OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mergui

Mergui o Myeik (birmà ၿမိတ္) és una ciutat de Birmània, a la divisió de Tanintharyi (Tenasserim) de Myanmar, al centre de la divisió i capital del districte de Mergui o Myeik que inclou l'arxipèlag de Mergui a la mar d'Andaman, i del township de Myeik. La ciutat té uns 200.000 habitants. Compta amb la Universitat de Myeik. També disposa d'aeroport (codi IATA: MGZ; codi ICAO: VYME). El nom Mergui derivava segurament del birmà Mrit (pronunciat Beik) que els tailandesos pronunciaven com Marit. No obstant no s'ha trobat explicació a l'aparició de "gui" després de "mer".

## Història

Fins al segle xviii Mergui pertanyé al regne d'Ayuthia o Ayuthya (Siam); els europeus hi tenien factories comercials com a punt estratègic, ja que podien remuntar el riu cap a Tenasserim i creuar després les muntanyes fins a Ayuthia (Ayutthaya). El juliol de 1687 hi va haver una revolta contra els anglesos i el francès Chevalier de Beauregard fou nomenat governador de la ciutat pel rei de Siam, Narai, al lloc de l'anglès Samuel White. Després de la revolució siamesa del 1688 els francesos van ser foragitats de Mergui i Siam.
Va passar a Birmània el 1759 i el 1826 va ser ocupada pels britànics en la primera Guerra Anglo-birmana. La regió està habitada per birmans, xinesos, karens, mons, indis, thais i salones o mokens (coneguts com a gitanos de la mar); la llengua birmana que s'hi parla té un accent peculiar. La municipalitat es va formar el 1887.
Des de 1948, amb la independència birmana, va operar a la regió un actiu grup del Partit Comunista de Birmània que el 1995 va esdevenir el Front Unit de Myeik-Dwei.

## Nota

* ↑ John Anderson, "English intercourse with Siam in the seventeenth century", 2000, pàgina 365, a

## Bibliografia

* Michael Smithies Three military accounts of the 1688 revolution in Siam, Orchid Press, Bangkok, 2002, ISBN 974-524-005-2
* http://www.fieldgemology.org/Gemology%20burma%20myanmar%20mergui%20pearl%20south%20sea.php Arxivat 2008-10-04 a Wayback Machine.
# Anell F

L'anell F és un anell exterior a l'anell A que està a 140.210 km del centre de Saturn i amb una amplària entre 30 i 500 km, i que es va fer ràpidament conegut durant el vol de les naus Voyager per presentar ondulacions i trenats que era la primera vegada que s'observaven. L'anell està a 4.000 quilòmetres de la vora exterior de l'anell A. Té dos satèl·lits pastors: Pandora i Prometeu. Aquestos satèl·lits són els causants de mantenir l'anell en el seu lloc i potser de les estranyes configuracions que presenta. Pandora va per l'exterior de l'anell i Prometeu per l'interior.
En fotografies fetes pel Voyager 1 al novembre de 1980 apareixen en l'anell "F" de Saturn trenats, això no obstant, quan nou mesos més tard hi va arribar el Voyager 2, havien desaparegut. El novembre de 1980, constava de tres cintes, cada una d'una amplària d'uns 30 quilòmetres. Les dues cintes més externes, que mostraven arrugues, torsions i nucs, pareixien trenades. L'agost de 1981, l'anell F havia canviat ja d'estructura. Predominava llavors una cinta sense trenar i apareixien com a companyes altres tres cintes més dèbils.
Els estudis de difusió de la llum realitzats pels Voyager assenyalen que les partícules de grandàries de l'ordre d'un micròmetre constituïxen una proporció gran de les partícules en l'anell F.

## Vegeu també

* Anells de Saturn.
* Anells de planetes.
* Pandora.
* Prometeu.
# Flux de dades

En informàtica, un flux de dades (en anglès stream) pot tenir diferents significats, però en tots aquests es refereix a una seqüència d'informació que va variant en el temps. Per aclarir-ne el funcionament, un flux de dades es pot interpretar com una cinta transportadora on els elements es van tractant d'un en un.
* En Unix i altres sistemes basats en llenguatge C, un flux de dades és una font de dades, normalment en bytes o caràcters. Els fluxos de dades són unes abstraccions utilitzades tant en l'escriptura com en la lectura de fitxers, o també en la comunicació entre connexions de la xarxa. El fluxos de dades estàndards són tres corrents a disposició per tots els programes.
* Les pipelines (o canonades d'informació), poden ser també enteses com a fluxos de dades que entren de manera il·limitada i continuada per un dispositiu.
* En el llenguatge de programació Scheme, s'entén que un flux de dades és una seqüència de dades d'avaluació tardana o retardada fins que se'n requereixi l'ús. El flux s'utilitza de manera similar a una llista, però més tard els elements només es calculen quan es necessitin. Es poden representar els fluxos de dades com seqüències infinites d'informació a processar.
* En l'estàndard de la llibreria de Smalltalk, un flux de dades és una variable iteradora externa amb la qual tractar. Igual que en Scheme, pot representar una seqüència tan finita com infinita de termes.
* En el processament de flux de dades (stream), especialment en processament gràfic, l'ús del terme ‘flux de dades' s'aplica tant en el programari com en el maquinari. Defineix el corrent continu d'informació que és processada en la programació del llenguatge que utilitza el flux de dades (dataflow), tan aviat com el mateix programa observa la condició d'inici del flux.
* Els sistemes d'arxius (filesystem) poden guardar múltiples corrents de dades independents com un únic fitxer. Només hi ha un flux (stream) principal que constitueix els fitxers d'informació estàndards. Els fluxos addicionals es poden utilitzar per emmagatzemar icones, sumaris i indexar informació, etc.

## Vegeu també

* Reproducció en línia
* Televisió per Internet
* Ràdio per Internet
* Flux de dades multimèdia
* Hop by hop

## Referències

* ↑ «Flux de dades». Termcat. [Consulta: 9 abril 2022].

## Enllaços externs

* An Approximate L1-Difference Algorithm for Massive Data Streams, 1995 Feigenbaum et al. (anglès)
# Llorenç García-Barbón i Fernández de Henestrosa

Llorenç García-Barbón i Fernández de Henestrosa (castellà: Lorenzo García-Barbón Fernández de Henestrosa) (Barcelona, 1915 - 6 de febrer de 1999) fou un arquitecte català.

## Biografia

Va estudiar a l'escola La Salle de Gràcia i es va titular en Arquitectura l'any 1944.
Fou nomenat arquitecte municipal el 1956, càrrec que va ocupar fins a l'any 1972. Va col·laborar l'any 1954 amb Francesc Mitjans a la construcció del Camp Nou del Futbol Club Barcelona, i una de les seves obres més conegudes fou l'edifici dEl Corte Inglés de la plaça de Catalunya de Barcelona.
L'any 1958 es va convocar el concurs per als projectes d'edificis complementaris de l'ajuntament de Barcelona, que va guanyar juntament amb Enric Giralt i Ortet, projectant junts l'edifici Novíssim de la Casa de la Ciutat inaugurat el 1970. Va col·laborar en la construcció de l'escola La Salle de Gràcia al carrer número 14 de la Plaça del Nord l'any 1967.

## Projectes i obres

* 1953-55: Palau Municipal d'Esports de Barcelona (amb Josep Soteras), Barcelona.
* 1954-1957: Camp Nou (amb Francesc Mitjans i Josep Soteras), Barcelona.
* 1955: Habitatges al carrer de Modolell 14-16, Barcelona.
* 1957: Fàbrica Huracan Motors al carrer dels Almogàvers, 122, Barcelona.
* 195?: Habitatges tipus E i F al polígon de Montbau, Barcelona.
* 1959: Habitatges tipus 3-A i 5-A al polígon Sud-oest del Besòs, Barcelona (amb Enric Giralt)
* 1959: Palau d'Esports Municipal (amb Josep Soteras), Madrid.
* 1959-1960: El Corte Inglés de la plaça de Catalunya, Barcelona.
* 1963: Edifici Novíssim de l'Ajuntament de Barcelona (amb Enric Giralt) a la plaça de Sant Miquel 14, Barcelona.
* 1973-194: Edifici El Corte Inglés/Diagonal, Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 4 «Llorenç García-Barbón i Fernández de Henestrosa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Segura i Capellades, Carme; Farré i Olivé, Eduard; Camps i Sala, Esteve. Les Places de Gràcia. Impressions de Josep Buch. Taller d'Història de Gràcia, 2003, p. 58. DL B 48984-2001.
# A Cuncolta Naziunalista

A Cuncolta Naziunalista fou un partit polític nacionalista cors, fundat el 1987 i fou considerat com la vitrina legal del FLNC. Una de les seves escissions formaren el Moviment per l'Autodeterminació (MPA), vitrina del FLNC-Canal Habitual.
En 1992, A Cuncolta Naziunalista participà en la fundació de Corsica Nazione.
ln 1998, la transformació d'A Cuncolta Naziunalista en A Cuncolta Independentista i la seva radicalització provocaren una escissió. François Santoni, un dels fundadors d'A Cuncolta Naziunalista, anuncià un temps més tard, la fundació d'un partit nou, Presenza Naziunale.
L'any 2001, ja com a Culte a la Independència, el partit participa en la creació de la Independència i es dissol.

## Referències

* 1 2 3 «Cuncolta Indipendentista (CI) — France Politique». [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ Cuncolta Independentista - France-Politique
# Simfonia núm. 1 (Mozart)

La Simfonia núm. 1 en mi bemoll major, K. 16, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita l'any 1764, quan tenia tan sols vuit anys. En aquest moment, Mozart ja era conegut a tot Europa com el Wunderkind (el nen prodigi), però fins al moment només havia compost petites peces musicals. Encara que des del punt de vista qualitatiu aquesta peça no té comparació amb les seves obres posteriors és considerada com una primera pedra en l'evolució de la seva obra. El facsímil de la partitura autògrafa es conserva en la Biblioteka Jagiellońska (Universitat Jagellónica) de Cracòvia.
Aquesta simfonia fou escrita durant el gran viatge de la família Mozart per Europa, concretament en la seva estada a Londres, quan van haver de traslladar-se a Chelsea a causa de la malaltia del seu pare Leopold. La casa al número 180 del carrer Ebury, ara a Westminster, lloc on va escriure l'obra, presenta una placa commemorativa a la façana. L'estrena de la simfonia va tenir lloc el 21 de febrer de 1765. L'obra presenta la influència de nombrosos compositors, inclosos el seu pare i els fills de Johann Sebastian Bach, especialment Johann Christian Bach, un important simfonista que treballava a Londres i a qui Mozart havia conegut durant la seva estada allà.

## Instrumentació i estructura

La simfonia està instrumentada per a una orquestra formada per dos oboès, dues trompes i corda (primers i segons violins, violes, cel·los i contrabaixos).
L'estructura segueix l'esquema clàssic típic "ràpid-lent-ràpid", que reflecteix els orígens del gènere en l'obertura italiana. Era l'estructura típica de les simfonies del període clàssic i és l'habitual és la simfonies primerenques de Mozart, encara que més tard la va substituir per l'esquema de quatre moviments. Consta, per tant, de tres moviments,
* Molto allegro, en compàs 4/4.
* Andante, en compàs 2/4.
* Presto, en compàs 3/8.
El primer moviment de la simfonia és una peça ràpida escrita en forma sonata, encara que hi ha algunes variacions que mereixen ser esmentades. El segon és lent, en la tonalitat de do menor –la tonalitat relativa de mi bemoll major–, amb acompanyament gairebé constant de tresets de semicorxeres. El tercer és ràpid i viu, amb un gran joc de contrastos entre passatges suaus i forts, i diàlegs entre les parts interpretades només pels violins i les interpretades per tota l'orquestra.

## Referències

* 1 2 Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien I.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. IX. ISMN M-006-20466-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 1, K. 16: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Publi Claudi Pulcre (cònsol 184 aC)

Publi Claudi Pulcre (en llatí Publius Claudius App. F. P. N. Pulcher) va ser un magistrat romà. Era fill d'Appi Claudi Pulcre. Formava part de la gens Clàudia.
Va ser edil curul l'any 189 aC i pretor el 188 aC. El 184 aC va ser elegit cònsol, mercès a la intervenció del cònsol sortint, el seu germà Appi Claudi Pulcre, als comicis, on Appi Claudi va imposar l'elecció de forma violenta. El seu col·lega al consolat va ser Luci Porci Licí.
L'any 181 aC va ser un dels triumvirs (Triumviri coloniae deducendae) nomenats per establir una colònia a Gravicae.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XXXVIII,35 i XL,29
# Dorami, Ai-ai-ai i la banda Calavera

Dorami-chan: Arara shounen sanzoku-dan!! (ドラミちゃん アララ少年山賊団!) és un curtmetratge d'animació del 1991, protagonitzat per Dorami, personatge de la sèrie manga i anime Doraemon. Dirigit per Keiichi Hara, el curt s'ha emés per À Punt amb el títol Dorami, Ai-ai-ai i la banda de la Calavera.

## Trama

Sewashi, que vol saber més sobre els seus avantpassats, envia a Dorami al passat juntament amb el simpàtic robot Arara. El gat robot descobrirà, però, que tant Nobihe (l'avantpassat de Nobita) com els seus amics Shizukin (l'ancestre de Shizuka), Takesho (l'ancestre de Gegant) i Sunemaru (l'ancestre de Suneo) estan farts de la vida al poble i la pobresa (excepte en el cas de Suneo, que ja vivia còmodament), i van decidir viure noves aventures convertint-se en bandolers. Al final, amb l'ajuda de Dorami, podran ajudar a la gent del seu poble i treure'ls de la miserable situació en què es trobaven, per després tornar a estar amb les seues famílies.

## Tema musical

| Posició | Títol | Autor |
| Tema d'obertura | Hola! Dorami-Chan | Yamano Satako |

## Distribució

El curtmetratge es va projectar als cinemes japonesos el 9 de març de 1991, juntament amb Doraemon - La pel·lícula: Les mil i una nits. Va recaptar més de mil milions de iens.
El títol internacional del curtmetratge és Wow, The Kid Gang of Bandits.

## Referències

* ↑ キネマ旬報 (en japonès). キネマ旬報社, 1994.
* 1 2 映画年鑑 (en japonès). 時事通信社, 1993.
* ↑ 年鑑代表シナリオ集 (en japonès). ダヴィット社, 1991.
* ↑ «Dorami-chan: Wow, The Kid Gang of Bandits (movie) - Anime News Network». [Consulta: 9 setembre 2023].
# Serenata núm. 11 (Mozart)

La Serenata núm. 4 en mi bemoll major, K. 375, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada a Salzburg el 15 d'octubre de 1781, pel dia de santa Teresa.
La versió original de la serenata està composta per a dos clarinets, dues trompes i dos fagots. Posteriorment, Mozart va revisar i retocar la partitura, afegint parts per a dos oboès.

## Estructura

Consta de cinc moviments:
* Allegro maestoso
* Menuetto
* Adagio
* Menuetto
* Allegro
Serenata núm. 11, K. 375 per a vuit instruments. :
* 1. Allegro Maestoso
* 2. Menuetto
* 3. Adagio
* 4. Menuetto
* 5. Allegro

## Audició

Podeu escoltar la interpretació de la serenata, en la seva versió original per a vuit instruments, executada pels membres del Quintet de vent "Soni Ventorum», 2 amb músics addicionals.

## Referències

* ↑ Zaslaw, Neil, The Compleat Mozart: a Guide to the Musical Works, p. 245-246 (Nova York, 1990) ISBN 0-393-02886-0

## Enllaços externs

* Serenata núm. 11, K. 375 (a 6): Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Serenata núm. 11, K. 375 (a 8): Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# L'incoronazione di Dario

L'incoronazione di Dario és una dramma per musica en tres actes amb música d'Antonio Vivaldi i llibret en italià d'Adriano Morselli. Es va estrenar al Teatro Sant'Angelo de Venècia el 23 de gener de 1717. Actualment es representa poc.

## Personatges

| Personatge | Tessitura | Repartiment de l'estrena 23 de gener de 1717 |
| Flora, damisel·la de la cort, confident de les dues princeses | contralt | Rosa Mignati |
| Arpago, guardaespatlles de Statira | soprano (travestit) | Antonia Pellizzari |
| Oronte, guardaespatlles de Statira | soprano castrat | Carlo Cristini |
| Alinda, amant d'Oronte | soprano | Maria Teresa Cotti |
| Niceno, fill de Cir | baix | Angelo Zannoni |
| Argene, germana petita de Statira | contralt | Anna Maria Fabbri |
| Statira, primogènita de Cir | contralt | Anna Vincenza Dotti |
| Darios | tenor | Annibale Pio Fabri |

## Argument

Després de la mort de Cir, rei de Pèrsia, hi havia tres pretendents als tron: Darios, guiat pels seus orígens nobles era el favorit dels sàtrapes de Pèrsia, Oronte era el favorit de la plebs i Arpago, un capità, tenia el suport de l'exèrcit. Darios s'adona serà nomenat qui es casi amb Statira, la filla gran de Cir, i rebi la benedicció de l'Oracle del Sol. Darios consegueix atreure la princesa, però la filla petita de Cir, Argene, secretament enamorada de Darios i amb la secreta ambició de regnar, posa paranys a la parella. Finalment la parella supera aquesta situació i Darios és coronat juntament amb Statira. Argene rep un càstig sever i l'Oracle del Sol beneeix la unió.

## Enregistraments

* 1986 John Elwes, Gérard Lesne, Henri Ledroit, Michel Verschaeve, Ensemble Baroque de Nice dir. Gilbert Bezzina. Harmonia Mundi. HMA 1901235-37.
* 2013 Soprano: Sofia Soloviy (Arpago), Soprano: Roberta Mameli (Alinda), Mezzosoprano: Lucia Cirillo (Oronte), Mezzosoprano: Giuseppina Bridelli (Flora), Contralt: Sara Mingardo (Statira), Contralt: Delphine Galou (Argene), Tenor: Anders Dahlin (Dario), Baríton: Riccardo Novaro (Niceno), Accademia Bizantina dir. Ottavio Dantone. Naïve - Opus 111. OP 30553.

## Referències

* ↑ «italianopera.org». Arxivat de l'original el 2011-09-28. [Consulta: 17 març 2021].
* ↑ Almanacco 23 de gener de 1717 Arxivat 2011-07-23 a Wayback Machine., AmadeusOnline (en italià)
* ↑ Operadis
Òperes d'Antonio Vivaldi :
Ottone in villa (1713)
Orlando finto pazzo (1714)
Nerone fatto Cesare (1715)
Arsilda, regina di Ponto (1716)
La costanza trionfante (1716)
L'incoronazione di Dario (1717)
Tieteberga (1717)
Armida al campo d'Egitto (1718)
Scanderbeg (1718)
Teuzzone (1719)
Tito Manlio (1719)
La verità in cimento (1720)
La Silvia (1721)
Ercole su'l Termodonte (1723)
Dorilla in Tempe (1726)
Farnace (1727)
Orlando furioso (1727)
Siroe, re di Persia (1727)
Ipermestra (1727)
Rosilena ed Oronta (1728)
Atenaide (1729)
Argippo (1730)
La fida Ninfa (1732)
Motezuma (1733)
L'Olimpiade (1734)
Bajazet (1735)
Griselda (1735)
L'Adelaide (1735)
Catone in Utica (1737)
Rosmira (1738)
L'oracolo in Messenia (1738) :
Llista d'obres de Vivaldi :
# Egguel·la

Eggella (rus: Эггелла) és un volcà en escut que es troba al centre de la península de Kamchatka, Rússia, a la Serralada Sredinni i s'eleva fins als 1.046 msnm. La darrera erupció va tenir lloc durant el Plistocè.

## Referències

* 1 2 «Global Volcanism Program | Eggella» (en anglès). [Consulta: 17 abril 2024].
* ↑ «Eggella Volcano, Kamchatka, Russia | John Seach». [Consulta: 17 abril 2024].
# Octet (Schubert)

L' Octet en fa major, D. 803, fou compost per Franz Schubert el mes de març de 1824. Va ser un encàrrec del famós clarinetista Ferdinand Troyer. És una peça del mateix període que dues de les grans obres de cambra de Schubert: els quartets de corda Rosamunde i La Mort i la donzella.

## Estructura

Consta de sis moviments:
* Adagio – Allegro – Più allegro
* Adagio
* Allegro vivace – Trio – Allegro vivace
* Andante – variacions. Un poco più mosso – Più lento
* Menuetto. Allegretto – Trio – Menuetto – Coda
* Andante molto – Allegro – Andante molto – Allegro molto
Aquest Octet és el més divers pel que fa a la instrumentació entre la música de cambra de Schubert. Està escrit per a clarinet, fagot, trompa, dos violins, viola, cel·lo, i contrabaix. Aquesta instrumentació és similar a la del Septet de Beethoven, i difereix només perquè afegeix un segon violí.
La interpretació de l'Octet dura gairebé una hora.
Octet D. 803 :
* 1. Adagio – Allegro
* 2. Adagio
* 3. Scherzo
* 4. Andante
* 5. Menuetto
* 6. Andante Molto – Allegro
* Interpretació amb instruments de l'època:
* Violí 1, Monica Huggett (Director)
* Violí 2, Rob Diggins
* Viola, Vicki Gunn
* Cel·lo, Sarah Freiberg
* Bais, Curtis Daily
* Clarinet, William McColl
* Trompa, R.J. Kelley
* Fagot, Charles Kaufmann

## Antecedents

Com a resposta a una petició de Troyer per escriure una obra similar al Septet, Op. 20, de Beethoven, Schubert va compondre aquest Octet a inicis de 1824. L'obra es va interpretar a casa de l'Arxiduc Rudolf, pel qui treballava Troyer, i a qui Beethoven dedicà el Trio Arxiduc. En la interpretació van tocar molts dels músics que estrenaren el Septet.

## Anàlisi

L'estructura bàsica dels moviments és similar a la del Septet, amb molta relació entre la tonalitat de cada moviment i la tonalitat principal (mi bemoll en el Septet, fa major en l' Octet). El tema del 1r moviment prové de la cançó Der Wanderer de Schubert. Les variacions del 4t moviment estan basades en un tema de Schubert del Singspiel Dau Freunde von Salamanka.

## Notes

* ↑ Gibbs, p. 188
* ↑ Gibbs, pp. 188–189
* ↑ Gibbs, p. 190

## Referències

* Gibbs, Christopher. The Cambridge Companion to Schubert. Cambridge University Press, 1997.

## Enllaços externs

* Octet: Partitura lliure a l'IMSLP.
* Interpretació de l'Octet amb instruments moderns pels Musicians from Marlboro a l'Isabella Stewart Gardner Museum (en format MP3)
# Sonata per a piano en re bemoll major, D 567 (Schubert)

La Sonata per a piano en re bemoll major, D 567 (també coneguda amb la numeració D 568), és una obra composta per Franz Schubert el juny de 1817. És una versió primerenca de la Sonata per a piano núm. 7 en mi bemoll major, D 568.

## Moviments

I. Allegro moderato. En re bemoll major.
II. Andante molto. En do sostingut menor.
III. Allegretto. En re bemoll major. Fragment (acaba al mig del tema final), tot i que el material desaparegut pot ser produït en transposar el mateix passatge de la Sonata en mi bemoll major.

## Notes

* ↑ Gibbs p. 156
* ↑ Vegeu la partitura Arxivat 2017-12-25 a Wayback Machine. a IMSLP, accés l'1 de setembre de 2014.

## Fonts

* Gibbs, Christopher. The Cambridge Companion to Schubert. Cambridge, Anglaterra: Cambridge University Press, 1997.

## Enllaços externs

* Sonata per a piano en re bemoll major, D 567: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Tetiana Kotxerhinà

Tetiana Kotxerhinà (Ovidiopol, 26 de març de 1956), de soltera Makarets (Макарець) és una ex-jugadora d'handbol ucraïnesa que va competir sota bandera soviètica entre les dècades de 1960 i 1980.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on guanyà la medalla d'or en la competició d'handbol. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, revalidà la medalla d'or en la competició d'handbol.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles de plata al Campionat del món d'handbol, el 1975 i 1978, i una de bronze al de 1973. Amb la selecció soviètica jugà un total de 133 partits en què marcà 616 gols. A nivell de clubs jugà principalment al Lokomotiv d'Odessa (1968-1970) i Spartak de Kíev (1970-1981). Amb aquest darrer equip guanyà les lligues soviètiques de 1972 a 1981, la copa soviètica de 1977 i la Copa d'Europa de 1973, 1975, 1977, 1979 i 1981.

## Referències

* ↑ «Tetiana Makarets-Kocherhina Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 3 de setembre 2011. [Consulta: 26 octubre 2019].
* ↑ Татьяна Кочергина (Макарец) Arxivat 2013-07-28 a Wayback Machine. (rus)