OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cala Ametller

La cala Ametller és una cala natural del municipi de Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà), situada en un espai natural protegit dins del Pla d'Espais d'Interès Natural de Catalunya (PEIN), en els penya-segats entre el port de Sant Feliu de Guíxols i la platja de Sant Pol. Orientada al sud-est, és una petita cala enclotada, amb diferents seccions secundàries rocalloses. El conjunt de la cala fa 300 m de llarg i 100 m d'ample, amb una mica de còdols i rocs al fons de la cala. S'hi accedeix per unes escales de pedra que neixen en el mateix camí de ronda. Ha obtingut els distintius de Qualitat EMAS i ISO 14001.

## Referències

* 1 2 «Cala Ametller». Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols.
* ↑ Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 134-135. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Cala Ametller». Visita Costa Brava.
# Ameridelfs

Els ameridelfs (Ameridelphia) són el superordre que inclou tots els metateris americans tret de Dromiciops. Conté dos ordres:
* Ordre Didelphimorphia (88 espècies)
** Família Didelphidae: opòssums
* Ordre Paucituberculata (6 espècies)
** Família Caenolestidae: opòssums rata

## Referències

* ↑ Kielan-Jaworowska, Cifelli i Luo, 2004, p. 12.

## Bibliografia

* Kielan-Jaworowska, Z.; Cifelli, R. L.; Luo, Z.-X. Mammals from the Age of Dinosaurs: Origins, Evolution, and Structure (en anglès). Columbia University Press, 2004. ISBN 9780231119184.
# Línia de Kármán

La Línia de Kármán és l'altitud definida internacionalment que s'acostuma a fer servir per a definir el límit entre l'atmosfera i l'espai exterior. D'acord amb les definicions de la Fédération Aéronautique Internationale (FAI) aquesta línia se situa a 100 km d'altitud sobre la superfície terrestre (tècnicament 100 km sobre el nivell de la mar). La denominació és en honor del científic hongarès Theodore von Kármán.
Al voltant d'aquesta altitud l'atmosfera terrestre es torna tan fina que és negligible en concepte aeronàutic, i s'hi esdevé, a més a més, un augment significatiu de la temperatura atmosfèrica i de la interacció amb la radiació solar.

## Descripció

Parlant pròpiament no existeix res que no es pugui definir com a la fi de l'atmosfera. Una atmosfera tècnicament no acaba a cap altura concreta, sinó que a poc a poc es va fent més tènue quan es va augmentant l'altitud per sobre la superfície del planeta.
Durant els anys 50, mentre estudiava l'aeronàutica i l'astronàutica, von Kármán va descobrir que qualsevol vehicle que provés de volar per damunt d'una altitud d'aproximadament 100 km, per a obtenir la sustentació aerodinàmica necessària per a mantenir el vol, a causa de la poca densitat de l'atmosfera a aquesta altitud, havia de volar més de pressa que la velocitat que li caldria per a entrar en òrbita. Un comitè internacional va recomanar a la FAI la línia de 100 km i, després de la seva adopció, va ser internacionalment reconeguda com la frontera de l'espai exterior.
La FAI no empra paraules com "frontera de l'espai" o "inici de l'espai exterior", la línia de Kármán és emprada simplement per a definir una altura a partir de la qual definir si les activitats d'un vehicle formen part de l'astronàutica o de l'aeronàutica. Així ho reflecteix la FAI en les següents definicions extretes de la seva web:
* Aeronàutica -- Per als propòsits de la FAI, activitat aèria, inclosos tots els esports aeris, feta per sota dels 100 km d'altitud per sobre de la superfície terrestre.
* Astronàutica -- Per als propòsits de la FAI, qualsevol activitat feta a més de 100 km d'altitud per sobre de la superfície de la Terra.
Així doncs aquesta línia, més que definir els límits de l'atmosfera terrestre, serveix per a separar les activitats aeronàutiques de les astronàutiques. Col·lateralment també serveix per a definir qui és un pilot i qui és un astronauta o cosmonauta.

## Vegeu també

* Reentrada atmosfèrica

## Enllaços externs

* Capes de l'atmosfera Arxivat 2005-12-19 a Wayback Machine. (anglès)
# Ducat de Montellano

El ducat de Montellano és un títol nobiliari espanyol.

## Història

El títol va se creat en origen com a comtat per Carles II, en reial cèdula de 23 d'octubre de 1681, per a José de Solís y Valderrábano, senyor de l'estat de Solís i de les viles de Retortillo, Villar del Profeta, La Granja, Naharros, La Puebla, Santa Catalina de Berja-Muñoz i Peralejos. Felip V va elevar-lo a ducat amb Grandesa d'Espanya de primera classe, en reial decret de 19 de desembre de 1704 i amb reial cèdula expedida el 4 de febrer de 1705. Per entroncaments matrimonials amb noblesa local, la casa de Montellano va heretar les senyories d'Assuévar, Massalavés, Serra i Soneixa al País Valencià. També va unir-se aquesta casa amb la dels ducs de l'Arco per matrimoni. Els títols i estats van passar a la casa del duc de Fernán-Núñez pel seu matrimoni amb la sisena duquessa de Montellano, María Vicenta de Solís, única filla i hereva de Alonso Alejo de Solís.

## Titulars

Aquesta és la relació de titulars del ducat:
| Núm. | Nom | Període | Nota/Relació |
| 1 | José de Solís y Valderrábano | 1704-1714 | Primer comte de Montellano el 1681. |
| 2 | Alonso de Solís y Osorio | 1714-1718 | Fill de l'anterior. |
| 3 | José de Solís y Gante | 1718-1763 | Fill de l'anterior. |
| 4 | Alonso Vicente de Solís y Folch de Cardona | 1763-1780 | Fill de l'anterior. |
| 5 | Alonso Alejo de Solís y Wignacourt | 1780-1806 | Fill de l'anterior. |
| 6 | María de la Soledad Vicenta de Solís y Lasso de la Vega | 1806-1848 | Filla de l'anterior. |
| 7 | Pilar Osorio y Gutiérrez de los Ríos | 1848-1922 | Neta de l'anterior. |
| 8 | Felipe Falcó y Osorio | 1922-1931 | Fill de l'anterior. |
| 9 | Manuel Falcó y Escandón | 1931-1979 | Fill de l'anterior. |
| 10 | Carla Pía Falcó y Medina | 1979-Avui | Neta de l'anterior. |

## Referències

* 1 2 Fernández de Béthencourt, Francisco. Anales de la nobleza de España (en castellà). Madrid: Simón y Compañía, 1885, p. 81-83.
* 1 2 Burgos, Augusto de. Blasón de España. Libro de oro de su nobleza (en castellà). vol. 4. Madrid: Imprenta de D. Pedro Montero, 1859, p. 176, 179.
* ↑ Gil Olcina, Antonio. Singularidades del régimen señorial valenciano: expansión, declive y extinción de la señoría directa (en castellà). Alacant: Universitat d'Alacant, 2012, p. 200.
* ↑ «Guía de títulos» (en castellà). Diputación Permanente y Consejo de la Grandeza de España y Títulos del Reino. [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ Cadenas y Vicente, Vicente de. Caballeros de la Orden de Calatrava que efectuaron sus pruebas de ingreso durante el siglo XVIII: Años 1716 a 1750, números 224 a 409 (en castellà). Madrid: Ediciones Hidalguía, 1986, p. 330-331.
# Dinastia Xin

Història de la Xina Història de la Xina :
| ANTIGA ||||||||
| 3 Augustos i 5 Emperadors ||||||||
| Dinastia Xia 2100–1600 BC ||||||||
| Dinastia Shang 1600–1046 BC ||||||||
| Dinastia Zhou 1045–256 BC ||||||||
| Zhou Occidental ||||||||
| Zhou Oriental ||||||||
| Primaveres i Tardors ||||||||
| Regnes Combatents ||||||||
| IMPERIAL ||||||||
| Dinastia Qin 221 BC–206 BC ||||||||
| Dinastia Han 206 BC–220 AD ||||||||
| Han Occidental ||||||||
| Dinastia Xin ||||||||
| Han Oriental ||||||||
| Tres Regnes 220–280 ||||||||
| Wei, Shu i Wu ||||||||
| Dinastia Jin 265–420 ||||||||
| Jin Occidental | 16 Regnes 304–439 | 16 Regnes 304–439 | 16 Regnes 304–439 |
| Jin Oriental | 16 Regnes 304–439 | 16 Regnes 304–439 | 16 Regnes 304–439 |
| D. Meridionals i Septentrionals 420–589 ||||||||
| Dinastia Sui 581–618 ||||||||
| Dinastia Tang 618–907 ||||||||
| ( Segon Zhou 690–705 ) ||||||||
| 5 Dinasties & 10 Regnes 907–960 | Dinastia Liao 907–1125 | Dinastia Liao 907–1125 | Dinastia Liao 907–1125 |
| Dinastia Song 960–1279 | | | |
| Song del Nord | | Xia Occ. |
| Song del Sud | Jin | |
| Dinastia Yuan 1271–1368 ||||||||
| Dinastia Ming 1368–1644 ||||||||
| Dinastia Qing 1644–1911 ||||||||
| MODERNA ||||||||
| República de la Xina 1912–1949 ||||||||
| República Popular de la Xina Des del 1949 | República de la Xina (Taiwan) Des del 1945 | República de la Xina (Taiwan) Des del 1945 | República de la Xina (Taiwan) Des del 1945 |
| Aquesta caixa: ||||||||
La Dinastia Xin (xinès tradicional: 新朝, xinès simplificat: 新朝, pinyin: Xīn Cháo, Wade-Giles: Hsin Ch'ao, literalment 'New Dynasty') va ser una dinastia xinesa (encara que estrictament parlant, només tenia un emperador), que va durar des de l'any 9 fins al 23. Va seguir a la Dinastia Han de l'Oest i va precedir la Dinastia Han de l'Est.
L'únic emperador de la dinastia Xin, Wang Mang (王莽), era el nebot de la Gran Emperadriu Dowager Wang Zhengjun. Després de la mort del fillastre de l'Emperadriu l'Emperador Ai en l'1 aC, Wang Mang n'arribà al poder. Després de diversos anys conreant el culte a la personalitat, finalment es va proclamar a si mateix emperador l'any 9. Tot i ser un estudiós i polític creatiu, va ser un governant incompetent, i la seva capital Chang'an va ser assetjada pels rebels camperols de la revolta iniciada per la mare Lu inicialment, l'any 23. Ell va morir en el setge, i la Dinastia Han va ser restaurada pels descendents del clan imperial original.

## Referències

* 1 2 de Crespigny, Rafe. A Biographical Dictionary of Later Han to the Three Kingdoms (23-220 AD) (en anglès). Leiden, Països Baixos: Brill, 2006-12-01, p. 1176. ISBN 978-90-474-1184-0.
* ↑ Pirazzoli-T'Serstevens, Michèle; Bujard, Marianne; Chaussende, Damien. Les dynasties Qin et Han: 221 av. J.-C.-220 apr. J.-C. París: les Belles lettres, 2017. ISBN 978-2-251-44638-7.

## Bibliografia

* Llibre de Han, vol. 99, parts 1-3.
* Zizhi Tongjian, vols. 36, 37, 38, 39.
* Wars With the Xiongnu - A translation from Zizhi tongjian capítol 13 - 17 - p 404-601, Joseph P Yap, ISBN 978-1-4490-0605-1 (sc)
# Cala Forn (Sitges)

La cala Forn, o Calaforn en la parla local, també anomenada platja del Pebre, és una petita platja natural del municipi de Sitges (Garraf) situada al litoral del massís del Garraf, al nord de la platja d'Aiguadolç i parapetada per la via del tren. Té una longitud de 56 metres i una amplada mitjana de 8 metres, formada per sorra, còdols i blocs. El terraplè que la separa de la via del tren és una mica inestable, per la qual cosa de vegades hi ha petits despreniments de pedres. No té cap tipus de servei. És de difícil accés.
L'origen del nom de la platja podria referir-se a un 'calaforn', derivat de cofurna, definit com un ‘espai estret, incòmode, fosc’.
Aquesta platja va donar nom a l'emblemàtic quadre Cala Forn, de Joaquim Sunyer i Miró.

## Referències

* 1 2 Muntaner, Ignasi M. «La Toponímia de Sitges entre la semàntica i les anècdotes». A: Jornades de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans a Sitges : homenatge a Josep Roca-Pons. Sitges: Institut d'Estudis Catalans, 2010, p. 101-111. ISBN 978-84-9965-112-5.
* ↑ «Modificación del sistema actual de balizamiento del municipio de Sitges». Ajuntament de Sitges, 2021.
* ↑ «Fitxes Sitges - Departament de Territori». Generalitat de Catalunya, Departament de Territori i Sostenibilitat.
* 1 2 «Cala Forn». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «‘Cala Forn’». Amics del Museu Nacional d'Art de Catalunya, 12-11-2018.
# Ècdisi

El terme ècdisi (sortida o evasió, en grec) s'utilitza, generalment, per a referir-se al procés de muda de l'exoesquelet dels artròpodes, com ara els crancs. Aquest procés el controla l'hormona ecdisona, responsable també d'iniciar el procés de metamorfosi.
Les restes de l'antic exoesquelet reben el nom d'exúvia.

## Referències

* ↑ «ècdisi | enciclopèdia.cat». [Consulta: 29 gener 2021].
* ↑ Ewer, John «How the Ecdysozoan Changed Its Coat». PLoS Biology, 3, 10, 10-2005. DOI: 10.1371/journal.pbio.0030349. ISSN: 1544-9173. PMC: 1250302. PMID: 16207077.
* ↑ Tetlie, O. Erik; Brandt, Danita S.; Briggs, Derek E. G. «Ecdysis in sea scorpions (Chelicerata: Eurypterida)» (en anglès). Palaeogeography, Palaeoclimatology, Palaeoecology, 265, 3, 11-08-2008, pàg. 182–194. DOI: 10.1016/j.palaeo.2008.05.008. ISSN: 0031-0182.

## Vegeu també

* Exoesquelet
* Exúvia

## Enllaços externs

* Vídeo de l'ècdisi de Cherax quadricarinatus
# Princess Ida

Princess Ida; or Castle Adamant, és una òpera còmica amb música d'Arthur Sullivan i llibret en anglès de W. S. Gilbert. Va ser la vuitena òpera creada en col·laboració, sobre un total de catorze. Es va estrenar al Savoy Theatre de Londres el 5 de gener de 1884, i va tenir 246 representacions. La peça relata la història d'una princesa que troba una universitat per a dones que ensenya que les dones són superiors als homes i que elles han de dirigir. El príncep amb el qual està casada entra amb dos dels seus amics a la universitat disfressats de dones. Són descoberts i comença llavors una guerra literària entre els dos sexes.

## Referències

* ↑ «Princess Ida (Sullivan, Arthur)». Imslp. [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ «Princess Ida, or Castle Adamant». Gilbert and Sullivan Archive. Arxivat de l'original el 9 d’abril 2012. [Consulta: 5 maig 2024].
# Dino Bruni

Dino Bruni (Portomaggiore, 13 d'abril de 1932) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1956 i 1964.
Com a amateur va prendre part en els Jocs Olímpics de Hèlsinki de 1952, en què guanyà la medalla de plata en la prova d'equips per carretera, junt a Vincenzo Zucconelli i Gianni Ghidini. El 1956 també participà en els Jocs Olímpics de Melbourne.
Com a professional aconseguí una trentena de victòries, destacant tres etapes al Tour de França, dues el 1959 i una el 1962, així com dues etapes al Giro d'Itàlia de 1960, edició en la què vestí el mallot rosa durant una etapa.

## Palmarès

* 1955
** 1r de la Milà-Rapallo
* 1957
** 1r al Circuit de Santa Maria Vezzola
** 1r de la Copa Gori
** 1r del Gran Premi de Como
* 1958
** 1r al Circuit de Carpi
** Vencedor d'una etapa al Giro dels dos Mars
** Vencedor de 3 etapes a la Vuelta del Sud-Est
* 1959
** Vencedor de 2 etapes al Tour de França
** 1r al Giro de les Tres Valls Varesines
** 1r al Gran Premi de Pontremoli
** 1r al Circuit de Zuric
** 1r al Premi de Châlon-sur-Saône
** 1r al Premi d'Ax-les-Thermes
* 1960
** Vencedor de 2 etapes al Giro d'Itàlia
** Vencedor d'una etapa al Tour de Champagne
** 1r al Circuit de Rovigo
** 1r al Circuit d'Alessandria
** 1r al Gran Premi Titano
* 1961
** 1r de la Copa Sabatini
** 1r al Giro de la Província de Reggio de Calàbria
** 1r al Circuit de Castelmassa
* 1962
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
** 1r al Premi d'Arras
** 1r al Premi de la Tarentaise
* 1963
** 1r de la Copa Sabatini

### Resultat al Giro d'Itàlia

* 1957. Abandona
* 1960. 91è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1961. 65è de la classificació general
* 1962. Abandona
* 1963. 82è de la classificació general
* 1964. 97è de la classificació general

### Resultat al Tour de França

* 1959. 64è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1960. 72è de la classificació general
* 1962. 90è de la classificació general. Vencedor d'una etapa

### Resultat a la Volta a Espanya

* 1959. Abandona

## Referències

* ↑ «BRUNI Dino». [Consulta: 27 juliol 2024].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Dino BRUNI» (en italià). [Consulta: 27 juliol 2024].
* 1 2 «Olympedia – Dino Bruni». [Consulta: 27 juliol 2024].
* ↑ «Palmarès de Dino Bruni (Ita)». [Consulta: 27 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Palmarès de Dino Bruni (francès)
# Cala Millor

Cala Millor és un nucli turístic situat al nord-est de l'illa de Mallorca, que pertany als municipis costaners de Sant Llorenç des Cardassar i Son Servera.
Rep el nom de l'extensa platja de sorra blanca que li dona l'atractiu turístic, que es troba entre la Punta de n'Amer i Cala Bona. La zona es troba propera a la muntanya de Na Penyal.
El desenvolupament urbanístic de Cala Millor es va iniciar als anys quaranta amb les primeres construccions d'habitatges unifamiliars de planta baixa. Posteriorment, als anys cinquanta, es van començar a edificar els primers establiments hotelers, l'Eureka i el Sabina, un fet que va marcar l'inici del creixement turístic de la zona. Durant les dècades dels seixanta i setanta, Cala Millor va experimentar un auge turístic significatiu, impulsat per la construcció d'infraestructures hoteleres i serveis.
Cala Millor disposa de més de 28.000 places d'allotjament turístic. La seva economia està basada en el sector terciari, amb una forta presència de serveis orientats al turisme. També destaca el creixement demogràfic relacionat amb la presència de treballadors temporals del sector. Té una població empadronada de 5.198 habitants (2023).
Compta amb instal·lacions com l'Auditòrium Sa Màniga, inaugurat el 1999, que actua com a centre cultural i de congressos del municipi. A més, es celebren esdeveniments anuals com les Festes del Turista, que inclou activitats culturals i gastronòmiques en col·laboració amb els ajuntaments de Sant Llorenç des Cardassar i Son Servera.

## Referències

* ↑ «Cala Millor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 3 desembre 2024].
* ↑ «Historia de Cala Millor» (en castellà). [Consulta: 3 desembre 2024].
* 1 2 «Cala Millor | Nuclis». [Consulta: 3 desembre 2024].
* ↑ «Cala Millor» (en anglès). INE. [Consulta: 3 desembre 2024].
* ↑ «Auditòrium Sa Màniga | Cala Millor». [Consulta: 3 desembre 2024].
* ↑ Capó, Biel «Brillantes y sabrosas 'XXXIX Festes del Turista' de Cala Millor» (en castellà). Diario de Mallorca, 30-09-2018 [Consulta: 3 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Plana Web oficial Cala Millor
* Auditòrium de Sa Màniga
# Escalopa a la milanesa

L'escalopa a la milanesa (en llombard: custuleta a la milanesa) és una varietat popular de cotoletta típica de la ciutat de Milà. Segons algunes fonts, com ara Massimo Alberini, el plat seria d'origen francès i hauria estat importada a Milà durant les guerres napoleòniques, on va ser conegut per primer cop com a cotoletta rivoluzione francese en italià o côtelette révolution française en francès. Tradicionalment es prepara amb una costella de vedella o un llom amb os, que s'arrebossa i es fregeix amb mantega. Per la seva forma, sovint s'anomena oreggia d'elefant en llombard, que significa "orella d'elefant".
Una variació comuna feta amb pollastre, anomenada "chicken milanese" ("pollastre a la milanesa"), és popular als països anglòfons.

## Història

Consta que a Milà, l'any 1134, es va servir un plat pel nom de lumbolos cum panitio ("costelletes amb pa"), que s'esmenta en un banquet per al canonge de la Basílica de Sant Ambròs de Milà. No se sap si la carn estava coberta de farina de galeta o si s'acompanyava de pa com a guarnició. Altres evidències es remunten al segle I aC, que indiquen que els romans consumien plats de carn tallada fina, que s'arrebossava o s'empanava i es fregia. El 1735 se'n va publicar una recepta pel xef francès Joseph Menon, cosa que fa pensar que l'origen del plat en la versió actual podria, de fet, provenir de França. El plat s'assembla al wiener schnitzel, que es va originar a Àustria al voltant del segle xix.

## Vegeu també

* Cotoletta
* Cotoletta a la bolonyesa

## Referències

* ↑ «cotolétta in Vocabolario - Treccani» (en italià). www.treccani.it. [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ Sogliani, Ermanno. La tradizione gastronomica italiana (en italià).
* 1 2 La Science du maître d'hôtel cuisinier, avec des observations sur la connoissance & les propriétés des alimens. Nouvelle édition, revue & corrigée. [By - Menon. (Dissertation préliminaire sur la cuisine moderne. [By E. Lauréault de Foncemagne.]).] (en francès), 1768.
* 1 2 «La cotoletta alla milanese? Un regalo della rivoluzione francese...» (en italià). Il Sole 24 ORE. [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ «I trucchi per fare una cotoletta alla milanese perfetta, croccante fuori e succosa dentro» (en italià). esquire.com, 06-11-2019. Arxivat de l'original el 26 February 2021. [Consulta: 19 juny 2023].
* ↑ Daily, Kitchen. «Breaded Chicken Cutlets: Milanese And Lucchese», 02-11-2011. Arxivat de l'original el 15 April 2017. [Consulta: 17 setembre 2018].
* 1 2 «Some History of Schnitzel». Arxivat de l'original el October 22, 2010. [Consulta: 12 octubre 2018].
* ↑ Harlan Hale, William. Horizon Cookbook and Illustrated History of Eating and Drinking Through the Ages. New York: American Heritage, 1968, p. 516.
* ↑ «Vienna» (en anglès). the heart thrills, 08-02-2020. [Consulta: 31 juliol 2023].
* ↑ Neudecker, Maria Anna. Allerneuestes allgemeines Kochbuch (en alemany), 1831.
* ↑ Mariani, Carlotta. «Cotolette: qual è la differenza tra la Schnitzel viennese e quella milanese?» (en italià). Agrodolce, 03-07-2019. [Consulta: 12 agost 2023].
# Dino Verzini

Dino Verzini (Zevio, província de Verona, 26 de novembre de 1944) és un ciclista italià, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
Es dedicà al ciclisme en pista, aconseguint el Campionat del món en Tàndem de 1967, així com diversos campionats nacionals d'esprint i tàndem. Va participar en els Jocs Olímpics de 1968 i 1972. Era fill del també ciclista Tullio Verzini.

## Palmarès

* 1967
** Campió del món amateur en tàndem (amb Bruno Gonzato)
* 1972
** Campió d'Itàlia en tàndem (amb Ezio Cardi)

## Referències

* ↑ «VERZINI Dino». [Consulta: 1r febrer 2024].
* 1 2 «Olympedia – Dino Verzini». [Consulta: 1r febrer 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Dino VERZINI» (en italià). [Consulta: 1r febrer 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Camille Graeser

Camille Graeser (Carouge, 27 de febrer de 1892 - Wald, 21 de febrer de 1980) va ser un pintor suís i membre del cercle d'artistes de Zuric d'art concret.
Nascut a Suïssa, va desenvolupar el seu creixement a Stuttgart, Alemanya, on es va convertir en dissenyador de mobles. Va participar en importants exposicions de l'associació Werkbund i el 1927 va ser convidat a crear mobles per a Ludwig Mies van der Rohe. El 1933 va fugir a Suïssa com a conseqüència de l'arribada al poder dels nazis. Més tard es va convertir en membre de l'associació d'artistes suïssos Allianz.

## Béns

El 1981 es va establir la Fundació Camille Graeser i és responsable del seu patrimoni artístic.

## Exposicions

* 2020 - Camille Graeser, Museu Haus Konstruktiv
* 2019 - El Xou de Amory, Moll 94, Von Bartha
* 2016 - Camille Graeser und die Musik, Kunstmuseum Stuttgart
* 1985 - Contrastos de forma: art abstracte geomètric, 1910–1980, Museu d'Art Modern de Nova York

## Publicacions

* 1986 - Camille Graeser - Zeichnungen, Werkverzeichnis Band 1, Dieter Schwarz
* 1990 - Camille Graeser - Druckgraphik und Multiples, Werkverzeichnis Band 2, Stefan Paradowski
* 1995 - Camille Graeser - Imatges, relleus i plàstics, Werkverzeichnis Band 3, Rudolf Koella

## Referències

* 1 2 «Daimler Art Collection». Daimler Art Collection. [Consulta: 12 febrer 2019].
* 1 2 3 «Camille Graeser» (en anglès). Museu Haus Konstruktiv. Arxivat de l'original el 2019-04-14. [Consulta: 12 febrer 2019].
* 1 2 «Aktuell-Kunstmuseum Stuttgart» (en alemany). Kunstmuseum-stuttgart.de. [Consulta: 12 febrer 2019].
* ↑ «Foundation / Home - Camille Graeser Stiftung» (en anglès). Camille Graeser Stiftung. [Consulta: 12 febrer 2019].
* ↑ «The Armory Show» (en anglès). Thearmoryshow.com. [Consulta: 12 febrer 2019].
* ↑ «Contrasts of Form: Geometric Abstract Art, 1910–1980» (en anglès). MOMA. [Consulta: 12 febrer 2019].
* 1 2 Graeser, Camille; Schwarz, Dieter, 1953-, Paradowski, Stefan., Camille Graeser-Stiftung.. Camille Graeser Werkverzeichnis. 1892-1980.. Zürich: Camille Graeser-Stiftung, 1986. ISBN 3906268004. OCLC 15107195.
* ↑ Camille Graeser, Design: [anlässlich der Ausstellung "Camille Graeser Design": Kestner-Museum, Hannover 11. Juli bis 13. Oktober 2002 ; Galerie der Stadt Stuttgart 25. Oktober 2002 bis 12. Januar 2003; Haus Konstruktiv, Zürich 8. Februar bis 27. April 2003]. Köln: Wienand, 2002. ISBN 3879097895. OCLC 248036909.