distincions

La Penya Tío José de Paula i amb la gran col·laboració d'Ángel Morán, president de l'entitat, li van fer un magnífic homenatge al qual van acudir nombrosos artistes del més alt nivell.
El 2019 se li dedica la I Biennal de cant de Jerez i Manuel Martín Martín, Premi Nacional de Flamencologia per la Càtedra de Jerez, li dedica la ponència 'La casa de los Sordera'.

## Família

Fou el patriarca d'una àmplia família d'artistes en què destaquen des de cantaors com Vicente Soto Sordera fins a compositors (Sorderita) o palmeros de referència com Manuel Soto El Bo.

## Referències

* ↑ Pereira, Fran «"Incorporar la literatura al flamenco lo hace más grande de lo que es"» (en castellà). Diario de Jerez, 10-06-2012 [Consulta: 1r desembre 2017].
* ↑ Castaño Hervás, José María «Flamenco Antiguo: Manuel Soto `Sordera de Jerez´ (1927-2001)». Revista La Flamenca, 10, Mayo, junio 2005. Arxivat de l'original el 2014-03-09 [Consulta: 1r desembre 2017].
* ↑ Camacho, Eugenio. «Sordera de Jerez es desde hoy Hijo Predilecto de su ciudad natal» p. 84, 27-04-2002. [Consulta: 1r desembre 2017].
* ↑ «Más de una veintena de cantaores, inscritos en el concurso de cante» (en espanyol europeu). Diario de Jerez, 04-08-2019. [Consulta: 4 agost 2019].
* ↑ «La noche grande de 'El Bo'» (en castellà). , 02-12-2016 [Consulta: 1r desembre 2017].

## Enllaços externs

* Llibre biogràfic del Sordera de Jerez
# Causse corrèzien

La causse corrèzien o corrézien és una regió natural de França, a Nova Aquitània, situada al sud del departament de la Corresa. És l'únic "causse" situada fora del Migdia-Pirineus i del Llenguadoc-Rosselló, per bé que aquesta denominació no és ben bé reconeguda. Aquesta apel·lació és més aviat política, el valor de causse en tant que comunitat de comunes, més que geogràfica o sociològica, ja que la causse corrézien és, realment, una part de la causse de Martel, situada a la Corresa.
Es tracta d'una microregió d'uns 60 km², entre el Périgord noir, el Bassin de Brive, el Quercy i la vall baixa de la Dordonya de la Corresa.
El relleu, el clima i sobretot la vegetació i la geologia poden fer pensar a les causses del Massís Central. Cal destacar la formació del juràssic de Gouffre de la Fage, l'única cavitat subterrània de la Corresa oberta al públic des de 1999 i protegida pel pla Natura 2000.
# Bis

El bis, el bísol, la cavalla, el gallimó, el viso o el vísol (Scomber japonicus) és una espècie de peix de la família dels escòmbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir els 64 cm de longitud total i els 2.900 g de pes.
* Semblant al verat però més petit i d'ulls més grossos.
* Cos allargat i de secció rodona.
* Dors de color blau negrós amb franges i taques verdes i negres als flancs. Tant els costats com el ventre són platejats amb reflexos iridescents. Al costat de la línia lateral hi ha una filera de punts foscs.
* Té una carena longitudinal al peduncle caudal.
* El cap és cònic i petit amb la boca i els ulls grans que tenen una pupil·la adiposa ben desenvolupada.
* Les dents són còniques i petites.
* Les aletes dorsals es troben bastant separades.

## Reproducció

La maduresa sexual arriba al segon any. La reproducció té lloc a l'estiu en el Mediterrani, quan la temperatura és superior als 20 °C. Els ous són pelàgics.

## Alimentació

Menja altres peixos pelàgics i calamars.

## Hàbitat

És epipelàgic oceànic (es troba a una fondària màxima de devers 300 m) que s'apropa a la plataforma costanera durant l'estiu.

## Distribució geogràfica

És una espècie circumtropical d'aigües temperades i càlides. Apareix a tot el Mediterrani.

## Costums

És gregari i migrador estacional.

## Interès pesquer

Es captura principalment amb arts d'encerclament i també amb arts d'arrossegament i palangres.

## Referències

* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Editorial Moll, Palma, maig del 2000. Manuals d'introducció a la naturalesa, 13. ISBN 84-273-6013-4. Plana 223.
* 1 2 3 Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Plana 223.
Viccionari