OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hebreus africans

Hebreu africà (també hebreu negre, hebreu israelita africà i hebreu negre) és un terme general per a diverses sectes religioses d'origen nord-americà des del segle xix entre afroamericans, amb trets del judaisme, cristianisme, o ambdós. La definició d'un «hebreu negre» és molt arbitrària, perquè les idees de les sectes tenen moltes variacions, d'interpretacions molt properes a l'adoració del judaisme establert fins a elles que estan més pròximes al culte de supremacia racial negra. La paraula no és usualment emprada per referir-se a persones negres que s'han convertit a una de les branques establertes del judaisme (ortodox, conservador, o reformat). L'Associació de Jueus Negres el 1998 va calcular que vivien als Estats Units 200.000 negres que es definien com a jueus.

## Raons del fenomen

Des de les esglésies de la minoria negra nord-americana, la identificació simbòlica amb les tribus d'Israel en la Bíblia, en particular la història de l'Èxode, sempre han estat importants em elles sistemes de creença en la veracitat de la fe. Una part minúscula entre els afroamericans havien reclamat ser els autèntics hereus dels israelites. L'Església del Déu i els Sants de Crist (anglès: Church of God and Saints of Christ), fundada en 1896, va ser la primera coneguda a declarar que els negres són «hebreus». En el seu culte van tenir lloc rituals similars als del judaisme (com la circumcisió) i també el cristianisme (baptisme).
El renom d'hebreu negre pot ser aplicat a molts tipus de persones. Segons l'històric afroamericà James Tinney, hi ha tres tipus primaris: Els jueus negres que tenen arrels cristianes i aspectes de culte jueus; hebreus negres que són més orientats al judaisme; i israelites negres que tenen caràcter més nacionalista amb poques arrels en el judaisme.

## Notes

* ↑ Gelbwasser, Michael. JWeekly. 10 de abril, 1998
* ↑ Chireau, Yvonne (2000). "Black Culture and Black Zion: African American Religious Encounters with Judaism, 1790–1930, an Overview". Un capítulo de Yvonne Patricia Chireau, Nathaniel Deutsch, eds.. Black Zion: African American Religious Encounters with Judaism. Nova York: Oxford University Press. ISBN 0-19-511257-1; p. 21
* ↑ Tinney, James. "Black Jews: A House Divided". Christianity Today. 7 de diciembre, 1973; p. 52-54.

## Vegeu també

* Beta Israel
* Lemba

## Bibliografia

* Jacob S. Dorman. Chosen People: The Rise of American Black Israelite Religions. Oxford University Press, 2013. ISBN 978-0-19-530140-3.
* Martina Könighofer. The New Ship of Zion: Dynamic Diaspora Dimensions of the African Hebrew Israelites of Jerusalem. LIT Verlag Münster, 2008. ISBN 978-3-8258-1055-9.
* Steven Thrasher. «Black Hebrew Israelites: New York's Most Obnoxious Prophets». The Village Voice, 30-03-2011. Arxivat de l'original el 2011-04-08. [Consulta: 26 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Black Hebrew Israelites—ReligiousTolerance.org Arxivat 2009-06-29 at the Portuguese Web Archive
* The Black Hebrews, Jewish Virtual Library
# The Rake's Progress

The Rake's Progress (La carrera del llibertí) és una òpera en tres actes i un epíleg d'Ígor Stravinski, composta entre el 1948 i el 1951 a partir d'un llibret de W.H. Auden i Chester Kallman.

## El llibret

El llibret, escrit per W.H. Auden i Chester Kallman, es basa lliurement en les vuit pintures i gravats titulats A Rake's Progress pintats entre el 1732 i 1733 per William Hogarth, que Stravinski havia vist el 2 de maig de 1947, en una exposició a Chicago.
La història tracta de la decadència i caiguda de Tom Rakewell que abandona Anne Trulove pels plaers de Londres en companyia de Nick Shadow, que resulta ser el diable. Després de diversos contratemps, tots ells iniciats per la tortuosa «ombra», Tom acaba a Bedlman, un hospital psiquiàtric del sud de Londres. La moralitat del conte és: «Per als cors, les mans i les ments inactives el diable sempre troba una feina a fer».

## Instrumentació

Stravinski va pensar la partitura per una orquestra de mida clàssica amb dues flautes (una de les quals es desdobla en piccolo), dos oboès (un es desdobla en corn anglès), dos clarinets, dos fagots, dues trompes, dues trompetes, timbales, campana, clavecí (o piano) i corda.

## L'estrena

L'estrena va tenir lloc al teatre La Fenice de Venècia, l'11 de setembre de 1951 dirigida per Stravinski. Els personatges principals i els intèrprets de l'estrena van ser els següents:
| Personatge | Tipus de veu | Repartiment de l'estrena (Director: Ígor Stravinski) |
| Tom Rakewell, el llibertí | tenor | Robert Rounseville |
| Anne Trulove, la seva promesa | soprano | Elisabeth Schwarzkopf |
| Nick Shadow, el diable | baríton o baix | Otakar Kraus |
| Baba the Turk, la dona barbuda | mezzo-soprano | Jennie Tourel |
| Father Trulove, el pare d'Anne | baix | Raphaël Arié |
| Sellem, un subhastador | tenor | Hugues Cuénod |
| Mother Goose, una prostituta | contralt | Nell Tangeman |
| Guardià de la casa de bojos | baix | Emanuel Menkes |

## Referències

* ↑ Cronologia del Liceu a cura de Ramon Pla i Arxé
# Consorci de la Zona Franca de Barcelona

El Consorci de la Zona Franca de Barcelona (CFZB) és una institució pública creada l'any 1916 pel govern espanyol i l'Ajuntament de Barcelona per a gestionar el polígon industrial de la Zona Franca de Barcelona i la seva zona duanera. Des de 2018 la seva directora general és Blanca Sorigué Borrell.

## Història
### Inicis

La Zona Franca de Barcelona va ser l'espai on es va iniciar la indústria del motor a l'Estat, on es van establir empreses com La Hispano Suiza, propietat de General Motors i, posteriorment la SEAT. Al llarg del segle xx va donar feina a milers de persones de tota l'àrea metropolitana de Barcelona. Durant els anys 1980 i 1990 es va apostar per incorporar empreses del sector terciari, i posteriorment es va apostar per la gestió logística.

### Segle XXI

És una entitat autònoma amb personalitat jurídica pròpia, finançada amb fons propis i que es dedica a la generació d'activitat econòmica. La seva activitat principal és gestionar el Polígon Industrial de la Zona Franca i la Zona Franca Duanera, així com administrar els seus actius i afavorir la projecció internacional de Barcelona, Catalunya i Espanya en els sectors firal, logístic i immobiliari. Per aquest motiu, disposa de més de 12.000.000 m² de sòl industrial i urbà, en diferents fases de realització.
La seva missió corporativa és propiciar el progrés social i la creació d'ocupació, a partir de la implantació industrial i logística, el desenvolupament empresarial i d'escenaris per a l'activitat econòmica, i la transferència tecnològica.
També organitza esdeveniments empresarials internacionals punters, com la fira immobiliària Barcelona Meeting Point (BMP) i la logística Saló Internacional de la Logística i Manutenció (SIL).

## Òrgans de govern

* President - Alcalde de Barcelona (Jaume Collboni)
* Vicepresident - Delegat especial de l'Estat (Pere Navarro)
* Vicepresident segon - Secretari general del Departament d'Empresa de la Generalitat (Oriol Sagrera)
* Directora general - Blanca Sorigué Borrell
* Secretari general - Ramon Xuclà Comas

## Referències

* 1 2 CATALUNYA, COMUNICACIÓ-TVE. «TVE Catalunya repassa els 100 anys del Consorci de la Zona Franca, amb el documental "Zona Franca, franca zona"», 22-07-2016. [Consulta: 22 octubre 2023].
* ↑ Saballs, Martí. «Pere Navarro: "La pandemia ha evidenciado que tenemos que fabricar más, mejor y más cerca"» (en castellà). El Mundo, 04-10-2021. [Consulta: 20 maig 2022].
* ↑ «CZFB - Òrgans de Govern». [Consulta: 22 octubre 2023].

## Bibliografia

* Carol, Màrius. Consorci Zona Franca Barcelona: founded in 1916 (en anglès). Barcelona: Lunwerg, 2003, p. 195. ISBN 9788477828860.
* Escartín i Sánchez, Eduard. Consorci de la Zona Franca Barcelona : 100 anys : talent per evolucionar. Barcelona: Lunwerg, 2016, p. 251.

## Enllaços externs

* Consorci de la Zona Franca de Barcelona - Lloc web oficial
# Olderup

Olderup (frisó septentrional Åldrop , danès Olderup) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Nordsee-Treene, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba ja 8 kilòmetres de Husum i vora la carretera cap a Flensburg.
# Bandera de la República Centreafricana

La bandera de la República Centreafricana es va adoptar l'1 de desembre de 1958. La va dissenyar Barthélemy Boganda, el primer president del territori autònom de l'Oubangui-Chari, que pensava que "França i Àfrica han de caminar junts". Així doncs, va combinar el vermell, el blanc i el blau del tricolor francès amb els colors panafricans: vermell, verd i groc.

## Simbologia

El color vermell simbolitza la sang del poble, la sang vessada per aconseguir la independència i protegir la nació. El color blau representa el cel i la llibertat. El color blanc representa la pau i la dignitat. El color verd representa l'esperança i la fe, i l'estrella, la independència. El color groc representa tolerància. És a dir, aquesta bandera representa el desig d'unitat entre les persones del món, però especialment entre els pobles d'Àfrica.

## Disseny i construcció

El disseny consta de quatre franges horitzontals i una de vertical, i una única estrella groga de cinc puntes a la part superior esquerra. Els colors escollits pretenen ser els simbòlics de França (blau i blanc) i d'Àfrica (verd i groc) amb la franja vertical vermella que els uneix tots dos en unitat, i el respecte que els europeus i els africans haurien de tenir-se entre ells. L'estrella groga vol ser indicativa de la independència. La Constitució de la República Centreafricana descriu la bandera com "quatre bandes horitzontals de la mateixa mida dels colors blau, blanc, verd i groc, barrades perpendicularment al centre per una banda vermella d'igual mida i marcades a la cantonada superior esquerra per un groc. estrella de cinc puntes."
* Proporcions 2:3
* Proporcions 3:5

### Colors

| Model de color | Blau | Blanc | Verd | Groc | Vermell |
| Pantone | 287C | Blanc | 7739C | Yellow C | 186C |
| CMYK | 100/63/0/49 | 0/0/0/0 | 74/0/74/41 | 0/19/100/0 | 0/92/75/18 |
| RGB | 0, 48, 130 | 255, 255, 255 | 40, 151, 40 | 255, 206, 0 | 210, 16, 52 |
| HTML | 003082 | FFFFFF | 289728 | FFCE00 | D21034 |

## Banderes històriques

* Domini colonial francès d'Ubangui-Chari (1903-1960)
* Proposta de bandera de substitució per a la República Centreafricana des de 1976
* Estendard imperial de Bokassa I, utilitzat com a co-bandera de l'Imperi Centreafricà (1976-1979)

## Vegeu també

* República Centreafricana
* Llista de banderes estatals

## Referències

* ↑ «Central African Republic» (en anglès). Flags Of The World. [Consulta: 4 juliol 2022].
# Barraques de cala Pallerida

Les Barraques de cala Pallerida són una obra de Palamós (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Els quatre estatges s'organitzaren formant mitgera. La façana posterior està encastada al desnivell del terreny. Per la banda de mar cada façana té una gran obertura, la porta o bé la porta i la finestra; i a la part superior, una finestreta per a la il·luminació. Les parets són de pedra i estan emblanquinades. El sistema de coberta és una volta de canó de tres gruixos de rajola. Se’n conserva perfectament l'estructura original, i només se n'han reduït les entrades i se n'han condicionat els interiors per fer-les més confortables. La coberta de la barraca més al nord és plana, refeta després que un temporal la malmetés.

## Història

Les construccions daten de finals del segle xix i la seva utilització inicial era la de guardar la barca i els atuells de pesca, alhora que feien ocasionalment d'habitatge. Els tapers de Palamós les utilitzaven com a lloc d'esbarjo els diumenges per anar a pescar i passar-hi el dia. Actualment estan pendents de legalització pel fet que es troben en la zona marítimo-terrestre.
Aquestes barraques s'anomenen, començant des de migjorn: barraca d'en Gafarot (o Pere Roca), barraca d'en Coloreu, barraca d'en Puig i la barraca d'en Joaquim Fina i Torrent, que és la que presenta coberta plana.

## Referències

* 1 2 «Barraques de cala Pallerida». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
* 1 2 Turró i Anguila, Jordi. Les barraques de pescadors a la Costa Brava. Palafrugell: Fundació Ernest Morató, 2013, p. 138. ISBN 9788461628346.
# Bigeminisme

El bigeminisme és una arrítmia cardíaca en la qual hi ha un sol batec ectòpic, o batec cardíac irregular, després de cada batec cardíac regular o sinusal. Els dos batecs són figuradament semblants a dos bessons, d'aquí bi- (dos) + geminisme (bessó). Per exemple, en el bigeminisme ventricular, un batec sinusal va seguit d'una contracció ventricular prematura (CVP o extrasístole ventricular), una pausa, un altre batec normal i després una altra CVP. En el bigeminisme auricular, l'altre "bessó" és una contracció auricular prematura (CAP o extrasístole supraventricular).

## Referències

* ↑ Shvilkin, Ary L. Goldberger, Zachary D. Goldberger, Alexei. Goldberger's Clinical Electrocardiography: A Simplified Approach. 8th. Philadelphia, PA: Elsevier/Saunders, 2013. ISBN 9780323087865.

## Vegeu també

* Trigeminisme
* Quadrigeminisme
# Le stravaganze del conte

Le stravaganze del conte és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giovanni Francesco Busenello. S'estrenà al Teatro dei Fiorentini de Nàpols el carnestoltes de 1772.
Després d'haver escrit música religiosa, en el carnaval de 1772 va debutar com a operista amb Le stravaganze del conte, que consta de dos actes i una farsetta titulada Le magie di Merlina e Zoroastre, que de vegades se cita com Le pazzie di Stellidaura e Zoroastre. Només va obtenir aplaudiments de compromís.

## Referències

* ↑ Dades a operone
* ↑ Rossi, Nick; Fauntleroy, Talmage. Domenico Cimarosa: his life and his operas. Greenwood Publishing Group, 1999. ISBN 9780313301124.
* ↑ La Gran Opera. Barcelona: Planeta-De Agostini, 1989. ISBN 84-395-1303-8.
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Rei del Nepal

El Rei del Nepal és el títol de cap d'estat del Nepal (fins al 18 de maig de 2006). El càrrec va ser creat el 21 de desembre de 1768. L'actual Rei és Gyanendra Bir Bikram Shah Dev, des del 4 de juny de 2001. El 24 de desembre de 2007 el govern provisional anuncià que abans del 12 d'abril de 2008, que és quan està previst que se celebrin eleccions, la monarquia serà abolida i el rei serà destituït.

## Dinastia Shah

* 21 de desembre de 1768 - 11 de gener de 1775: Prithivi Narayan Shah, fill de Nara Bhupal Shah
* 11 de gener de 1775 - 17 de novembre de 1777: Pratap Singh Shah, fill de l'anterior
* 17 de novembre de 1777 - 23 de març de 1799: Rana Bahadur Shah, fill de l'anterior
* 23 de març de 1799 - 20 de novembre de 1816: Girvan Yuddha Bikram Shah Deva, fill de l'anterior
* 20 de novembre de 1816 - 12 de maig de 1847: Rajendra Bikram Shah, fill de l'anterior
* 12 de maig de 1847 - 17 de maig de 1881: Surendra Bir Bikram Shah, fill de l'anterior
* 17 de maig de 1881 - 11 de desembre de 1911: Prithivi Bir Bikram Shah, fill de l'anterior
* 11 de desembre de 1911 - 7 de novembre de 1950: Tribhuvan Bir Bikram Shah Dev (Primer regnat), fill de l'anterior
* 7 de novembre de 1950 - 7 de gener de 1951: Gyanendra Bir Bikram Shah Dev (Primer regnat), net de l'anterior
* 7 de gener de 1951 - 13 de març de 1955: Tribhuvan Bir Bikram Shah Dev (Segon regnat), avi de l'anterior
* 13 de març de 1955 - 31 de gener de 1972: Mahendra Bir Bikram Shah Dev, fill de l'anterior
* 31 de gener de 1972 - 1 de juny de 2001: Birendra Bir Bikram Shah Dev, fill de l'anterior
* 1 de juny de 2001 - 4 de juny de 2001: Dipendra Bir Bikram Shah Dev, tres dires, incapacitat, fill de l'anterior
* 4 de juny de 2001 - 28 de maig de 2008: Gyanendra Bir Bikram Shah Dev, (Segon mandat), oncle de l'anterior
* Vegeu President del Nepal (a partir de 2008)
# Bandera del Senegal

La bandera del Senegal està composta per tres bandes verticals i iguals de color verd, groc i vermell, amb una estrella de cinc puntes verda al centre de la banda groga.
Els orígens de la bandera sorgeixen de la Federació de Mali, d'on la bandera és idèntica, però hi havia una figura humana estilitzada en negre en lloc de l'estrella verda. En la seva forma actual es va adoptar oficialment el 20 d'agost de 1960.

## Simbolisme

La bandera consta de bandes verticals tricolors d'iguals dimensions, amb els tradicionals colors panafricans: verd (costat del pal), groc i vermell.
El color verd té diferents significats en diferents comunitats. Per als musulmans, és el color de la bandera del Profeta, mentre que per als cristians representa esperança i per als animistes, fecunditat. El groc (o daurat) és un signe de riquesa, fruit del treball, i al mateix temps, és el color de les arts i les lletres, també el color de l'esperit. Finalment, el vermell recorda el color de la sang, de la vida, del sacrifici de tota la nació, i la determinació de lluitar contra el subdesenvolupament
Molt present en el simbolisme de l'Àfrica subsahariana, l'estrella de cinc puntes marca l'obertura del Senegal als cinc continents i representa el cel, en els valors espirituals, sobretot entre un poble que no viu només d'arròs i pa. És verda i simbolitza l'esperança expressada per la jove independència de la República del Senegal.

## Vegeu també

* Senegal
* Llista de banderes estatals

## Referències

* 1 2 3 «Le drapeau et la devise de la République du Sénégal». [Consulta: 30 octubre 2022].
* ↑ «The Spokesman-Review - Google News Archive Search». [Consulta: 30 octubre 2022].
* ↑ «flag of Senegal | Britannica» (en anglès). [Consulta: 30 octubre 2022].
# William Bright

William Bright (Oxnard (Califòrnia), 13 d'agost de 1928 – Louisville (Colorado), 15 d'octubre de 2006) fou un lingüista estatunidenc especialitzat en lingüística descriptiva i llengües ameríndies i d'Àsia meridional.
Bright va obtenir una llicenciatura en lingüística el 1949 i un doctorat en el mateix camp el 1955, ambdós de la Universitat de Califòrnia, Berkeley. Va ser professor de lingüística i antropologia a la UCLA 1959-1988. Després es va traslladar a la Universitat de Colorado a Boulder, on va romandre a la facultat fins a la seva mort.
Bright era una autoritat en llengües nadiues i cultures de Califòrnia, i era especialment conegut pel seu treball dels karok, una llengua ameríndida del nord-oest de Califòrnia. El seu estudi de la llengua va ser el primer que es realitzà sota els auspicis de la Survey of California and Other Indian Languages. Va ser nomenat membre honorari de la tribu Karuk, el primer no amerindi en rebre aquest honor, en reconeixement dels seus esforços per documentar i preservar llur la seva llengua, que va donar lloc al seu ressorgiment. Bright també és conegut per les seves recerques en les llengües ameríndies nàhuatl, kaqchikel, luiseño, ute, wishram, cahuilla (amb Katherine Saubel) i yurok, i les d'Àsia meridional lushai, kannada, tàmil, i tulu. Cal destacar que són les seves contribucions al coneixement toponímic sobre noms de llocs i la seva importància lingüística de les tribus i bandes de Califòrnia.
Bright fou editor de Language, la publicació de la Linguistic Society of America, de 1966 a 1988 i de Language in Society de 1993 a 1999. Fou editor fundador de Written Language and Literacy, que fou editada des de 1997 fins a 2003. Va servir com a president de la Linguistic Society of America el 1989.
És el pare de l'autora Susie Bright. En els darrers anys de la seva vida va estar casat amb Lise Menn. Va morir d'un tumor cerebral.

## Bibliografia

* Native American Placenames of the United States (University of Oklahoma, 2004)
* 1,500 California Place Names: Their Origin and Meaning (University of California, 1998)
* The World's Writing Systems (co-editor with Peter Daniels) (Oxford University Press, 1996)
* A Coyote Reader (University of California, 1993)
* International Encyclopedia of Linguistics (editor) (Oxford University Press, 1992)
* Language variation in South Asia (Oxford University Press, 1990)
* American Indian Linguistics and Literature (Mouton, 1984)
* Discovered tongues: Poems by linguists (editor) (Corvine Press, 1983)
* Haiku journey: To the North Coast (Copper Canyon Press, 1983)
* Bibliography of the languages of Native California, including closely related languages of adjacent areas (Scarecrow Press, 1982)

## Referències

* ↑ Shipley, William. In Honor of Mary Haas. City: Walter de Gruyter & Co, 1988. ISBN 3-11-011165-9.

## Enllaços externs

* Web Personal Arxivat 2008-10-17 a Wayback Machine.
* Bill Bright, 1928-2006 a Language Log
* Obituari al New York Times