OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anna Diamandopulu

Anna Diamandopulu (en grec: Άννα Διαμαντοπούλου) (Kozani, 26 de febrer de 1959) és una política grega, ministra del govern grec en diverses ocasions i membre de la Comissió Prodi entre 1999 i 2004.

## Biografia

Va néixer el 1959 a la ciutat de Kozani, població situada a la regió de Macedònia Occidental. Va acabar el batxillerat a Tessalònica i després va entrar a la Universitat Aristotèlica de Tessalònica, graduant-se a l'Escola d'Enginyeria civil.

## Activitat política

Membre del Moviment Socialista Panhel·lènic (PASOK) l'any 1984 va esdevenir la prefecta més jove de la història del seu país en acceptar el càrrec a la Prefectura de Kastoria. L'any 1986 abandonà aquesta funció per fer-se càrrec de la Secretaria General d'Educació i Joventut, esdevenint l'any 1993 Secretària General d'Indústria en el govern. Posteriorment va assumir la presidència d'EOMMEX, càrrec que va ocupar fins a l'any 1993, quan va assumir el de secretària general d'Indústria.
El 1996 fou escollida diputada al Parlament de Grècia per la Prefectura de Kozani, esdevenint Ministra de Reformes Industrials i Privatitzacions. Abandonà aquest càrrec el setembre de 1999 per esdevenir membre de la Comissió Prodi, en la qual fou nomenada Comissària Europea de Treball i Assumptes Socials. Abandonà el seu càrrec en la Comissió Europea el març de 2004, sent escollida novament diputada al Parlament del seu país, restant però aquesta vegada en l'oposició.
A les eleccions del 4 d'octubre de 2009 va ser reelegida diputat per Atenes i el 7 d'octubre va jurar com a ministra d'Educació, Aprenentatge Permanent i Afers Religiosos al govern de George Papandreou, càrrec que va mantenir al govern de Loukas Papadimos el 2011. A causa de la remodelació provocada per la renúncia de Christos Papoutsi, va assumir el Ministeri de Desenvolupament, Competitivitat i Navegació el 7 de març de 2012, que mantingué fins al 17 de maig de 2012. En aquestes eleccions parlamentàries no va ser elegida com a diputada.
És autora de diverses obres, entre les quals Grècia intel·ligent, on se subratllen les necessitats d'innovació, accions dirigides i enfocaments professionals com a condicions necessàries per al progrés social i econòmic. Ha estat presidenta del Comitè del Partit Socialista Europeu per a la dimensió europea de l'Europa social i participa activament en els processos i debats europeus.
Avui és la presidenta de la XARXA per a la Reforma a Grècia i Europa.
Va rebre la Legió d'Honor, atorgada pel president de la República Francesa l'any 2003 per la seva contribució a la política social de la UE.

## Referències

* 1 2 «Famous Female Civil Engineers» (en anglès). Ranker. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ «Άννα Διαμαντοπούλου» (en grec). XARXA per a la Reforma a Grècia i Europa. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ «Anna Diamantopoulou» (en anglès). ΠΡΟΣΩΠΟ – Βιβλιοnet. [Consulta: 6 gener 2024].

## Enllaços externs

* Anna Diamandopulu - Lloc web oficial
# Sistema uniprocessador

Un sistema uniprocessador és un sistema informàtic amb una sola Unitat Central de Procés.
A mesura que més i més ordinadors utilitzen arquitectures multiprocessament, com per exemple SMP i MPP, el terme s'utilitza per referir-se a sistemes que encara tenen només una CPU. Encara que la majoria d'ordinadors d'escriptori són sistemes uniprocessador, s'espera que els sistemes de processament dual seran cada vegada més comuns.
# Trio per a piano núm. 2 (Brahms)

El Trio per a piano núm. 2 en do major, Op. 87, de Johannes Brahms fou compost entre 1880 i 1882. Està instrumentat per a piano, violí i violoncel. Fou estrenat en un concert de música de la cambra a Frankfurt el 29 de desembre de 1882; l'interpretaren membres del Joachim Quartet i el mateix Brahms al piano, tres setmanes després que Brahms estrenés el seu «Gesang der Parzen» a Basilea.
El trio consta de quatre moviments:
* Allegro moderato. En do major. Formalment està organitzat en la forma sonata.
* Andante con moto. En la menor. És un tema i variacions.
* Scherzo: Presto - Trio: Poco meno presto. En do menor. Presenta un tercera picarda.
* Finale: Allegro giocoso. En do major. Està en la forma sonata.
Una actuació típica dura més o menys 29 minuts.

## Referències

* ↑ "Trio Nr.2 C-Dur für Klavier, Violine und Violoncello, op. 87" a kammermusikfuehrer.de
* ↑ Kammermusik Basel: Basle Chamber Music Society. Klaviertrio Nr. 2, C-dur, op. 87 (1880/82)
# Curos (NAMA 4890)

El Curos de Merenda (NAMA 4890) és una estàtua grega d'estil arcaic tardà (creat si fa no fa entre 540 i 530 abans de la nostra era). Fa 1,89 m d'altura i està fet de marbre de Paros. En l'actualitat, s'exposa en la col·lecció d'escultures del Museu Arqueològic Nacional d'Atenes.

## Descobriment

Està extremament ben conservat, i manté restes de pigment. El descobriren al costat de la Kore de Frasiclea, a l'actual Merenda, al 1972, a uns 40 km al sud-est d'Atenes. L'àrea formava part de la necròpoli del demos àtic (Àtica) de Mirrinunte. La Kore de Frasiclea i el curos jeien in situ en una fossa poc fonda, cara a cara, a 11 polzades de la superfície, amb un anell de plom entre els peus de les escultures.
Encara s'especula sobre com van ser soterrades aquestes estàtues. Una teoria n'és que les soterraren abans de les guerres mèdiques per tal d'evitar la profanació, tot i que es van trobar en molt millor estat que el Perserschutt.
Els erudits també especulen amb la possibilitat que les estàtues siguen la d'un germà i una germana, tallades per Aristió de Paros, el nom dels quals es trobà a la base de Frasiclea, descoberta dos segles abans, al 1729-1730. Probablement eren membres de els alcmeònides, que van patir l'exili i la profanació causats pel tirà Pisístrat.

## Descripció

El curos té la cama esquerra avançada. El cabell del jove, amb diademes, s'organitza amb rínxols en forma de petxina al front i penja per l'esquena, amb una diadema. Al front duu rínxols en forma de petxina; a la de dalt del cap són ondulats i a l'esquena pengen vint flocs amb grans. El front és ample i pla, i els ulls menuts i ametlats executats en estil "antic". Els braços, a penes separats de les cuixes, pengen amb els colzes una mica flexionats. La mà dreta manté un puny natural amb els dits esglaonats, però li manquen la mà esquerra i tots dos peus des dels turmells cap avall i la mà esquerra des del canell. També s'hi conserva el pigment roig, concretament al voltant del cabell, les celles i els mugrons.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Archaic Period». National Archaeological Museum. [Consulta: 25 març 2024].
* ↑ «Collections». National Archaeological Museum. [Consulta: 25 març 2024].
* 1 2 3 «2,500‐Year‐Old Statues Discovered Near Athens» (en anglès). .
* ↑ The Poetics of Appearance in the Attic Korai:, <https://www.degruyter.com/document/doi/10.7560/701809/html>. Consulta: 5 abril 2023
* ↑ Svenbro, Jesper; Lloyd. Phrasikleia: An Anthropology of Reading in Ancient Greece (en anglès). Cornell University Press, 1993. DOI 10.7591/9781501717680-004. ISBN 978-1-5017-1768-0.
* 1 2 «La jove del lotus», 27-07-2013.
* 1 2 3 «MERENTA EXCAVATION-FRASIKLEIA-KOUROS (Greek RADHA KRISHNA)» (en anglés). [Consulta: 25 març 2024].
* ↑ Chippindale, Christopher «The Getty Kouros Colloquium: Athens, 25-27 May 1992.» (en anglés). American Journal of Archaeology, 100, 1, 01-01-1996, pàg. 185–185. DOI: 10.2307/506317. ISSN: 0002-9114.
# Carsten Keller

Carsten Keller (Berlín, 8 de setembre de 1939) és un jugador d'hoquei sobre herba alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Federal Alemanya entre les dècades de 1950 i 1970. El seu pare, Erwin Keller, i els seus fills Natascha Keller, Andreas Keller i Florian Keller, també foren medallistes olímpics.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on va ser setè en la competició d'hoquei sobre herba. Vuit anys més tard, als Jocs de Ciutat de Mèxic, va ser quart en la mateixa competició. La darrera participació en uns Jocs va ser el 1972, a Munic, on va guanyar la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre herba. Entre 1958 i 1972 va disputar 135 partits amb la selecció alemanya.
A nivell de clubs va jugar al Berliner HC, amb qui guanyà set lligues d'Alemanya Occidental, quatre a l'aire lliure, 1961, 1962, 1963 i 1965, i tres en pista coberta, el 1962, 1963 i 1965. Una vegada retirat va exercir d'entrenador.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Carsten Keller». [Consulta: 23 febrer 2025].
* ↑ «hockey.de». [Consulta: 23 febrer 2025].
# Artur Galceran i Granés

Artur Galceran i Granés (Girona, 1850 - Barcelona, 1919) va ser un metge psiquiatre català.

## Metge psiquiatre

Deixeble principal de Joan Giné i Partagàs, profundament determinista, porta a l'extrem les doctrines organicistes del mestre. Inicia la seva formació en el psiquiàtric de la Nova Betlem de Barcelona, quan aquest es trobava a Sant Gervasi, i després passa a ser director del psiquiàtric de Sant Boi de Llobregat fins al 1895. Posteriorment col·labora en l'Institut Pere Mata de Reus i finalment només atendrà pacients a la seva consulta privada de la ronda Universitat de Barcelona, on aplicà l'electroteràpia a les malalties mentals. El 1911 va fundar la Societat de Psiquiatria i Neurologia de Barcelona, que va ser la primera societat neurològica de Catalunya i precursora de la Societat Catalana de Neurologia. En va ser també el primer president, de 1911 a 1915, any en què el va rellevar Domènech Martí i Julià.
Artur Galceran va desenvolupar la seva carrera professional en un temps en què la psiquiatria i la neurologia constituïen una única especialitat mèdica, la neuropsiquiatria i ell mateix, en les seves publicacions es descrivia com a «neuròleg i mentalista». Tanmateix, en la història de la medicina catalana, la seva faceta mèdica més coneguda és la de psiquiatre.

## Publicacions

Té una extensa obra escrita. Col·labora, entre d'altres, en les revistes La Independencia Médica, Revista Frenopática Barcelonesa i Gaceta Médica Catalana. Dirigeix el Butlletí del psiquiàtric de Sant Boi de Llobregat i les revistes Archivos de Terapeútica de las enfermedades nerviosas y mentales i Anales de la Sociedad de Psiquiatría y Neurología. Alguns dels seus llibres són: Tractat de dermatosis nervioses (1883), El determinismo en la voluntad. Responsabilidad parcial de los alienados (1884), Ensayo de clasificación anatomopatológico de las vesanías (1889), Ejecutoria en favor del Manicomio de San Baudilio de Llobregat (1889), El moderno Manicomio de Sant Baudilio de Llobregat(1892), Neuropatología y Psiquiatría Generales (1895) i Casuística y terapéutica de la delincuencia (1912).

## Referències

* ↑ «Artur Galceran i Granés | enciclopedia.cat». [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ Arboix, Adrià; Fàbregas, Marta Glòria. «Artur Galcerán i Granés, el fundador de la primera societat neurològica catalana: la “Sociedad de Psiquiatría y Neurología de Barcelona” (1911)». A: Adrià Arboix (coord.). Història de la neurologia catalana (pdf). Barcelona: Societat Catalana de Neurologia, 2011. ISBN 978-84-694-0754-7 [Consulta: 16 febrer 2025].
* 1 2 Arboix, Adrià; Fàbregas Camps, Marta Glòria. «La primeres societats neurològiques catalanes i els seus protagonistes». A: Adrià Arboix (coord.). Cent anys d'història de la neurologia catalana. Barcelona: Societat Catalana de Neurologia, 2011, p. 31-42. ISBN 978-84-694-0754-7.

## Bibliografia

Arboix, Adrià; Gironell, Alexandre; Fàbregues, Oriol de; Font, M. Àngels et al.. Història de la neurologia catalana. Barcelona: Societat Catalana de Neurologia, 2011. ISBN 978-84-694-0754-7.
# Trio per a piano núm. 3 (Brahms)

El Trio per a piano núm. 3 en do menor, Op. 101, de Johannes Brahms està instrumentat per a piano, violí i violoncel. Fou compost l'estiu de 1886 mentre Brahms passava les vacances a Hofstetten, Suïssa. Va ser estrenat el 20 de desembre d'aquell any amb Brahms al piano, el violinista Jenő Hubay, i el violoncel·lista David Popper.
El trio consta de quatre moviments:
* Allegro energico
* Presto non assai
* Andante grazioso
* Finale: Allegro molto
El primer moviment, en do menor, està organitzat en la forma sonata.
El segon moviment, també en do menor, està en forma ternària. Aquest moviment agafa la forma d'un intermezzo, en lloc del tradicional scherzo més un trio.
El tercer moviment, en la tonalitat de do major, també està en forma ternària. Aquest moviment implica canvis en la mètrica, amb alternança de tipus de compàs: 3/4 i 2/4, així com 9/8 i 6/8.
El quart moviment torna a estar en do menor i, com el primer moviment, té la forma sonata. El final està en la tonalitat de do major.

## Discografia

* Trios per a piano i corda núms. 1, 2, 3, Julius Katchen, Josef Suk, János Starker, Decca
* Trios per a piano i corda núms. 1, 2, 3, Eugene Istomin, Isaac Stern, Leonard Rose CBS

## Referències

* ↑ Clive, Brahms and His World:A Biographical Dictionary, p. xxvii, xxviii,xxix

## Enllaços externs

* Guia de l'audició detallada a partir de l'enregistrament pel Trio Opus 8
# Anna Maria Llatas d'Agustí

Anna Maria Llatas d'Agustí (1886 - Barcelona, 25 de març de 1969), fou una educadora catalana. Ha estat considerada una figura cabdal en l'assistència social a Espanya. En la seva trajectòria vital va demostrar sempre un especial interès per tots els temes relacionats amb les qüestions socials.
Es va formar a l'Escola Catòlica de Servei Social de Brussel·les, gràcies a una beca concedida l'any 1930 per Raül Roviralta, conseller d'assistència social de Barcelona.
L'any 1932, amb la informació recollida a Brussel·les i també a l'Escola Social de Suïssa, va fundar a Barcelona la primera escola de treball social d'Espanya, la Escuela de Asistencia Social para la Mujer, amb la finalitat de donar una formació tècnica a les persones que volien dedicar-se a tasques assistencials. Anna Maria Llatas en va ser la directora des de la seva fundació fins a l'inici de la Guerra Civil.
L'any 1941, va tornar a ser directora de l'antiga Escuela de Asistencia Social para la Mujer, llavors Escuela Católica de Enseñanza Social, que va dirigir fins a l'any 1957. Posteriorment, va seguir vinculada a la institució i, en jubilar-se, va ser-ne nomenada directora honorària. Va morir l'any 1969.

## Altres pioneres del treball social

* Maria Estrada i Clerch
* Mercè Fontanilles i Mas
* Elàdia Farraudo i Puigdollers

## Referències

* 1 2 Treball social. Una genealogia femenina. Anna Maria Llatas d'Agustí. Institut Català de les Dones, 2010.
* ↑ «Necrològica». La Vanguardia, 27-03-1969.
* 1 2 Domingo Sánchez, Jordi «El fons de Maria Estrada i Clerch a l'Arxiu Nacional, destacada assistent social en l'àmbit sanitari». ANC. Butlletí de l'Arxiu Nacional de Catalunya, núm. 46, 2-2017, pàg. 4-6.
* ↑ Molin Sànchez, Maria Victòria. Las enseñanzas del trabajo social en España, 1932-1983 (en castellà). Madrid: UPCO, 1994 (Colección Política, trabajo y servicios sociales, no. 5). ISBN 8487840582. . Pag.85
* 1 2 Barbero, J. M.; Feu, M. «El origen del trabajo social en Cataluña: la escuela de asistencia social para la mujer (1932-1939)». Pedagogia i Treball Social: revista de ciències socials aplicades, 4, 2, 2015, pàg. 3–33. ISSN: 2013-9063.
# Eva María Masías Avis

Eva María Masías Avis (Fuente el Fresno, 1973) és una política espanyola del partit Ciutadans. Va ser alcaldessa de Ciudad Real (2021-2023).

## Biografia
### Primers anys

Va néixer al municipi de Fuente el Fresno el 1973, encara que es va criar a Ciudad Real. Té estudis en Farmàcia i ha treballat en el Col·legi de Farmacèutics de Jaén i com a tècnica d'elaboració a Industria Masavis. El 2014 va començar un negoci de productes gastronòmics a Ciudad Real.
Es destaca la seva participació activa en activitats socials i populars de Ciudad Real, sent triada Dulcinea de Ciudad Real el 2016.

### Alcaldessa de Ciudad Real

Eva María Masías es va presentar a les eleccions municipals de l'Ajuntament de Ciudad Real de 2019 pel partit Ciutadans. La llista taronja va obtenir tres regidors de vint-i-cinc.
Ciutadans va arribar a un acord amb el PSOE, que havia guanyat les eleccions, per a formar govern i alternar-se l'alcaldia, de manera que la candidata socialista i alcaldessa en aquest moment, Pilar Zamora, seguiria en el càrrec fins a la meitat de la legislatura perquè després Eva Masías ocupés aquest càrrec.
El 18 de juny de 2021, Eva María Masías va prendre possessió com a alcaldessa de Ciudad Real.

## Referències

* ↑ "Eva María Masías se convierte en nueva alcaldesa de Ciudadanos en Ciudad Real"
* ↑ Redacción «Francisco Cañizares, nuevo alcalde de Ciudad Real». , 17-06-2023 [Consulta: 12 juliol 2023].
* ↑ Detalle de candidato
* ↑ "Estos son los 42 puntos del acuerdo de gobierno PSOE-Cs para Ciudad Real"
# Càlice (filla d'Èol)

Càlice (en grec antic: Καλύκη) va ser, segons la mitologia grega, una filla d'Èol, fill d'Hel·len, i d'Enàrete.
Càlice es va casar amb Etli, rei de l'Èlida, fill de Zeus (o de Locros, segons altres genealogies). Van tenir un fill, Endimió, que segons algunes tradicions era fill de Zeus.
Segons una altra versió de la llegenda, Càlice va ser estimada per Zeus i va tenir un fill Etli, (que per tant no seria el seu marit). No es parla de cap descendent.

## Referències

* ↑ Pseudo-Apol·lodor. Biblioteca, I, 7, 3, 5
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 9. ISBN 8429741461.
* ↑ Pseudo-Apol·lodor. Biblioteca, I, 7, 2
* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 157, 334. ISBN 9788496061972.
* ↑ Hesíode. Catàleg de les dones, fragment 10(a) i 245
# Anna Maria Molina de Haro

Anna Maria Molina de Haro (Girona, 2 de gener de 1950 - Hospital Universitari de la Vall d'Hebron, 17 d'agost de 1979) va ser una atleta catalana.
Va començar a córrer i saltar als tretze anys i va desenvolupar gran part de la seva carrera esportiva al Grup Excursionista i Esportiu Gironí (GEiEG), i també va passar pel club de Vallehermoso de Madrid. Entre 1967 i 1978, va ser campiona d'Espanya en vint-i-cinc ocasions (disset a l'aire lliure i vuit en pista coberta) i campiona de Catalunya en vint-i-quatre ocasions (quinze a l'aire lliure i nou en pista coberta). Va obtenir els seus títols en curses de tanques i en salt d'alçada, en llançament de pes i de disc i en proves combinades.
Tot i els seus bons resultats, no va poder participar en els Jocs Europeus Júnior (avui dia, Campionats d'Europa júnior) de 1968 per motius polítics; se celebraven a Leipzig, aleshores pertanyent a la República Democràtica Alemanya, i Espanya va renunciar a participar-hi perquè era un país comunista. Tampoc va poder participar en els Jocs Olímpics de Múnic de l'any 1972 a causa d'una lesió que va patir l'any anterior, una «luxació de ròtula, amb arrencament del tendó del bíceps i fractura completa del nervi ciàtic popliti extern». Des d'aleshores es va limitar als llançaments de pes i de disc, proves en què va acumular catorze títols estatals. Durant la seva carrera va millorar cinquanta-dos rècords de Catalunya a l'aire lliure i vint-i-vuit d'Espanya. I des que va patir la lesió fins que es va retirar, el 1978, va guanyar tots els campionats estatals de llançament de pes. Va rebre l'Insígnia d'Or de la Federació Espanyola d'Atletisme en reconeixement de les seves fites esportives.
Va morir el 17 d'agost de 1979 a l'Hospital Universitari Vall d'Hebron conseqüència de les ferides greus provocades en un accident de cotxe el 7 d'agost. A causa del fort cop rebut al cap, va quedar en coma i no se'n va recuperar.

## Palmarès
### Campiona de Catalunya

* Llançament de pes: 1967, 1968, 1969, 1971, 1974, 1975, 1976
* Pentatló: 1966, 1967, 1969, 1970, 1971
* 80 metres tanques: 1968
* 100 metres tanques: 1969, 1971

### Campiona d'Espanya

* Llançament de pes: 1969, 1971, 1973, 1974, 1975, 1976, 1977, 1978
* Llançament de disc: 1975, 1976
* Pentatló: 1967, 1969, 1970, 1971
* 80 metres tanques: 1967, 1968
* 100 metres tanques: 1969, 1970, 1971

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Camps, Jordi. «La gran senyora de l'atletisme». El Punt Avui, 24-02-2009. [Consulta: 8 agost 2024].
* 1 2 3 4 «Ana María Molina de Haro». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ Bernardos, Manuel «Falleció Ana María Molina». El País [Barcelona], 17-08-1979.
* ↑ «Campionat de Catalunya». fcatletisme.cat. Arxivat de l'original el 2016-10-20. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ «Campionat d'Espanya». RFEA. Arxivat de l'original el 2017-08-04. [Consulta: 7 setembre 2016].
# Anomalúrids

Els anomalúrids (Anomaluridae) són una família de rosegadors que habita l'Àfrica central. N'hi ha sis espècies vivents, classificades en dos gèneres.
Tot i que presenten una membrana entre les potes dels davant i del darrere, no estan estretament relacionades amb els esquirols voladors de la tribu dels petauristins de la família dels esciúrids.

## Característiques

Es caracteritzen per tenir dues files d'escates a la part posterior de la cua. L'espècie més petita és Idiurus zenkeri, amb una llargada corporal de 6,5 cm o més, una cua de 7 cm o més i un pes de 14 g o més. L'espècie més grossa és Anomalurus pelii, amb una llargada corporal de fins a 46 cm, una cua de fins a 45 cm i un pes de fins a 1.800 g.

## Comportament

La majoria d'espècies d'aquesta família reposen durant el dia a forats als arbres, on s'hi poden arribar a congregar fins a una dotzena d'individus per arbre. Són principalment animals herbívors, tot i que, de vegades, també s'alimenten de petits insectes. Poden arribar a recórrer fins a 6 kilòmetres mentre cerquen fulles, flors o fruits amb els que alimentar-se.
Donen a llum ventrades de fins a tres cries, que neixen amb el pelatge completament format i actives.

## Taxonomia

La família inclou els següents gèneres i espècies (vivents):
* Kabirmys †
* Nementchamys †
* Paranomalurus †
* Pondaungimys †
* Shazurus †
* Subfamília Anomalurinae
** Anomalurus
*** Anomalurus beecrofti
*** Esquirol volador de Lord Derby (Anomalurus derbianus)
*** Anomalurus pelii
*** Anomalurus pusillus
* Subfamília Idiurinae
** Idiurus
*** Idiurus macrotis
*** Idiurus zenkeri

## Bibliografia

* *Dieterlen, F. 2005. Family Anomaluridae. pàg. 1.532–1.534 in Mammal Species of the World a Taxonomic and Geographic Reference. D. E. Wilson i D. M. Reeder eds. Johns Hopkins University Press, Baltimore.

## Referències

* ↑ TERMCAT. «Resolució 5536 del servei de consultes terminològiques». Arxivat de l'original el 2013-07-07. «No hem documentat cap nom fiable en català en les fonts de referència de l'àmbit que hem consultat. La forma documentada i normativa en català per a la família Anomaluridae és anomalúrids, recollida en el diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans: 'Família de mamífers rosegadors africans amb individus de cos allargat, de cap semblant al de l'esquirol i de colors generalment rogencs'. És aquesta la forma que us recomanem.»
* 1 2 Fleming, Theodore. Macdonald, D.. The Encyclopedia of Mammals. Nova York: Facts on File, 1984, p. 632. ISBN 0-87196-871-1.
Famílies i espècies vivents d'anomaluromorfs :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Euarchontoglires · Ordre: Rodentia :
Anomaluridae :
Pedetidae :
Zenkerellidae :