OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Deveroïta-(Ce)

La deveroïta-(Ce) és un mineral de la classe dels compostos orgànics. Rep el nom en reconeixement de la vall de Devero i al Parc Natural de Devero, on es troba la seva localitat tipus.

## Característiques

La deveroïta-(Ce) és un mineral orgànic de fórmula química Ce₂(C₂O₄)₃·10H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2 i 2,5.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a l'àrea del mont Cervandone, a l'Alpe Devero, dins la localitat de Baceno, a la província de Verbano-Cusio-Ossola (Piemont, Itàlia). També ha estat descrita a la mina Kodanda Rama, situada dins el districte de Nellore (Andhra Pradesh, Índia). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Deveroite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 agost 2019].
# Ducat de Suárez

El Ducat de Suárez és un títol nobiliari espanyol amb Grandesa d'Espanya creat el 25 de febrer de 1981 pel rei Joan Carles I i atorgat a Adolfo Suárez González, president del Govern d'Espanya entre 1976 i 1981, en reconeixement de la seva labor durant la transició a la democràcia.
El seu actual titular és Alejandra Romero Suárez, neta del primer duc de Suárez.

## Titulars

Creació per Juan Carlos I :
| Titular | Titular | Període |
| I | Adolfo Suárez González | 1981 - 2014 |
| II | Alejandra Romero Suárez | 2014 - |

## Referències

* ↑ «Alejandra Romero Suárez, la nueva duquesa 'hereda' el conflicto familiar». El Mundo, 14-03-2015 [Consulta: 7 juliol 2015].
* ↑ Boletín Oficial del Estado
* Elenc de Grandeses i Títols Nobiliaris Espanyols. Institut "Salazar i Castro", C.S.I.C.

## Enllaços externs

* Suárez, duc "per la seva lleialtat, patriotisme i abnegació", Diari ABC, 27 de febrer de 2002
# Eduardo Márquez González

Eduardo Márquez González (Madrid, 1956) és un periodista colombià, d'origen espanyol.
Nascut a Madrid, de pares colombians, Eduardo Márquez és un reconegut periodista colombià, que després de cobrir diversos anys el tema del conflicte armat i els processos de pau a Colòmbia, va decidir dedicar la seva experiència per a la reivindicació del periodisme independent i amb condicions laborals dignes. Ha estat el fundador i director del Centre de Solidaritat de la Federació Internacional de Periodistes (Cesso-FIP) i president de la Federació Colombiana de Periodistes (Fecolper). Sota la seva direcció, Cesso-FIP dona suport a l'exercici professional dels periodistes colombians i ha contribuït a la unitat gremial, per permetre la dignificació de l'ofici.
L'any 2008 se li atorgà el II Premi Internacional de Periodisme Julio Anguita Parrado, convocat pel Sindicat de Periodistes d'Andalusia (SPA), en reconeixement de la seva llarga trajectòria en l'exercici del periodisme i la seva dedicació a la defensa de la llibertat de premsa a Colòmbia.

## Referències

* ↑ «Premiado el presidente de los periodistas colombianos». El Mundo, 07-04-2000 [Consulta: 12 maig 2020].
* ↑ «El periodista colombiano Eduardo Márquez gana el II Premio Julio Anguita Parrado». Sindicat de Periodistes de Catalunya, 13-03-2008 [Consulta: 12 maig 2020].
* ↑ «El colombiano Eduardo Márquez González recibe el II Premio de Periodismo Julio Anguita». Sindicato de Periodistas de Andalucía, 13-03-2018 [Consulta: 12 maig 2020].
* ↑ «Eduardo Márquez González». Diario Córdoba, 13-03-2008 [Consulta: 12 maig 2020].
# Enrique Fernández de Heredia

Enrique Fernández de Heredia y Gaztañaga va ser militar espanyol que va participar en la Guerra civil.

## Biografia

Fernández d'Heredia era un militar de carrera. En 1932 va formar part de la missió militar que va ser enviada a Bolívia, i va romandre al país durant un any com a instructor de les Forces armades bolivianes. El juliol del 1936, a l'esclat de la Guerra civil, era comandant d'artilleria a Madrid i es va mantenir fidel a la República.
Ascendit poc després a Tinent coronel, durant la contesa va ocupar el comandament de diverses unitats militars: la 3a Divisió o el XVIII Cos d'Exèrcit, el comandament de les quals va assumir després del final de la batalla de Brunete. Al desembre de 1937 es trobava destinat en el Front de Terol al capdavant del XVIII Cos d'Exèrcit, preparat per a participar en una ofensiva contra la ciutat. El 24 de desembre va ser ascendit pel general Rojo al rang de coronel en reconeixement del seu èxit en envoltar la ciutat. L'abril del 1938 va cedir el comandament del XVIII Cos d'Exèrcit a José del Barrio Navarro.

## Obres

* —— (1935). Un año de misión en Bolivia. Librería internacional de Romo: Bolivia.

## Referències

* ↑ Fredrick B. Pike (1971). Hispanismo, 1898-1936, University of Notre Dame Press, pág. 305
* ↑ Michael Alpert (1989). El Ejército republicano en la Guerra civil, Siglo XXI Editores, pág. 80
* ↑ Michael Alpert (1989). El ejército republicano en la guerra civil, Siglo XXI Editores, pág. 369
* 1 2 Carlos Engel Masoliver (1999). Historia de las brigadas mixtas del Ejército Popular de la República, Almena Ediciones, pág. 192
* ↑ Pedro Corral (2004). Si me quieres escribir: la batalla de Teruel, Debolsillo, pág. 114
# Federació de Mutualitats de Catalunya

La Federació de Mutualitats de Catalunya és una entitat que aplega el moviment mutualista de Catalunya. Actualment està integrada per 32 mutualitats de previsió social, que donen cobertura asseguradora, sense afany de lucre, a prop d'un milió de persones, el 17% de la població de Catalunya. Fou constituïda el 15 d'abril de 1896 amb la denominació d'Unión y Defensa de Montepíos de la Provincia de Barcelona y sus Afueras, que el 1918 s'anomenà Federación de Sociedades de Socorros Mutuos de la Provincia de Barcelona. Amb les competències traspassades a la Generalitat de Catalunya el 1934, el 1935 passà a anomenar-se Federació de Mutualitats de Catalunya. La guerra civil espanyola i el franquisme van modificar les competències i l'àmbit d'actuació de les mutualitats. El 1989 la competència fou novament retornada a la Generalitat de Catalunya. La llei aprovada el 2003 establí les competències sobre el funcionament de les entitats i millora els mecanismes d'actuació. El 1996 va rebre la creu de Sant Jordi en reconeixement de la seva tasca.

## Referències

* 1 2 «Federació Mutualitats». Arxivat de l'original el 2019-06-24. [Consulta: 24 juny 2019].

## Enllaços externs

* Federació de Mutualitats de Catalunya - Lloc web oficial
* Mutualitat (GEC)
# Ferdinand Andergassen

Ferdinand Andergassen (Feldkirch, 25 de març de 1892 - Feldkirch, 10 de setembre de 1964) fou un compositor i músic d'església austríac.

## Vida

El seu pare, un mestre forner, venia del Tirol del Sud i la seva mare era nadiua de Feldkirch. Va estudiar teoria de la música, piano i orgue a l'Acadèmia de Música i Arts Escèniques de Viena.
Andergassen és un dels músics més importants de la seva ciutat natal, Feldkirch,on va treballar durant molts anys com a organista de l'església parroquial de Feldkirch,com a professor de música a l'escola de música de la ciutat de Feldkirch, com a professor al llavors famós gymnasium "Stella Matutina" i al centre de formació del professorat.
Allunyat dels centres musicals, Andergassen va viure una vida humil i creativa que mai va ser objecte de molts reconeixements públics. En la seva joventut va quedar impressionat per les obres de Richard Wagner i més tard per les influències de l'impressionisme i l'expressionisme. La seva música abasta tot l'espectre de l'obra compositiva: simfonies, obres de piano, obres de música de cambra, obres corals, etc. La primera obra orquestral important la va compondre als 21 anys. Mai no va seguir un estil predeterminat en les seves obres.
En definitiva, Ferdinand Andergassen va crear el seu propi món sonor. Amb les seves composicions de música de cambra, Andergassen s'endinsà en l'època moderna. La seva música es pot descriure sovint com a amarga, després potent, una mica estranya i majoritàriament humorística. En les seves obres predominen elements polifònics una vegada i una altra, fet que sens dubte va tenir el seu origen en la seva activitat musical a l'església. Moltes de les seves obres van ser creades per i per al Cercle de Música de Feldkirch. El 1950 va rebre el títol de professor per part del president federal Karl Renner, en reconeixement de la seva tasca musical.
Va morir el 10 de setembre del 1964 a prop de Feldkirch, a causa d'un accident de trànsit.
Fins a la data, només un nombre reduït de les seves obres s'han publicat en forma impresa. La major part de la seva obra compositiva es conserva a l'arxiu musical de la ciutat de Feldkirch i està a l'espera de ser redescoberta.

## Referències

* ↑ (alemany) Barbara Boisits, art. "Andergassen, Familie", a: Oesterreichisches Musiklexikon en línia, consulta: 25.4.2020 (https://www.musiklexikon.ac.at/ml/musik_A/Andergassen_Familie.xml).
* 1 2 3 4 5 6 «Lebenslauf von Ferdinand Andergassen» (en alemany). klassika.info, 01-05-2004. [Consulta: 25 abril 2020].
* ↑ «Feldkircher Komponist und Kirchenmusiker Ferdinand Andergassen» (en alemany). dornbirnplus.eu. [Consulta: 25 abril 2020].

## Enllaços externs

* Concert per a piano núm. 1 a YouTube
* «Bibliografia relacionada amb Ferdinand Andergassen» (en alemany). Al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya.
* (alemany) Der Kirchenmusiker Gebhard Wiederin wird 80: Er führt Ferdinand Andergassens Erbe weiter
# Francesc Blasi i Vallespinosa

Francesc Blasi i Vallespinosa (Valls, Alt Camp, 23 de gener de 1875 - Barcelona, 1 d'abril de 1949) va ser un industrial, mecenes, fotògraf, escriptor, filantrop, historiador i publicista català.
Procedent d'una família benestant, el 1914 s'associà amb Joan Pallàs en un pròsper negoci tèxtil, "Blasi y Pallas, S.A.", que cresqué i s'enfortí amb els anys, i que li va permetre de dedicar-se al mecenatge, la beneficència i les activitats culturals. Viatjà extensament per diversos països del Pròxim Orient, els Estats Units i l'URSS, i fruit d'aquests viatges van sorgir algunes de les obres. El seu interès principal, però, va anar encaminat cap a l'excursionisme, amb una especial dedicació a la fotografia. Així, fou soci protector del Centre Excursionista de Catalunya (CEC) i va presidir la secció de fotografia del 1927 al 1933 i del 1940 al 1949. El 1931 també va impulsar la subsecció de cinema amateur, que va dirigir fins al 1933, i des del 1932 presidí la secció d'arqueologia. També va dedicar part de les seves energies a la literatura, arribant a publicar diverses obres de divulgació sobre les terres catalanes. El darrer any de la seva vida va fer donació del seu valuós fons fotogràfic, constituït per més de 17.000 imatges en diversos formats, al CEC, i també, en el seu testament, va constituir la "Fundació Francesc Blasi i Vallespinosa", que cada dos anys, des del 1953, convoca, a través de l'Institut d'Estudis Catalans, un premi per a una monografia geogràfica sobre els Països Catalans. Aquesta fundació el 1981 es va traslladar a Valls, on el 1984 es fusionà amb les fundacions vallenques Rodón-Giró i Guasch-Coranty en la Fundació Ciutat de Valls, dedicada a la cultura. A Valls va centrar també la seva activitat filantròpica a través d'institucions benèfiques i religioses, i també fou mecenes de diverses activitats culturals desenvolupades a aquesta ciutat, on va dixar la seva empremta com a membre de la junta d'Obra de l'Arxiprestat de Sant Joan, membre del Patronat dels Xiquets de Valls i com a vocal d'honor de la Casa Caritat de Valls.

## Reconeixements

El maig del 1969 un carrer de Valls va rebre el seu nom en reconeixement de la seva trajectòria, com a fill il·lustre del municipi.

## Publicacions

* Impressions d'un viatge a Terra Santa (1926)
* Del país de les coses grans (1927)
* Guia de Poblet i Santes Creus (1928)
* Viatge a Rússia passant per Escandinàvia (1929).
* Santuaris Marians de la diòcesi de Tarragona (1933)
* Els castells dels Xiquets de Valls (1934) m

## Referències

* 1 2 «Francesc Blasi i Vallespinosa». GEC. [Consulta: 24 maig 2022].
* ↑ Català i Roca, Pere «Francesc Blasi i Vallespinosa». Quaderns de Vilaniu, Núm. 40, 2001, pàg. 15-23 [Consulta: 9 juny 2018].
* ↑ «Valls: Nuevas calles. Han recibido los nombres de los ilustres vallenses Doctor Sarró, Fábregas, Martinell, Casas, Blasi y Mercadé». La Vanguardia (Hemeroteca), 28-05-1969, pàg. 37 [Consulta: 8 juny 2018].
# Fundació Privada Família i Benestar Social

La Fundació Privada Família i Benestar Social és una fundació creada el 1987 per facilitar un allotjament digne a persones de totes les edats per tal de fer possible el seu projecte de vida.
Les seves principals línies d'actuació són
* Atenció a la gent gran i les persones en situació de vulnerabilitat del barri Gòtic de la ciutat de Barcelona
* Oferiment d'habitatge assequible de lloguer mitjançant la promoció d'habitatges de protecció oficial en aquells municipis on hi ha una necessitat manifesta.
* Promoció d'habitatges de lloguer per a gent jove.
* Col·laboració amb entitats dedicades a treballar amb persones en risc d'exclusió facilitant-los habitatges.
El 2019 va ser guardonada amb la Creu de Sant Jordi en reconeixement de la tasca solidària realitzada, i per la seva contribució i compromís per afavorir la vertebració d’una societat més justa.

## Referències

* ↑ Barcelona, Ajuntament de. «Fundació Privada Família i Benestar Social | Acord Ciutadà per una Barcelona Inclusiva | El web de la ciutat de Barcelona». [Consulta: 22 abril 2022].
* ↑ «Qui som». [Consulta: 22 abril 2022].
# Harper Lee

Nelle Harper Lee (Monroeville, Alabama, 28 d'abril de 1926 - 19 de febrer del 2016) va ser una escriptora estatunidenca.

## Biografia

Filla d'un senador de l'Estat d'Alabama (del 1926 al 1938), estudià a Oxford i Nova York. El 1960 va publicar la seva obra magna Matar un rossinyol, un al·legat contra els prejudicis racials, fruit de les seves experiències amb família i amics de la seva Monroeville natal, particularment per un esdeveniment que va passar prop de casa seva el 1936. La novel·la se centra en la irracionalitat de les actituds dels adults respecte a les anomenades races i les classes socials en el Deep South dels anys 30, des de la mirada de dos infants.
S'han venut més de 30 milions d'exemplars d'aquesta novel·la, cosa que va atorgar a Lee el premi Pulitzer l'any 1961. Un any després va ser duta al cinema, on assolí també un gran èxit, amb l'Oscar al millor actor per a Gregory Peck.
Malgrat haver publicat només aquesta novel·la el 2007 va rebre la Medalla Presidencial de la Llibertat en reconeixement de la seva contribució a la literatura i el 2010 se li va atorgar la Medalla Nacional de les Arts. Tenia una gran amistat amb Truman Capote, a qui va ajudar en la recerca de A sang freda (1966). Tot i rebre diversos premis i títols honorífics sempre es va mantenir discreta i evitant aparicions en públic.
El febrer de 2015 la seva editorial va anunciar que en publicaria una segona novel·la, Go Set a Watchman (Ves i aposta un sentinella), anunci que va causar una gran expectació i certa polèmica, ja que Lee havia dit algunes vegades que no tornaria a publicar cap novel·la. L'obra és en realitat un primer esborrany de Matar un rossinyol i aparegué finalment el juliol de 2015.

## Referències

* ↑ «Harper Lee dead at age of 89: 'To Kill a Mockingbird Author' passes away». AL.com, 19-02-2016 [Consulta: 19 febrer 2016].
* ↑ «S'ha mort Harper Lee, autora de ‘Matar un rossinyol'». Vilaweb, 19-02-2016. [Consulta: 19 febrer 2016].
* ↑ Llort, Lluís. «Mor Harper Lee». El Punt-Avui, 20-02-2016. [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ «Harper Lee | enciclopèdia.cat». [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ Ann Oldenburg. «New Harper Lee novel on the way!». USA Today (USA), 03-02-2015. [Consulta: 3 febrer 2015].
* ↑ Alter, Alexandra «Harper Lee, Author of ‘To Kill a Mockingbird,’ Is to Publish a Second Novel». The New York Times [Nova York], 03-02-2015 [Consulta: 3 febrer 2015].
* ↑ Olascoaga, Andrés. «Matar a un ruiseñor: El último gran texto de Harper Lee» (en espanyol europeu). Gatopardo, 20-02-2019. [Consulta: 21 abril 2020].

## Enllaços externs

* Biografia en castellà
* Biografia en anglès Arxivat 2006-10-18 a Wayback Machine.
# Hilda Dianda

Hilda Dianda (Córdoba, Argentina, 13 d'abril de 1925) és una compositora argentina.
Va estudiar a Buenos Aires amb Honorio Siccardi i a Europa amb Gianfrancesco Malipiero i Hermann Scherchen. El 1958 es traslladà a França i es posà en contacte amb el "Grup d'Investigacions musicals" (dirigit per Pierre Schaeffer). Va ser invitada a la Radiotelevisió Italiana (RAI) per treballar a l'Estudi de Fonologia on va realitzar diverses experiències i investigacions en el camp musical electrònic. Des de 1960 fins a 1962 va participar, com a becària, en els Cursos Internacionals de Nova Música, a Darmstadt, Alemanya. El 1964 va rebre l'homenatge del Govern de la República Italiana amb la "Medalla al Mèrit Cultural", en honor de les seves activitats artístiques i professionals. El 1966 el "San Fernando Valley State College of Northridge California" (Estats Units) la va invitar a treballar en el seu "Laboratori de Música Electrònica". Des de 1967 fins a 1971 va ser professora a "l'Escola d'Arts" de la Universitat Nacional de Córdoba, Argentina. Diverses obres de Hilda Dianda han estat incorporades als programes de diverses universitats i institucions musicals d'Europa i Nord Amèrica com a exponent de l'actual creació musical. Com a musicòloga s'ha dedicat principalment a la música contemporània i ha col·laborat en ràdios i diverses publicacions de l'Argentina i de l'exterior i també ha fet seminaris, cursos i conferències. El 1980, en reconeixement de la seva amplia i internacional trajectòria artística, el Govern de la República Francesa la nomena "Cavaller de l'Orde de les Palmes Acadèmiques".

## Referències

* Compositors i intèrprets
# State Line City

State Line City és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2006 tenia 141 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, State Line City tenia 141 habitants, 54 habitatges, i 36 famílies. La densitat de població era de 418,8 habitants/km².
Dels 54 habitatges en un 33,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64,8% hi vivien parelles casades, en un 1,9% dones solteres, i en un 31,5% no eren unitats familiars. En el 27,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,61 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,27.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,4% tenia menys de 18 anys, un 5,7% entre 18 i 24, un 32,6% entre 25 i 44, un 24,1% de 45 a 60 i un 9,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 110,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.250$ i la renda mediana per família de 41.607$. Els homes tenien una renda mediana de 30.625$ mentre que les dones 14.000$. La renda per capita de la població era de 15.685$. Cap de les famílies i el 3,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- State Line City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- State Line City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Universitat Butler

La Universitat Butler (Butler University en anglès i oficialment) és una universitat privada situada a Indianapolis, Indiana als Estats Units d'Amèrica.

## Història

El 15 de gener de 1850, l'Assemblea general d'Indiana va acceptar la proposta d'Ovid Butler per fundar una nova universitat cristiana a Indianapolis. L'1 de novembre de 1855 va ser inaugurada com North Western Christian University a uns terrenys donats per Ovid Butler, que era membre dels deixebles de Crist. L'any 1877 la universitat va adoptar el nom de Butler en reconeixement del seu fundador.

## Esports

Butler competeix amb 17 equips a la 1a Divisió de la NCAA, a la gran conferència de l'est, (en anglès Big East Conference).

## Enllaços externs

* Universitat Butler (anglès)
# Joan IV d'Alexandria

Joan IV d'Alexandria va ser patriarca d'Alexandria per l'Església Ortodoxa Grega des de l'any 569 al 579.
Va succeir Apol·linar l'any 569. Després de deu anys de patriarcat, Joan IV va ser succeït per Eulogi I.

## Referències

* ↑ «John IV (569-579)». Previous patriarchs. Patriarchate of Alexandria. [Consulta: 5 setembre 2023].
# Mogods

Mogods és el nom que rep una regió muntanyosa del nord de Tunísia, entre Bizerta i Khumayr, formada per turons, altiplans i planes de gres, antigues conques lacustres cobertes de dipòsits d'argila. Les muntanyes dels Mogods són en general properes a la costa. Hi ha nombrosos embassaments destacant els de Sidi El Barak i el de Joumine. Entre els turons, destaquen el Djebel Aïn Chouna i el Djebel Tabouna, cap dels quals sobrepassa els 600 metres. L'oued Sejnane divideix els Mogods en dos parts; la part nord amb façana marítima i la part sud entre la plana de Nefza i el llac d'Ichkeul i les planes de Mateur. La pluviometria mitjana de la zona supera els 1000 mm/any. L'arbre dominant és el roure. La regió forma part de l'anomenada cadena Khumayr-Mogods.
Aquesta regió està separada de la Kroumirie pel llac de Nefza, vinculat a la presa de Sidi El Barrak.

## Localització

Els Mogods se situen entre el litoral al nord i la vall de la Medjerda al sud, a l'extrem de l'Atles Tell. Els límits són el cap Negro a l'oest i Teskraya a l'est.

## Ecologia

Les precipitacions importants, de 600 mil·límetres anuals a les planes i 1.200 mil·límetres als relleus, presenten una forta irregularitat interanual. Actua sobre un subsòl àcid donant lloc a sòls hidromorfs i àcids marrons.
La vegetació forestal està dominada a la costa per l'alzina, als fons de les valls per l'olivera i el llentiscle, als vessants per l'alzina surera i el llentiscle. Els boscos de ribera estan poblats de roure africà, vern i freixes de fulla estreta. Es beneficien d'un bioclima mediterrani humit amb un hivern suau.
Aquesta regió alberga diversos aiguamolls, especialment els de Garâa Sejnane. Aquests espais són fràgils allà, ja que les torberes d'esfagne, Sphagnum auriculatum, semblen haver-hi desaparegut.

## Bibliografia

* Hafawa Ferchichi-Ben Jamaa. Fonctionnement, biodiversité, structure et dynamique des communautés végétales des zones humides temporaires de la région des Mogods, Tunisie septentrionale (en francès), desembre 2010, p. 217. Ferchichi.
* «Dynamique successionnelle de la végétation au sein de la plaine alluviale d'une rivière semi-aride : l'exemple de l'oued Ziatine (Tunisie)» (en francès). Physio-Géo, 8, 2014, pàg. 27-47.
* «Peat mosses (Sphagnum) and related plant communities of North Africa. I. The Numidian-Kroumirian range (Algeria-Tunisia)» (en anglès). Flora Mediterranea, 2010, pàg. 159-178.
* Ministère de l'Environnement. Pour une stratégie sur la diversité biologique à l'horizon 2020 (en francès). 1.

## Referències

* 1 2 3 4 Jaziri & Samaali 2014
* 1 2 Muller et al. 2010
* 1 2 Ministère de l'Environnement
* ↑ Ferchichi-Ben Jamaa 2010, p. 41