OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Timidina-cinasa

La timidina-cinasa (TK) és una proteïna molt utilitzada en la clonació d'animals. Concretament, serveix com a selecció negativa per diferenciar si la informació d'un vector s'ha inserit o recombinat en un cromosoma.
Mitjançant altres mètodes (normalment per l'expressió del gen de resistència a la neomicina) és possible saber si la informació genètica s'ha introduït en el cromosoma. El que no es pot saber per aquest mètode és si el vector s'ha introduït atzarosament o si pel contrari s'ha recombinat en les seqüències de recombinació HB1 i HB2. En la creació d'un organisme genoanul·lat podria tenir poca importància però no pas en la d'un organisme genomodificat o un rescue. Aquí és on hi entra la en joc la tk
Quan la timidina-cinasa es troba ganciclovir, el metabolitza i converteix en un agent tòxic que mata la cèl·lula. Com que el gen de la timidina-cinasa es troba a fora de les seqüències de recombinació, només s'inserirà a la cèl·lula, podrà ser llegit i farà el seu efecte mortal quan el vector s'hagi inserit en lloc de recombinat.
# Norbert Ibero i de Castro

Norbert Ibero i de Castro (Barcelona, 23 de juny de 1956 - Barcelona, 13 d'abril de 2011) va ser un actor de teatre, televisió i doblatge català. Va estudiar a l'Institut del Teatre de Barcelona. Va morir d'un càncer als 55 anys.

## Trajectòria professional
### Teatre

* 1985. Cyrano de Bergerac d'Edmon Rostand. Direcció de Maurizio Scaparro
* 1986. El despertar de la primavera de Franz Wedekind. Companyia de Josep Maria Flotats
* 1988. Lorenzaccio d'Alfred de Musset
* 1989. El Misantrop de Molière
* 1992. Cavalls de mar de Rodolf Sirera
* 1994. Nyam Nyam d'Harri Virtanen. Direcció de Joan Castells. Teatre Alegria de Terrassa.
* 1994. El mercader de Venècia de W. Shakespeare. Direcció de Sergi Belbel. Teatre Poliorama.
* Maria Estuard de Friedrich Schiller. Direcció de Josep Montanyès
* 1997. La bona gent de Santiago Rusiñol. Direcció de Pep Cruz. Teatre Romea.
* 2002. Coriolà de William Shakespeare. Direcció de Georges Lavaudant
* 2007. True West de Sam Shepard. Adaptació d'Alex Mañas. Direcció de David Selvas. Versus Teatre.
* 2008. Enfermo imaginario. Companyia de Paco Morán. Teatre Condal.
* 2010. L'hort dels cirerers d'Anton Txékhov. Versió de David Mamet. Direcció de Julio Manrique. Teatre Romea.

### Televisió

* Nissaga de poder (1997-1998) - Pep Agut
* Rosa, punt i a part (1996) - Agustí Santa María
* La granja (1991) - Pep

### Doblatge

* Bola de drac GT - Doctor Mu
* One Piece - Rob Lucci

## Referències

* ↑ «Norbert Ibero i de Castro». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Mor l'actor Norbert Íbero». Teatralnet, 14-04-2011. [Consulta: 3 febrer 2019].
* ↑ «Mor l'actor Norbert Ibero». ara.cat, 13-04-2011. [Consulta: 3 febrer 2019].
* ↑ «Norbert Ibero de Castro». El punt, 15-04-2011 [Consulta: 3 octubre 2021].
# Platja de Port Saplaya Sud

La platja de Port Saplaya Sud està ubicada al sud de la urbanització de Port Saplaya, al municipi d'Alboraia (València, Espanya). Està separada de la platja de Port Saplaya Nord per l'entrada del port d´aquesta urbanització. És d'arena fina i presenta una gran ocupació als mesos d'estiu. Compta amb un bon nombre de serveis i zones comercials. La temporada de bany va del 10 de juny al 10 de setembre.

## Vegeu també

* Platja de Port Saplaya Nord
* Port Saplaya

## Referències

* ↑ «Port Saplaya Sur». [Consulta: 28 setembre 2023].

## Enllaços externs

* Platja de Port Saplatja Sud a la pàgina de turisme d'Alboraia
# Platja de l'Àliga

La platja de l'Àliga, o platja del Pont de l'Àliga, o del Pont de l'Àlia, és una platja natural al límit dels termes de l'Ametlla de Mar i el Perelló (Baix Ebre), delimitada de manera natural, a banda i banda, per la renglera de penya-segats farcits de caletes que s'estenen entre l'Ametlla de Mar i l'Ampolla. Hi desemboca el barranc de l'Àliga, a través del pont de la via del tren. Orientada a l'est, té una longitud de 108 metres i una amplada mitjana de 25 metres, formada per sorra, grava i còdols, amb un pendent d'entrada a l'aigua molt fort. Disposa d'un quiosquet de refrescos i dutxes. S'hi accedeix pel camí de ronda, que coincideix amb la senda GR-92, i en vehicle.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platja del Pont de l'Àlia». Agència Catalana de l'Aigua.
* 1 2 «Platja de l'Àliga». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Cala de l'Àliga». Agència Catalana de Turisme.
# Premis Literaris Teodor Llorente

Els Premis Literaris Teodor Llorente, també anomenats Premis Poeta Teodor Llorente són guardons literaris convocats per l'Ajuntament de la Pobla de Vallbona en record de l'escriptor Teodor Llorente. Van néixer el 2006. Els primers anys es convocaven les modalitats de poesia i narrativa en tres categories d'edat: juvenils A, juvenils B i adults. Hi podien concórrer obres en castellà o valencià, i les dotacions no superaven els 300 euros. L'any 2016 la dotació en la categoria d'adults es va augmentar als 1.000 euros i les obres havien de ser escrites només en valencià.
El 2019 hi va haver canvis substancials. El premi de narrativa es va convertir en premi de novel·la negra esdevenint el primer premi d'aquest tipus al País Valencià, les categories juvenils es van suprimir, els jurats es van professionalitzar i les dotacions van augmentar. D'aleshores ençà el premi de poesia està donat de 2.000 euros i el de la novel·la negra de 3.000 euros. Les obres guanyadores es publiquen per Vincle editorial.

## Guanyadors
### Novel·la

* 2019 Josep Lluís Roig Sala per Promeses que no podrem complir
* 2020 Jeròni Muñoz Soler per Ho faré igualment
* 2021 Francesc Viadel per L'estiu dels brivalls
* 2022 Juli Martínez Amorós per La merla blanca
* 2023 Agustí Clua Ferré per Tots els subtítols del desig

### Poesia

* 2019 Immaculada López Pavia per Solsticis
* 2020 Aina Garcia-Carbó per Crònica de la cadència
* 2021 Ferran Bretó per Allò que em porta el vers
* 2022 Gregori Royo Bello per Visat al cor de la bèstia
* 2023 Damià Rotger Miró per Calls al gest

## Referències

* ↑ «Rafael Roca amb l'obra «Arxius de Llunes» ha guanyat els Premis Poeta Teodor Llorente de la Pobla de Vallbona». Levante, 08-07-2006 [Consulta: 22 octubre 2021].
* ↑ Ribera, Raimon «Pobla de Vallbona - 'XI edició dels premis literaris Teodor Llorente'». La Veu, 09-02-2016 [Consulta: 22 octubre 2021].
* 1 2 3 «La Pobla de Vallbona lliura els Premis Literaris Teodor Llorente». El periòdic, 23-03-2019 [Consulta: 22 octubre 2021].
* 1 2 3 «Jeròni Muñoz Soler i Aina Garcia-Carbó guanyadors dels premis Literaris Teodor Llorente en un acte per videoconferència». El periòdic, 23-04-2020 [Consulta: 22 octubre 2021].
* 1 2 Moreno, Ramon «Francesc Viadel guanya el premi Teodor Llorente de novel·la negra». La República, 13-03-2021 [Consulta: 22 octubre 2021].
* 1 2 https://www.elperiodic.com/val/pobvallbona/juli-martinez-amoros-gregori-royo-bello-guanyen-premis-teodor-llorente-2022_837918
* 1 2 «Agustí Clua i Damià Rotger, Premis Teodor Llorente 2023 de la Pobla de Vallbona». Diari La Veu, 21-07-2023 [Consulta: 15 octubre 2023].
# Societat Recreativa El Retiro

La Societat Recreativa El Retiro és una entitat de Sitges fundada el 1870 que té com a finalitat fomentar la cultura i les activitats de caràcter lúdic i recreatiu. Va celebrar la inauguració de la via del ferrocarril entre Barcelona i Vilanova i la Geltrú i va impulsar les Festes Modernistes. Organitza i participa en esdeveniments com el Carnaval de Sitges, la Festa Major de Sitges o el Ral·li Internacional de cotxes d'època Barcelona-Sitges. El 2017 se li va concedir la Creu de Sant Jordi.
Compta amb el Cinema El Retiro, La Cava Club, Caixa Escènica (música, teatre, dansa, cinema), Suburband (banda de música), Big Band, Espais Socis (jocs de taula, sala lectura, polivalents), La Cantina (local), Els Jardins del Retiro que ara ho porten els del Cable (restaurant exterior)
És part integrant de la vida cultural de Sitges, destacant la Festa Major, Festes de Nadal (Quinto de Nadal), Carnaval (Quinto de Carnaval, Balls i Xatonades, Colles del Retiro), Caramelles.. en les quals tant socis com amics posen tot l'esforç i la seva aportació a tots els esdeveniments sitgetans. També participa en el Festival Internacional de Cinema Fantàstic (és una de les seus històriques de visionat de pel·lícules, catifa vermella i visitants de tot el món), en les Festes del Corpus de Sitges, amb l'Exposició de Clavells i fins aquest any, en el Festival de Tango.

## Referències

* ↑ «Societat Recreativa El Retiro». Visitsitges.com. Visitsitges.com. [Consulta: 29 setembre 2019].
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 29 personalitats i 24 entitats». Govern.cat, 11-04-2017 [Consulta: 12 abril 2017]. Arxivat 19 de maig 2017 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-05-19. [Consulta: 12 abril 2017].
# Nikiski

Nikiski és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Alaska. Segons el cens del 2000 tenia 4.327 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Nikiski tenia 4.327 habitants, 1.514 habitatges, i 1.130 famílies La densitat de població era de 24 habitants/km².
Dels 1.514 habitatges en un 41,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,9% hi vivien parelles casades, en un 7,9% dones solteres, i en un 25,3% no eren unitats familiars. En el 20,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,86 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,31.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33,5% tenia menys de 18 anys, un 6,3% entre 18 i 24, un 29,8% entre 25 i 44, un 24,5% de 45 a 60 i un 5,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones hi havia 109 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 111,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.176 $ i la renda mediana per família de 55.969 $. Els homes tenien una renda mediana de 50.673 $ mentre que les dones 26.779 $. La renda per capita de la població era de 20.128 $. Aproximadament el 9,3% de les famílies i l'11,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Nikiski». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 16 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Nikiski». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 16 juliol 2010].
# Enric Planas i Coma

Enric Planas i Coma (Barcelona, 26 de maig de 1938) és un químic, teòleg i periodista català que ha ocupat diversos càrrecs relacionats amb la comunicació de l'Església Catòlica al Vaticà durant el mandat de cinc papes.
Estudià enginyeria química a l'Institut Químic de Sarrià de Barcelona, i periodisme a l'Escola de l'Església de Madrid, fundada pel Cardenal Herrera Oria. Deixeble de l'Arquebisbe Maximino Romero de Lema, sempre ha estat preocupat per l'atenció als marginats i la pastoral cristiana. Des de jove ha estat aficionat a la música.
Fou el primer director del Secretariat de la Comissió de Mitjans de Comunicació de la CEE entre 1968 i 1972. Després fou destinat al Vaticà per a treballar al Consell Pontifici de les Comunicacions Socials. Allà ha estat encarregat per als països castellans, membre del Comitè Directiu per a la Comunicació Social al Consell d'Europa, impulsor i coordinador general de la Red Informática de la Iglesia en América Latina (RIIAL), president del Comitè Científic de l'Institut Europeu d'Estudis Políticos, Econòmics i Socials, i director de la Filmoteca Vaticana. És considerat un referent de la comunicació de l'Església Catòlica i per aquest motiu el 2014 va rebre el guardó especial Bravo que lliura la Comissió de Mitjans de la Conferència Episcopal Espanyola.

## Referències

* ↑ Muñoz, Àlex «Planas parla del Vaticà al segle XXI». Fundació Universitària Martí l'Humà, 03-06-2014 [Consulta: 12 gener 2015]. Arxivat 12 de gener 2015 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-01-12. [Consulta: 12 gener 2015].
* 1 2 Sánchez, Peio «Enrique Planas, premio Bravo especial para un referente en la comunicación en la Iglesia católica». Periodistadigital, 10-12-2014 [Consulta: 12 gener 2015].
* ↑ «Enric Planas Coma al cicle "Parlem de Música"». Eix Diari, 13-03-2014 [Consulta: 12 gener 2015].
* ↑ «Enrique Planas Coma recibe el premio especial ¡Bravo!: destacó en la RIIAL y la Filmoteca Vaticana». Religión en Libertad, 09-12-2014 [Consulta: 12 gener 2015].
* ↑ «Mons. Enrique Planas premiado con el ¡Bravo! Especial en comunicación». Agencia Sic, 10-12-2014 [Consulta: 12 gener 2015]. Arxivat 12 de gener 2015 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-01-12. [Consulta: 12 gener 2015].
* ↑ «Monseñor Planas, jefe de Servicio en el Consejo Pontificio para las Comunicaciones». Agencia Zenit, 02-02-2014 [Consulta: 12 gener 2015].
# Robot de companyia

Robot de companyia (títol original, 2050) és una pel·lícula dramàtica de ciència-ficció del 2018 dirigida per Princeton Holt i protagonitzada per Dean Cain, Stormi Maya i Stefanie Bloom. Es va estrenar el 16 de novembre de 2018 al Festival de Cinema Independent de Williamsburg i va arribar als cinemes l'1 de març de 2019. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula va rebre crítiques diverses i va guanyar setze premis, inclosos els de fotografia, guió i efectes visuals. També va formar part de la selecció oficial al Festival de Cinema de Ciència-Ficció de Berlín, al Festival de Cinema d'Austin d'Altres Mons i al Festival de Cinema de Ciència-Ficció de Boston. En aquest últim festival, el film va guanyar el premi a la pel·lícula més provocativa.

## Referències

* ↑ Room, TME News. «AMC Joins Forces With Anerke For Exclusive Theatrical On 2050 | That's My Entertainment!» (en anglès americà). [Consulta: 13 maig 2020].
* ↑ «Robot de companyia». Goita què fan, ara!. [Consulta: 13 març 2025].
* ↑ «Awards» (en anglès americà). 2050. [Consulta: 12 maig 2020].
* ↑ «Festival Awards». Boston SciFi Film Festival. [Consulta: 29 setembre 2020].
# Oslo (Minnesota)

Oslo és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 347 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Oslo tenia 347 habitants, 148 habitatges, i 83 famílies. La densitat de població era de 372,2 habitants per km².
Dels 148 habitatges en un 27,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,3% hi vivien parelles casades, en un 4,1% dones solteres, i en un 43,9% no eren unitats familiars. En el 41,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 25% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,34 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,18.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,2% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 27,1% entre 25 i 44, un 17,9% de 45 a 60 i un 20,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.375 $ i la renda mediana per família de 47.857 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.750 $ mentre que les dones 18.571 $. La renda per capita de la població era de 15.290 $. Entorn del 6% de les famílies i el 14,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Oslo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Oslo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Christine Nyatanyi

Christine Nyatanyi (Ruanda, 16 de juliol de 1965 - 26 de setembre de 2011) va ser una economista i política de Ruanda ue va ocupar el càrrec de Ministre d'Estat per Govern Local responsable d’Afers Socials des d'octubre de 2003 fins a la seva mort al setembre de 2011.
Va estudiar a la Universitat Nacional d'Economia de Khàrkiv, a Khàrkiv, Ucraïna, on s'hi va graduar amb un with a Bachelor of Economics el 1987. Aleshores va estudiar a l' Institut d'Economia Nacional d'Odessa, on s'hi va graduar el 1991 en planificació industrial.
Després del genocidi de Ruanda de 1994, Nantanyi va treballar en el "departament de rastreig" del Comitè Internacional de la Creu Roja (CICR), a Goma (República Democràtica del Congo) i a Nairobi (Kenya). En 1997 va ser nomenada oficial de projecte al "Consell Flamenc per als Refugiats", amb seu a Brussel·les. A l'octubre de 2003, va ser nomenada Ministra d'estat per Govern Local responsable d'Afers Socials del govern de Ruanda, on va servir fins a setembre de 2011.
Nyatanyi va morir el 26 de setembre de 2011, a l'Hospital Universitari Saint-Luc University de Brussel·les, després d'un llarg tractament. El seu cos fou enviat a Kigali a bord de Brussels Airlines el dissabte, 1 d'octubre de 2011. Després d'un període d'exposició al Parlament, i una missa de rèquiem a l'Església Regina Pacis de Remera, un suburbi de Kigali, el seu cos va rebre un funeral estatal. Va ser enterrada al "Cementiri de Rusororo", Kabuga, el dilluns 3 d'octubre de 2011.
Les Nacions Unides van atorgar un premi a Christine Nyatanyi, el 2008, en reconeixement del seu servei públic i la seva rendició de comptes en el programa nacional de Ruanda Ubudehe’.

## Referències

* ↑ Mugabe, Robert. «Breaking:Rwanda’s Minister Christine Nyatanyi dies in Belgium». Kigali: Great Lakes Voice, 26-09-2011. Arxivat de l'original el 7 de novembre 2017. [Consulta: 3 novembre 2017].
* 1 2 3 4 Kagire, Edmund. «Minister Christine Nyatanyi passes away in Belgium». New Times (Ruanda), 27-09-2017. [Consulta: 3 novembre 2017].
* 1 2 Kagire, Edmund. «Minister Nyatanyi to be accorded State Funeral». New Times (Ruanda), 03-10-2011. Arxivat de l'original el 16 de juliol 2019. [Consulta: 3 novembre 2017].
# Anna Durà Batlle

Anna Durà Batlle (Barcelona, 1 de març de 1874 - Barcelona, 4 de març de 1948), coneguda amb el nom artístic d'Anna Aguilar, va ser una pianista i pedagoga catalana.
Va ser alumna de piano de Joaquim Malats, el seu espòs era el reconegut guitarrista Miquel Llobet, i tingué amistat i col·laboracions amb els pianistes Enric Granados i Isaac Albéniz. L’any 1893 va ser acceptada al Conservatori del Liceu amb la categoria de “maestrina”. El 1899 ascendí a professora titular de piano en la mateixa institució i Joan Viladomat fou alumne seu de 1906 a 1907.
A la darreria del segle xix, la parella Durà-Llobet va entrar en contacte amb l’inventor i constructor Baldomer Cateura, creador del piano-pédalier Cateura. Anna Aguilar s'especialitzà en la interpretació pianística amb aquest sistema que afegia quatre pedals als instruments estàndard per a possibilitar l’obtenció de diferents sonoritats.
L’any 1900 oferí diversos concerts presentant les possibilitats dels pianos modificats per Cateura. Als programes d’aquests esdeveniments destaca l'estrena de la peça Aparición, d’Enric Granados, i la interpretació d’obres barroques de J. S. Bach i D. Scarlatti.

## Referències

* 1 2 3 4 «Anna Durà Batlle». Patrimoni Musical Català. [Consulta: 8 març 2022].
* ↑ Mas, Anna Maria Anglada i «Baldomer Cateura (1856-1929). El piano-pédalier, la mandolina espanyola i el trípode de subjecció: apunts sobre la recepció dels seus invents». Revista Catalana de Musicologia, 21-03-2017, pàg. 221–242. ISSN: 2013-3960.
* ↑ Morales, Luisa «DOMENICO SCARLATTI, ENRIQUE GRANADOS Y EL CLAVE: LA RECUPERACIÓN DE LOS SONIDOS HISTÓRICOS EN BARCELONA (1880-1900)». Revista de Musicología, 42, 1, 2019, pàg. 131–152. DOI: 10.2307/26661396. ISSN: 0210-1459.
# Anna Recasens Garriga

Anna Recasens Garriga (Cambrils, c. 1998) és una antropòloga catalana, i és una dels portaveus de la plataforma Aturem Hard Rock.
Nascuda a Cambrils, es va graduar en Antropologia Social i Cultural a la Universitat de Barcelona i després es va especialitzar en Antropologia Urbana en la Universitat Rovira i Virgili. En 2019, es va presentar a les eleccions municipals de la seva ciutat en un lloc simbòlic de la llista electoral per la CUP, i és membre del Casal Popular de Cambrils El Polvorí.
Des de finals de 2022, va esdevenir un dels dos portaveus de la plataforma Aturem Hard Rock.

## Referències

* 1 2 CCMA. «El matí de Catalunya Ràdio - Aturem Hard Rock: "És inadmisible que en sequera s'aprovi un projecte amb aquest impacte ambiental"». [Consulta: 15 maig 2024].
* 1 2 «Anna Recasens, portaveu d'Aturem Hard Rock: «Per nosaltres, l'oposició popular és més important que el fre judicial, encara que aquest sigui més efectiu»» (en catalan), 15-02-2024. [Consulta: 15 maig 2024].
* ↑ Polis, Nació. «Cambrils, Baix Camp (Tarragona) | Candidatures eleccions municipals 26-M 2019 | Llistes municipals». [Consulta: 15 maig 2024].
* ↑ EnaCast. «Anna Recasens: “La gran víctima del Hard Rock serà la classe treballadora del Camp de Tarragona”». RàdioCambrils, 21-02-2023. [Consulta: 15 maig 2024].