OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alfons Cama i Saballs

Alfons Cama i Saballs (Calonge 1952) és un enginyer industrial i escriptor català.
Alfons Cama va viure a Palamós des del deu anys fins que va començar els estudis d'enginyeria industrial a Barcelona. Després va anar a viure a Tarragona. El 2013, després que Cama autopubliqués la novel·la El camí dels cirerers, l'editorial Gregal va publicar-li Un pessic de l'ànima, novel·la inspirada en els últims anys del franquisme.
El 2016 va rebre el VIII Premi DRAC de Relat Curt 2016, atorgat per Òmnium Cultural del Solsonès pel conte Maria Cinta. El 2021 va rebre l'accèssit de narrativa de la 23a edició dels premis Vila de Torelló, atorgats per l’Associació d’Entitats de Torellonenques (ADET) pel relat L’home dels elàstics blaus. El 2024 va rebre un accèssit als Jocs Florals persones grans de Montcada i Reixac en la categoria narrativa pel relat Desenllaç fatal.

## Obres
### Novel·les

* El camí dels cirerers, publicada per l'autor el març de 2013 ISBN 978-84-616-2845-2
* Un pessic a l'ànima. Octubre de 2013. Editorial Gregal ISBN 978-84-941500-3-6
* Amb dits de molsa. Setembre de 2015. Editorial Gregal. ISBN 978-84-943898-7-0
* L'olor de la seva pell. Novembre 2017. Editorial Gregal. ISBN 978-84-17082-36-9
* El primer piteu Maig. 2019 Editorial Gregal ISBN 978-84-17660-36-9
* El llarg silenci dels botxins. Octubre 2020. Trípode ISBN 978-84-122351-2-8
* La lluna turquesa Abril 2024 Editorial Aledis ISBN 978-84-128505-0-5

### Contes

* Nabil "Robapinyes" Abril 2022. El Cep i la Nansa ISBN 978-84-124768-5-9

### Teatre

* Adaptació teatral de la novel·la El llarg silenci dels botxins. estrenada de la mà d'Òmnium Cultural Tarragonès i el Programa de Memòria Democràtica de l'Ajuntament de Tarragona 2022.

## Referències

* 1 2 3 Castillon, Xavier. «Alfons Cama publica la seva tercera novel·la». El Punt Avui, 01-12-2015. [Consulta: 1r desembre 2016].
* ↑ «Alfons Cama». Trípode. [Consulta: 1r juliol 2024].
* ↑ «Els Premis Drac 2016» (en català). Premis Drac. Òmnium Cultural del Solsonès. [Consulta: 1r juliol 2024].
* ↑ «Alfons Cama presenta a Palamós 'L'olor de la seva pell', la seva quarta novel·la». Radio Palamós, 15-12-2017. [Consulta: 1r juliol 2024].
* ↑ «Veredicte de la 23a edició dels premis Vila de Torelló – GAT Literari». Associació d'Estudis Torellonencs, 05-07-2021. [Consulta: 1r juliol 2024].
* ↑ «Obres guanyadores Jocs Florals persones grans 2024». Ajuntament de Montcada i Reixac, 07-06-2024. [Consulta: 1r juliol 2024].
* ↑ «Literatura del suro». El Punt Avui, 20-01-2014. [Consulta: 1r desembre 2016].
* ↑ «Tarragona com un protagonista més». Diari de Tarragona, 03-12-2015. Arxivat de l'original el 20 de desembre 2016. [Consulta: 1r desembre 2016].

## Enllaços externs

* Blog de l'autor
* Autor de "Lletres a les aules". Institució de les Lletres Catalanes
# Sonata per a violoncel i piano núm. 2 (Brahms)

La Sonata per a violoncel i piano núm. 2 en fa major, op. 99, fou composta per Johannes Brahms l'any 1886, més de vint anys després de completar la Sonata núm. 1. Fou publicada el 1887. Va ser escrita i dedicada a Robert Hausmann, que la va interpretar en l'estrena; aquest gran violoncel·lista també havia interpretat força vegades la Sonata per a violoncel núm. 1, i l'any següent estrenaria el Doble concert en la menor amb el violinista Joseph Joachim.

## Moviments

Consta de quatre moviments:
* Allegro vivace
* Adagio affettuoso en fa♯ major
* Allegro passionato en fa menor
* Allegro molto
El primer moviment, Allegro vivace, està en forma sonata; comença amb un tema fragmentat del violoncel sobre un tremolo de piano.
En el segon moviment, Adagio affettuoso, la part del violoncel, inicialment, exposa el tema principal en pizzicato acompanyat d'acords per part del piano. La secció central és en fa menor.
El tercer moviment, Allegro passionato en fa menor, amb una secció del trio que és com una cançó, en fa major.
El quart moviment, Allegro molto és un rondó.

## Referències

* ↑ «About - Johannes Brahms - Cello Sonata No.2 in F, Op.99». [Consulta: 26 febrer 2013].
* 1 2 IMSLP2 score.
* ↑ Woodstra, Chris; Brennan, Gerald; Schrott, Allen (2005). All music guide to classical music: the definitive guide to classical music a Google Books, page 191. Hal Leonard Corporation. ISBN 0-87930-865-6
* ↑ p. 13 de 32 a la primera partitura de IMSLP2 - primers dos compassos de l'Adagio affettuoso.
* ↑ All music guide; partitura IMSLP2.

## Enllaços externs

* Interpretació de la Sonata per a violoncel i piano núm. 2 per Wendy Warner (violoncel) i Irina Nuzova (piano) a l'Isabella Stewart Gardner Museum en format MP3
# Achille et Déidamie

Achille et Déidamie és una òpera tràgica en cinc actes amb música d'André Campra i llibret d'Antoine Danchet i és l'última que va dedicar a Lully i Quinault. Es va estrenar a l'Académie Royale de Musique el 24 de febrer de 1735. Només va tenir vuit representacions, l'última el 8 de març de 1735, i no va ser reposada.

## Personatges

| Personatge | Tessitura | Elenc de l'estrena, 24 de febrer de 1735 |
| La Gloire | | Mlle Eremans |
| Melpomènel | | Mlle Julie |
| L'Amour | | Mlle Delorge |
| Apollon | | Cugnier |
| Achille, sota el nom de Polemon | | Chassé |
| Déidamie | | Mlle Le Maure |
| Ulysse | haute-contre | Tribou |
| Lycomède | | Dun |
| Thétis | | Mlle Antier |
| Les Sirènes | | Mlles Fel, Dun i Monville |

## Referències

* ↑ «Informació de l'òpera» (en francès). Opéra Baroque. [Consulta: 8 desembre 2016].
* Le magazine de l'opéra baroque
* (francès) Libretto at "Livres baroques" Arxivat 2014-10-17 a Wayback Machine.
* (francès) Félix Clément and Pierre Larousse Dictionnaire des Opéras, Paris, 1881
# Olha Zúbareva

Olha Zúbareva (ucraïnès: Ольга Валентинівна Зубарева) (Kíiv, 27 de gener de 1958) és una ex-jugadora d'handbol ucraïnesa que va competir sota bandera soviètica durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics de Moscou, on guanyà la medalla d'or en la competició d'handbol.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del món d'handbol: d'or el 1982 i 1986, i una de plata al de 1978. A nivell de clubs jugà principalment al Spartak de Kíev, amb qui guanyà nou edicions de la lliga soviètica (1977, 1978, 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1984, 1985), la copa soviètica de 1977 i la Copa d'Europa de 1977, 1979, 1981 i 1985.

## Referències

* ↑ «Olha Zubareva Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 de desembre 2012. [Consulta: 2 novembre 2019].
* ↑ Women Handball World Championship 1982 in Hungary - 02-12.12 Champion Soviet Union a todor66.com
* ↑ Women Handball World Championship 1986 Netherlands - 04-14.12 Champion Soviet Union a todor66.com
* ↑ Women Handball World Championship 1978 in Czechoslovakia 30.11-10.12 Champion East Germany a todor66.com
* ↑ Ольга Зубарева Arxivat 2013-07-28 a Wayback Machine. (rus)
# Nanòmetre

Un nanòmetre (símbol nm) equival a 10$^{-9}$ metres. És una unitat de longitud del SI, i s'usa habitualment per a mesurar les longituds d'ona de la radiació ultraviolada i els raigs gamma, entre d'altres.
* 1 nm = 0,000 000 001 metres
* 1 nm = 1000 picòmetres
* 1000 nm = 1 micròmetre (també conegut com a micró).

## Altres equivalències

    1 nm = 1000 pm
    1 Å = 1/10 nm (diàmetre mitjà aproximat d'un àtom)
    1 µm = 1000 nm

## Vegeu també

* Llista completa dels prefixos del SI
* Parts per milió
* Nanodomini

## Referències

* ↑ «nanòmetre | enciclopèdia.cat». www.enciclopedia.cat. [Consulta: 15 març 2017].
* ↑ Eric, Kafé,. «nan (HyperDic hyper-dictionary)». hyperdic.ne. [Consulta: 15 març 2017].
# Barranc de Sotllo

El barranc de Sotllo és un curs fluvial, afluent de la Noguera de Vallferrera ubicat en el municipi d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. La seva conca hidrogràfica està envoltada per alguns dels pics més alts del Pirineu català, com son la Pica d'Estats, el pic de Sotllo o la Punta Gabarró. El règim fluvial és nivopluvial, amb un cabal màxim al maig-juny, conseqüència del desgel i les precipitacions de primavera. Neix a una altitud de 2.500 metres en la zona lacustre dels estanys de la coma de Sotllo, al sud-oest del pic de Sotllo. Les seves aigües conflueixen amb les provinents de l’estany d'Estats, formant l'estany de Sotllo, situat a 2.343 metres d'altitud. Més avall, en els Plans de Sotllo, el riu crea una mollera, habitat protegit de torberes altes actives, per continuar més endavant en un salt d'aigua abans de desaiguar a la dreta de la Noguera de Vallferrera a una altitud de 1.730 metres.
A partir de la cascada de Sotllo, a una altitud d’uns 2.000 metres, s’inicia un recorregut de descens del barranc, que finalitza en la cota 1.745, prop de la seva confluència a la Noguera de Vallferrera.
Tot el curs fluvial es troba dintre del Parc Natural de l'Alt Pirineu.

## Referències

* 1 2 ICGC, 2025.
* ↑ Limnopirineus, 2015.
* ↑ FEEC, 2025.
* ↑ PNAP, 2019.

## Bibliografia

* FEEC. «Barranc de Sotllo» (HTML). Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya, 2025. [Consulta: 14 març 2025].
* ICGC. «Barranc de Sotllo» (HTML). Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, 2025. [Consulta: 9 març 2025].
* Limnopirineus. «Molleres dels plans de Sotllo» (HTML), 2015. [Consulta: 9 març 2025].
* PNAP. «Plànol-guia general del Parc Natural de l'Alt Pirineu» (pdf). Parc Natural de l'Alt Pirineu, 2019. [Consulta: 9 març 2025].
# Volta d'aresta

La volta d'aresta o per aresta és la formada per la intersecció de dues voltes de canó iguals i que es creuen perpendicularment. Les línies d'intersecció o arestes són arcs d'el·lipse que es troben en el vèrtex superior. Suposada la igualtat de les voltes assecants, l'espai que cobreix una volta d'aresta és un quadrat perfecte. Es forma sobre la base d'un arc de mig punt, a diferència de la volta de creueria, formada per arcs apuntats.
La seva utilització no sols s'estén per la seva fàcil construcció amb cintres, sinó perquè permet distribuir les forces que fan les cobertes cap als murs exteriors amb gran facilitat.
Els enginyers i arquitectes romans la van estendre per l'Imperi Romà utilitzant-la com a alternativa als sistemes amb llinda i les cobertes planes per a espais petits. Les instal·lacions importants, com els banys romans, van ser sovint cobertes amb enormes voltes d'aresta, com són els casos de les Termes de Dioclecià a Roma, construïdes entre 298 i 305 o les Termes de Cluny a París.
Durant l'edat mitjana es va continuar utilitzant, per la seva fàcil construcció, i es converteix en un dels sistemes de cobrició més estesos de l'art romànic. El primer exemple de vola d'aresta estructurada es troba a l'església arquetípica del primer romànic, anomenat romànic llombard, la basílica de Sant Ambròs a Milà dels anys 1088-1099.
Excepte notables excepcions (com ara Santa Magdalena de Vezelay, en el camí francès de Sant Jaume), el seu desenvolupament se circumscriu a les naus laterals i a les cobertes de la tribuna. Les grans esglésies de pelegrinatge a Santiago com la de Santa Fe de Concas, Sant Martí de Tours, Sant Serni de Tolosa o la mateixa església catedral de Santiago de Compostel·la són excel·lents exemples del seu desenvolupament tècnic.
Abandonada per la volta de creueria en el gòtic, es recupera amb nova força i empenta en el Renaixement, sobretot en el Quattrocento italià, en què Brunelleschi és ferm defensor de les seves possibilitats constructives i decoratives. El barroc la compatibilitza amb altres cobriments fins que la modernitat i les seves noves solucions arquitectòniques la releguen al caràcter de solució artesanal tradicional.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.71. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 23 novembre 2014].

## Bibliografia

* Miquel Fullana, Diccionari de l'art i dels oficis de la construcció, Editorial Moll, Mallorca, 1974. ISBN 84-273-0372-6
# Vladímir Artiómov

Vladímir Nikolàievitx Artiómov (en rus: Владимир Николаевич Артёмов) (Vladímir, Unió Soviètica 1964) és un gimnasta artístic rus, ja retirat, guanyador de cinc medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 7 de novembre de 1964 a la ciutat de Vladímir, població situada a la província del mateix nom, que en aquells moments estava situada a la República Socialista Federada Soviètica de Rússia (Unió Soviètica) i que avui en dia forma part de la Federació Russa.
És pare del gimnasta i medallista olímpic Sasha Artemev.

## Carrera esportiva

Absent dels Jocs Olímpics d'estiu de 1984 realitzats a Los Angeles (Estats Units) pel boicot polític decretat pel seu país, va participar, als 23 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud), on fou el gran dominador de la gimnàstica masculina. En aquests Jocs guanyà cinc medalles: quatre medalles d'or en les proves d'equip, individual, barra fixa i barres paral·leles; així com una medalla de plata en la prova d'exercici de terra.
Al llarg de la seva carrera activa guanyà tretze medalles en el Campionat del Món de gimnàstica artística, entre elles sis medalles d'or.
L'any 1990 abandonà la Unió Soviètica i s'instal·là als Estats Units, abandonant la pràctica esportiva.
# Alfred Goullet

Alfred "Alf" Goullet (Gippsland, Victòria, 5 d'abril de 1891 - Toms River, 11 de març de 1995) va ser un ciclista australià que es va especialitzar en el ciclisme en pista.
El 1909 es va instal·lar als Estats Units d'Amèrica, juntament amb Paddy Hehir, i el 1916 es va nacionalitzar estatunidenc. Va participar en nombroses curses de sis dies i en va guanyar quinze. Durant la seva carrera esportiva va guanyar més de 400 curses i va establir diferents records del món. Es va retirar el 1924.
Fou inclòs al Madison Square Garden Hall of Fame el 1968 i el 1986 va volar a Melbourne, el seu primer viatge a Austràlia en 75 anys, per ser inclòs al Sport Australia Hall of Fame. El 1988 fou inclòs al US Bicycling Hall of Fame.
Va morir en una llar d'avis amb 103 anys a Toms River, el 1995. El 2016, a títol pòstum, fou inclòs al Cycling Australia Hall of Fame.

## Palmarès

* 1909
** Campió d'Austràlia de Velocitat
* 1912
** 1r als Sis dies de Sydney (amb Paddy Hehir)
** 1r als Sis dies de Melbourne (amb Paddy Hehir)
* 1913
** Campió d'Austràlia de Velocitat
** 1r als Sis dies de Nova York (amb Joe Fogler)
** 1r als Sis dies de París (amb Joe Fogler)
* 1914
** 1r als Sis dies de Nova York (amb Alfred Grenda)
** 1r als Sis dies de Boston (amb Alfred Hill)
** 1r als Sis dies de Newark (amb Alfred Hill)
* 1916
** 1r als Sis dies de Boston (amb Alfred Grenda)
* 1917
** 1r als Sis dies de Nova York (amb Jake Magin)
* 1919
** 1r als Sis dies de Nova York (amb Eddy Madden)
* 1920
** 1r als Sis dies de Nova York (amb Jake Magin)
* 1921
** 1r als Sis dies de Nova York (amb Maurice Brocco)
* 1922
** 1r als Sis dies de Nova York (amb Gaetano Belloni)
** 1r als Sis dies de Chicago (amb Ernest Kockler)
* 1923
** 1r als Sis dies de Nova York (amb Alfred Grenda)

## Referències

* ↑ «Alf Goullet». infoplease.com.
* 1 2 Nye, Peter (12 November 1990). «One of the bigger wheels». Sports Illustrated. Consulta: 19 October 2016.
* 1 2 «GOULLET Alfred». [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ «Alfred Goulett». Sport Australia Hall of Fame. [Consulta: 26 setembre 2020].
* ↑ «Alfred Goullet, 103, Champion Cyclist». The New York Times, 13-03-1995 [Consulta: 19 octubre 2016].
* ↑ «Alfred GOULLET». Memoire du Cyclisme. Arxivat de l'original el 18 octubre 2007.
* ↑ «Alfred Goullet» (en anglès). Sport Australia Hall of Fame. [Consulta: 22 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
# Les Saltimbanques

Les Saltimbanques (títol original en francès; en català, Els acròbates) és una opéra-comique en tres actes amb música de Louis Ganne i llibret en francès de Maurice Ordonneau. Es va estrenar el 30 de desembre de 1899 en el Théâtre de la Gaîté de París. En el tercer acte un ballet titulat Els Bohemiennes va ser ballat per Julia Duval, Briant, les dones del cos de ballet i un grup d'acròbates, Els Manzoni.
Fou un triomf i aviat es va arribar a l'actuació centèsima. Es va comparar la història de l'infant recollit per un grup d'artistes d'un circ ambulant amb l'òpera Mignon d'Ambroise Thomas, un gran èxit de l'Opéra-Comique.

## Discografia

* Els saltimbanques - Mady Mesplé, Éliane Lublin, Raymond Amade, Dominique Tirmont, Claude Calès, Jean-Christophe Benoit - Cors René Duclos, Orquestra de la Association donis Concerts Lamoureux, Jean-Pierre Marty - EMI Classics, 1968.
* Els saltimbanques - Janine Micheau, Michel Roux, Robert Massard, Genevieve Moizan, Pierre Dervaux - Accord 465868-2

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2015-07-04. [Consulta: 3 juliol 2015].

## Bibliografia

* Le guide de l'opéra, R. Mancini & J.J. Rouveroux, (Fayard, 1986) ISBN 2-213-01563-5
# Serguei Beloglàzov

Sergei Beloglazov (en rus: Сергей Белоглазов) (Kaliningrad, Unió Soviètica 1956) és un lluitador rus, ja retirat, guanyador de dues medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 16 de setembre de 1956 a la ciutat de Kaliningrad, ciutat que forma part de la província del mateix nom i que en aquells moments formava part de la Unió Soviètica i que avui en dia forma part de Rússia. És germà bessó del també lluitador i medallista olímpic Anatoly Beloglazov.

## Carrera esportiva

Va participar, als 23 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 realitzats a Moscou (Unió Soviètica), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova de pes gall de lluita lliure. Absent dels Jocs Olímpics d'estiu de 1984 pel boicot polític realitzat pel seu país, participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud), on va aconseguir revalidar la seva medalla d'or.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat set medalles en el Campionat del Món de lluita i fou cinc vegades campió d'Europa.
En retirar-se de la competició activa es traslladà als Estats Units per esdevenir entrenador de la Universitat de Lehigh. Posteriorment fou entrenador de l'equip rus femení de lluita i de l'equip de Singapur.
El 2004 fou inclòs al FILA International Wrestling Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Olympedia – Sergey Beloglazov». [Consulta: 10 març 2025].
* 1 2 3 4 «БЕЛОГЛАЗОВ Сергей Алексеевич | Российские спортсмены | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 10 març 2025].
* ↑ «Beloglazov Brothers' Bios» (en anglès americà), 13-01-2018. [Consulta: 10 març 2025].
# Augustin Calmet

Dom Antoine Augustin Calmet (Ménil-la-Morgue (França), 26 febrer del 1672 - abadia de Senones, 25 d'octubre del 1757) va ser un destacat exegeta francès que va escriure "Història de l'Antic i Nou Testament i dels jueus", i que també va publicar el 1746 un llibre titulatEl món dels fantasmes, en el qual s'inclou un assaig sobre els vampirs.
Va ser educat al priorat benedictí de Breuil (Commercy), i professà com a monjo benedictí a l'abadia de Saint Mansuy a Toul el 23 d'octubre del 1688 després unir-se a l'orde l'any anterior. Fou ordenat sacerdot el 17 març 1696 i va passar a ensenyar filosofia i teologia a l'abadia de Moyenmoutier. Va començar allà a recopilar material per a un comentari de la Bíblia que va completar durant la seva estada com a sots-prior i professor d'exegesi a Munster, Alsàcia. Entre 1707 i 1716 va publicar 23 volums de la seva principal obra Commentaires littéral sud tous les livres de l'Ancien et du Nouveau Testament, amb dues edicions més entre 1714-20 i 1724-26. Aquesta obra va tenir una primera traducció entre 1730-38 al llatí de la qual es van publicar tres edicions i una segona traducció amb almenys una edició en 1730.
En reconeixement de les seves qualitats com a home instruït i pius, va ser elegit prior de Lay-Saint-Christophe el 1715, abat de Saint Léopold a Nancy el 1719, i de Senones el 1729. Així mateix, va ser dues vegades elegit Superior General de la congregació i, encara que el Papa Benet XIII volgué ordenar-lo bisbe, va rebutjar el càrrec.

## Obra

El seu treball fou eclèctic i prolífic. Les seves obres principals són:
* Abrégé de l'histoire de la Lorraine, Nancy, (1734);
* La Bible en latin et en français, amb un Commentaire littéral et critique, París, 1707-1716, 23 vol. in-4 (el comentari va ser reimpres per separat amb el títol Trésor d'antiquités sacrées et profanes, 9 v., 1722 i anys successius);
* Bibliothèque lorraine, ou histoire des hommes illustres qui ont fleuri en Lorraine, Nancy, (1751);
* Commentaires sur l'Ancien et le Nouveau Testament, (26 volums) (1707-1717);
* Dictionnaire historique et critique de la Bible, Paris, 1722-1728, 2 vol. m-fol. (versió en línia);
* Dissertation sur les grands chemins de Lorraine, Nancy, (1727);
* Histoire de l'Ancien et du Nouveau Testament;
* Histoire de l'abbaye de Munster, Colmar, (pòstum, 1882);
* Histoire de l'abbaye de Senones, Saint-Dié, (pòstum, 1877-1881);
* Histoire ecclésiastique et civile de la Lorraine, Nancy, (1728), 4 vol., in-fol.;
* Histoire généalogique de la maison du Châtelet, Nancy, (1741);
* Histoire universelle sacrée et profane, Strasbourg, (1735-1747);
* Notice de la Lorraine, Nancy, 1756 (Edició de 1840 a Google Books);
* Traité historique des eaux et bains de Plombières, de Luxeuil et de Bains, Nancy, (1748);
* Dissertations sur les apparitions des Anges, des Démons & des Esprits. Et sur les Revenans et Vampires de Hongrie, de Boheme, de Moravie & de Silesie. (1746)
# La Mascotte

La Mascotte ("La mascota") és una opéra comique en tres actes amb música d'Edmond Audran i llibret en francès d'Alfred Duru i Henri Charles Chivot. És la història de Bettina, una noia camperola que creu que atreu la bona sort de qualsevol que la posseeixi, sempre que romangui verge.

## Representacions

Es va estrenar en el Théâtre des Bouffes-Parisiens de París el 29 de desembre de 1880. Va ser molt popular i es van donar fins a mil representacions en tan sols cinc anys. Es va reposar en el mateix Bouffes-Parisiens el 1883 i 1889 i es va produir en altres teatres parisencs fins als anys 1930 i de nou el 1944; es va fer una pel·lícula el 1935 amb Germaine Roger, Lucien Baroux, Lestelly i Dranem.

## Referències

* ↑ Lamb A. Edmond Audran.
* ↑ Walker, Raymond.
* ↑ Gänzl K, Lamb A. Gänzl's Book of the Musical Theatre.