OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Serenata núm. 12 (Mozart)

La Serenata núm. 12 per a instruments de vent en do menor K. 388/384a, fou composta per Wolfgang Amadeus Mozart el 1782 o 1783. El treball s'anomena a vegades «Nachtmusik». El 1787, Mozart va transcriure el treball per a un quintet de corda. Aquesta transcripció ens ha arribat com el Quintet de corda núm. 2, K. 406/516b.
La serenata s'instrumenta per a 2 oboès, 2 clarinets, 2 trompes, i 2 fagots.
Per als compositors clàssics com Mozart el gènere musical anomenat serenata no era una cosa realment seriosa. Es tractava de música composta per a una celebració social generalment duta a terme fora de recintes tancats. Més que música per ser escoltada era música de fons molt apropiada per a una escena en una terrassa o jardí en un palau cortesà amb membres de la noblesa menjant o conversant.
Després de 1781, Mozart va compondre obres titulades serenates amb un abast més proper al d'una serenata lleugera. Fruit d'aquesta idea és la Serenata núm. 12, una obra única de la qual sabem molt poc. No es conserven documents que revelin la raó per la qual Mozart va escollir un gènere trivial per naturalesa per compondre una obra de gran elaboració. En quatre moviments, introdueix gestos atípics com la tonalitat menor en el primer moviment i procediments complexos, entre ells el contrapunt en el tercer moviment.

## Estructura

Hi ha quatre moviments:
* Allegro
* Andante
* Minuetto in canone
* Allegro
El minuet és un cànon. Els oboès porten la melodia amb la resposta dels fagots un compàs més tard. El trio és també canònic amb la resposta a la melodia tocada a l'inrevés. El final és un conjunt de variacions que contenen un episodi central en mi bemoll major i una coda que es converteix en do major al final.

## Referències

* ↑ Zaslaw, Neil The Compleat Mozart: a Guide to the Musical Works, pàg. 246-247 (Nova York, 1990) ISBN 0-393-02886-0
# Carl Erhardt

Carl Erhardt (Beckenham, 15 de febrer de 1897 - Bromley, 3 de maig de 1988) va ser un jugador d'hoquei sobre gel anglès que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Garmisch-Partenkirchen, on guanyà la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre gel. Amb 39 anys és el jugador d'hoquei sobre gel més gran en guanyar una medalla d'or. En el seu palmarès també destaquen dues medalles de plata al Campionat del Món d'hoquei sobre gel, el 1935 i 1937.
Una vegada retirat va exercir d'entrenador de la selecció nacional britànica d'hoquei sobre gel.
El 1950 va entrar a formar part del British Ice Hockey Hall of Fame i el 1998 de l'International Ice Hockey Federation Hall.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Carl Erhardt». [Consulta: 17 gener 2025].
* ↑ «Carl Erhardt». Ice Hockey UK, 2023. [Consulta: 3 juliol 2023].
# Anaxilau de Règion

Anaxilau (en grec antic: Ἀναξίλαος, en llatí: Anaxilaus) fou tirà de Règion del 494 aC al 476 aC.
Era fill de Cretines i d'origen messeni, i va prendre el poder el 494 aC al mateix temps que els samins i altres jonis fugitius es van apoderar de Zancle. Anaxilau no va tardar a expulsar-los, la va repoblar amb nous colons i va canviar el nom de la ciutat, que la va anomenar Messene, segons Heròdot i Tucídides. El 480 aC va negociar l'aliança dels cartaginesos amb Teril d'Hímera, el seu sogre, en contra de Teró d'Agrigent. Més tard, va casar la seva filla amb Hieró I de Siracusa.
Va morir el 476 aC deixant un fill sota la custòdia de Micit, que va actuar com a regent fins al 467 aC. Quan el poder va passar al fill d'Anaxilau, el poble el va deposar.

## Referències

* ↑ Segons la font, el seu nom era Anàxiles (en grec antic: Ἀναξίλας, en llatí: Anaxilas).
* ↑ Anaxilaus or Anaxilas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 164
# Tammuz (mes hebreu)

Tammuz és un mes del calendari hebreu que equival als mesos de juny i juliol. Deriva del Tammuz del calendari babilònic, ja que així es deia una de les divinitats principals d'aquest poble (també anomenat Dumuzi). Te lloc un dejuni el dia 17 de Tammuz per recordar la caiguda de les muralles de Jerusalem davant dels enemics (babilonis i romans) i les calamitats patides pel poble.
# Georges Detreille

Georges Detreille (Bourg-en-Bresse, 8 de setembre de 1893 - Ars-sur-Formans, 13 de maig de 1957) va ser un ciclista francès que four professional entre 1921 i 1926.
Abans de passar al professionalisme va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers de 1920, en què guanyà una medalla d'or en la contrarellotge per equips, formant equip amb Achille Souchard, Fernand Canteloube i Marcel Gobillot. També va córrer la contrarellotge individual, que acabà en sisena posició.
Com a professional va disputar el Tour de França de 1926.

## Palmarès

* 1920
** Medalla d'or als Jocs Olímpics en la CRE
** 1r a la Paris-La Flèche

### Resultats al Tour de França

* 1926. 19è de la classificació general

## Referències

* ↑ «DETREILLE Georges». [Consulta: 17 agost 2024].
* 1 2 «Olympedia – Georges Détreille». [Consulta: 17 agost 2024].
* ↑ «Georges Detreille». cyclingarchives.com.
# Microtus mystacinus

Microtus mystacinus és una espècie de talpó que es troba a Albània, Armènia, l'Azerbaidjan, Bulgària, Finlàndia, Grècia, l'Iran, Macedònia, Romania, Rússia, Sèrbia, Eslovàquia, Montenegro, Turquia i Ucraïna.

## Referències

* Wilson D. E.; Reeder D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 3a edició. Washington: Smithsonian Institution Press, 2005. ISBN 978-0801882210.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Microtus mystacinus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 30 desembre 2007 (en anglès).
# Silinges

Els silinges (Silingae, Σιλίγγαι) foren un poble de Germania que vivia al sud dels sèmnons entre el Mons Asciburgius i el riu Albis (Elba). El seu nom s'ha conservat en la moderna Silèsia.

## Referències

* ↑ «DRAFT DRAFT DRAFT • LacusCurtius • Ptolemy's Geography — Book II, Chapter 10 • DRAFT DRAFT DRAFT» (en anglès). [Consulta: 3 juliol 2018].
* ↑ Thomson, J. Oliver. History of Ancient Geography (en anglès). Cambridge University Press, 2013-03-28. ISBN 9781107689923.

## Vegeu també

* Vàndals
# El Zak i el Wowo: la llegenda dels Lendarys

El Zak i el Wowo: la llegenda dels Lendarys (títol original en francès, Zak & Wowo : La Légende de Lendarys) és una pel·lícula d'animació de 2024 dirigida per Philippe Duchêne i Jean-Baptiste Cuvelier. S'ha doblat al català.

## Sinopsi

Al cor d'un món imaginari poblat de criatures fantàstiques i monstres perillosos, Zak, de 13 anys, va a la recerca del seu germà bessó, Kyle, que ha desaparegut misteriosament.

## Repartiment de veus original

* Manu Payet: Wowo
* Clara Luciani: Indiana
* Jérôme Niel: Zak
* Kyan Khojandi: Kyle
* Akil Wingate: Astelion

## Producció

La pel·lícula es va produir als estudis d'Angulema, Charente i la Reunió. Va comptar amb l'ajuda del motor de videojocs Unreal Engine.

## Referències

* ↑ Sirius Media. «SIRIUS MEDIA : Avant-première de Zak et Wowo, la légende de Lendarys le 27 avril 2024 en présence des personnalités du film». TVF Media, 19 avril 2024. [Consulta: 26 juin 2024]..
* ↑ «Zak & Wowo : La Légende de Lendarys, un film d'animation pour toute la famille !». Écran total, 24 août 2023. [Consulta: 26 juin 2024]..
* ↑ «El Zak i el Wowo: La llegenda dels Lendarys». ésAdir. [Consulta: 1r setembre 2024].
* ↑ Zak i Wowo, la llegenda dels Lendarys a la Base de dades de cinema en català

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Georges Passerieu

Georges Passerieu (Londres, Anglaterra, 18 de novembre de 1885 - Peray, País del Loira, 5 de maig de 1928) va ser un ciclista francès que va córrer durant els primers anys del segle xx, fins que la Primera Guerra Mundial l'obligà a deixar-ho.
En el seu palmarès destaquen set etapes del Tour de França i la París-Roubaix de 1907.

## Palmarès

* 1906
** Vencedor de 2 etapes al Tour de França
* 1907
** 1r de la París-Roubaix
** 1r de la París-Tours
** Vencedor de 2 etapes al Tour de França
* 1908
** 1r de la París-Douai
** Vencedor de 3 etapes al Tour de França
* 1909
** 1r de la París-Dijon

### Resultats al Tour de França

* 1906. 2n de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1907. 4t de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1908. 3r de la classificació general. Vencedor de 3 etapes
* 1911. Abandona (2a etapa)
* 1913. Abandona (2a etapa)
* 1914. Abandona (3a etapa)

## Referències

* ↑ «Georges Passerieu» (en francès). Memoire du Cyclisme, 2009. Arxivat de l'original el 2011-09-14.
* ↑ «PASSERIEU Georges (Georges Léon)». [Consulta: 30 juny 2024].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Georges Léon PASSERIEU» (en italià). [Consulta: 30 juny 2024].
* ↑ Geldhof, Patrieck. En de broodrenner, hij fietste verder: het wielrennen in België tijdens WO II (en neerlandès). Acco, 2005, p. 15. ISBN 90-334-5815-2.

## Enllaços externs

* Palmarès de Georges Passerieu
# Església de Grundtvig

L'església de Grundtvig, situada al barri de Bispebjerg, a Copenhaguen (Dinamarca), és, gràcies la seva originalitat, una de les esglésies més conegudes de la ciutat i un dels escassos exemples de temple expressionista.

## Característiques

L'església pren el seu nom del filòsof danès N. F. S. Grundtvig. Per a la seva construcció es va realitzar un concurs el 1913 que va guanyar Peder Klint. La primera pedra es va col·locar en finalitzar la Primera Guerra Mundial, el 8 de setembre de 1921, i la construcció va durar fins al 1926, encara que els últims treballs a l'interior i els edificis limítrofs van ser acabats el 1940 per Kaare Klint, fill de l'anterior.
Peder Klint va aconseguir amb l'església de Grundtvig una síntesi arquitectònica. Va estudiar per al seu projecte una multitud de típiques esglésies de poble daneses, i es va inspirar tant en la forma de construcció tradicional, com en els materials i la decoració. Klint va fusionar les formes modernes i geomètriques de l'expressionisme de maó amb les línies clàssiques i amb la tendència cap al cel del gòtic. A través del cementiri del barri de Bispebjerg hi ha un llarg camí des de la portada principal de l'església que, junt amb els edificis limítrofs simètrics, formen gairebé un eix de perspectiva barroca.
La característica més vistosa de la construcció és la façana occidental, que recorda a un westwerk o a un orgue, que amaga un campanar de 49 metres d'altura. Per a la nau central Klint va crear un gablet escalonat, tal com es poden observar sovint a les esglésies daneses, però va interpretar aquest element de forma innovadora i va doblar el seu punt més alt. Les naus són de mides generoses: la longitud total de l'Hallenkirche de tres naus és de 76 metres, amb una amplada de 35 metres i la nau central té una altura de 22 metres. L'interior, d'aires gòtics, té una capacitat per a 1800 persones. La construcció està realitzada amb 6 milions de maons grocs, un material típicament danès.
Durant el temps de construcció de l'església, al seu voltant, va sorgir un barri residencial que enquadra i fa ressaltar la presència del temple. L'església és accessible tot l'any per a visitants, també fora dels horaris de culte. L'edifici també és emprat per a la realització de concerts especialment gràcies al gran orgue construït per Marcussen&Søn.

## Influències

A Reykjavík es troba l'església de Hallgrímskirkja, un temple construït pocs anys després de l'església de Grundtvig, en el qual s'ha realitzat una síntesi similar de formes gòtiques i modernes.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'Església de Grundtvig (danès)
# Carl Forssell

Carl Forssell (Parròquia de Hedvig Eleonora, 25 d'octubre de 1917 - Ängelholm, 28 de novembre de 2005) va ser un tirador d'esgrima suec, especialista en espasa, que va competir entres les dècades de 1930 i 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on disputà dues proves del programa d'esgrima. Guanyà la medalla de bronze en la prova d'espasa per equips, mentre en la d'espasa individual quedà eliminat en sèries. Quatre anys més tard, als Jocs de Hèlsinki, tornà a disputar dues proves del programa d'esgrima. Guanyà la medalla de plata en la prova d'espasa per equips, mentre en la d'espasa individual fou vuitè. El 1956, a Melbourne, disputà els seus tercers, i darrers, Jocs Olímpics. En les dues proves que disputà quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès també destaquen set medalles al Campionat del món d'esgrima, cinc de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1938 i 1954.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Carl Forssell». [Consulta: 19 novembre 2023].
* ↑ «Carl Forssell - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 19 novembre 2023].
# The Eminem Show

The Eminem Show és el tercer àlbum d'Eminem després de signar per Aftermath, llançat el 2002.

## Llista de cançons

* "Curtains Up" - 0:29
* "White America" - 5:24
* "Business" - 4:11
* "Cleanin Out My Closet" - 4:57
* "Square Dance" - 5:23
* "The Kiss" - 1:15
* "Soldier - 3:46
* "Say Goodbye Hollywood" - 4:32
* "Drips" feat. Obie Trice - 4:45
* "Without Me" - 4:50
* "Paul Rosenberg" - 0:22
* "Sing for the Moment" - 5:39
* "Superman" - 5:50
* "Hailie's Song" - 5:20
* "Steve Berman (Skit)" - 0:33
* "When the Music Stops" feat. D-12 - 4:29
* "Say What You Say" feat. Dr. Dre - 5:09
* "'Till I Collapse" feat. Nate Dogg - 4:57
* "My Dad's Gone Crazy" feat. Hailie Jade - 4:27
* "Curtains Close" - 1:01

## Guardons
### Premis

* 2003: Grammy al millor àlbum de rap

### Nominacions

* 2003: Grammy a l'àlbum de l'any

## Enllaços externs

* The Eminem Show Crèditos de Producció
* White America Video Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
# Dotze sonates op. 2 (Vivaldi)

Antonio Vivaldi va escriure un conjunt de Dotze sonates per a violí i baix continu, op. 2, l'any 1709. Van sortir publicades per Antonio Bortoli a Venècia el 1709 (en tipus movible). La col·lecció fou reeditada més tard per Estienne Roger (qui esdevindria l'editor principal de Vivaldi) a Amsterdam cap el 1712/13. Estan dedicades a Frederic IV de Dinamarca.

## Llista de sonates

Llista de les Dotze sonates, op. 2 amb els moviments corresponents. Set d'aquestes sonates estan en tonalitat menor.
* «Sonata núm. 1 en sol menor, RV 27» (7'18")
* Preludio (Andante)
* Giga (Allegro)
* Sarabanda (Largo)
* Corrente (Allegro)
* «Sonata núm. 2 en la major, RV 31» (6'03")
* Preludio A Capriccio (Presto/Adagio)
* (Presto)
* Corrente (Allegro)
* (Adagio)
* Giga (Allegro)
* «Sonata núm. 3 en re menor, RV 14» (7'20")
* Preludio (Andante)
* Corrente (Allegro)
* (Adagio)
* Giga (Allegro)
* «Sonata núm. 4 en fa major, RV 20» (8'56")
* (Andante)
* Allemanda (Allegro)
* Sarabanda (Andante)
* Corrente (Presto)
* «Sonata núm. 5 en si menor, RV 36» (4'57)
* Preludio (Andante)
* Corrente (Allegro)
* Giga (Presto)
* «Sonata núm. 6 en do major, RV 1» (5'56")
* Preludio (Andante)
* Allemanda (Presto)
* Giga (Allegro)
* «Sonata núm. 7 en do menor, RV 8» (6'14")
* Preludio (Andante)
* Allemanda (Allegro)
* Corrente (Allegro)
* «Sonata núm. 8 en sol major, RV 23» (5:32)
* Preludio (Largo)
* Giga (Presto)
* Corrente (Allegro)
* «Sonata núm. 9 en mi menor, RV 16» (7:25)
* Preludio (Andante)
* Capriccio (Allegro)
* Giga (Allegro)
* Gavotta (Presto)
* «Sonata núm. 10 en fa menor, RV 21» (5:48)
* Preludio (Largo)
* Allemanda (Allegro)
* Giga (Allegro)
* «Sonata núm. 11 en re major, RV 9» (4:54)
* Preludio (Andante)
* Fantasia (Presto)
* Gavotta (Allegro)
* «Sonata núm. 12 en la menor, RV 32» (8:43)
* Preludio (Largo)
* Capriccio (Presto)
* (Grave)
* Allemanda (Allegro)

## Referències

* ↑ Talbot, Michael: Antonio Vivaldi: A Guide to Research, p. 127
* ↑ Pincherle, Marc. Stock Image Vivaldi : Genius of the Baroque. Norton & Company, 1972. ISBN 9780393001686.
* ↑ Talbot, Michael. «Antonio Vivaldi Six Violin Sonatas Op 2». Hyperion-records. Hyperion. [Consulta: 2 setembre 2018].
* 1 2 Esfield. «MuseData: Antonio Vivaldi». Wiki of the Center for Computer Assisted Research in the Humanities at Stanford University. CCARH Wiki. [Consulta: 2 setembre 2018].
* ↑ Dotze sonates per a violí, op. 2: Partitura lliure a l'IMSLP.
* ↑ La durada de referència és la versió del conjunt instrumental Sonnerie: Antonio Vivaldi, Piero Toso, Edoardo Farina, Gianni Chiampan – Douze Sonates Op. 2 de Discogs® (2018) Erato – STU 70787/788

## Enllaços externs

* Antonio Vivaldi 12 Sonatas Op.2, Salvatore Accardo a YouTube.
# Georges Speicher

Georges Speicher (París, 8 de juny de 1907 - Maisons-Laffitte, 24 de gener de 1978) fou un ciclista francès que fou professional entre 1930 i 1943.
Després d'haver estat repartidor en bicicleta als 18 anys va signar pel Bici-Club de Levallois-Perret. Era anomenat El Dandi o el príncep de Montlhéry, ja que és a l'autòdrom de Linas-Montlhéry on va guanyar tres campionats de França en carretera i el seu Campionat del Món.
Va guanyar el Tour de França de 1933 amb l'equip francès més prestigiós de tots els temps, format per André Leducq, Antonin Magne, Charles Pélissier, Roger Lapébie, Maurice Archambaud, René Le Grevès i Léon Le Calvez. Per primera vegada un mateix corredor guanya el Tour de França i el Campionat del món de ciclisme el mateix any.

## Palmarès

* 1931
** 1r del Critèrium dels Aiglons
** 1r a la París-Arràs
* 1932
** 1r al G.P.Grillon de Foyer a Nantes
* 1933
** Campió del Món en ruta
** 1r al Tour de França i vencedor de tres etapes
** 1r del Tour de Vaucluse
** Vencedor d'una etapa a la París-Niça
* 1934
** Vencedor de 5 etapes al Tour de França
* 1935
** Campió de França en ruta
** 1r de la París-Angers
** 1r de la París-Rennes
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
** Vencedor d'una etapa a la París-Niça
* 1936
** 1r de la París-Roubaix
** 1r al Gran Premi de l'Écho d'Alger
* 1937
** Campió de França en ruta
* 1939
** Campió de França en ruta
** Vencedor d'una etapa del Tour de Sud-oest
** Vencedor d'una etapa del Circuit de l'Oest

### Resultats al Tour de França

* 1932. 10è de la classificació general
* 1933. 1r de la classificació general. Vencedor de 3 etapes
* 1934. 11è de la classificació general. Vencedor de 5 etapes
* 1935. 6è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1936. Abandona (7a etapa)
* 1937. Abandona (7a etapa)
* 1938. Abandona (8a etapa)

## Referències

* ↑ «SPEICHER Georges». [Consulta: 29 juny 2024].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Georges SPEICHER» (en italià). [Consulta: 29 juny 2024].
* ↑ Tom James. «French continue domination!». Cycling revealed, 2004. [Consulta: 17 octubre 2009].

## Enllaços externs

* Palmarès de Georges Speicher
# Simfonia en do (Stravinski)

La Simfonia en do d'Ígor Stravinski va ser composta entre 1939 i 1940, durant un període particularment turbulent de la vida del compositor. Es trobava encara de dol per les mort de la seua filla l'any 1938 de tuberculosi, la seua muller al març de 1939 i la de sa mare al juny del mateix any. La Segona Guerra Mundial el va obligar a deixar París, on havia començat a treballar en la simfonia i va embarcar-se en un segon exili cap als Estats Units d'Amèrica. Va concloure els dos darrers moviments a Beverly Hills.
L'estil de la simfonia és representatiu del seu període neoclàssic que havia començat amb la composició de l'Octet i del ballet Pulcinella. Tot i presentar una estructura estàndard en quatre moviments, l'obra presenta canvis abruptes entre les seccions, com en les obres més avantguardistes de l'autor. Ha estat descrita com un "retrat cubista", com si els diferents fragments, situats en el lloc correcte, foren observats des de diferents angles. Stravinski mantenia que els moviments compostos a França - els dos primers - eren més clàssics.
Consta de quatre moviments i té una durada de prop de 30 minuts:
* Moderato alla breve
* Larghetto concertante
* Allegretto
* Largo – Tempo giusto alla breve
Va ser estrenada per l'Orquestra Simfònica de Chicago el 7 de novembre de 1940, dirigida pel mateix Stravinski.

## Referències

* ↑ Barbara Heninger. «Ígor Stravinsky Symphony in C». [Consulta: 26 juliol 2007].
# Bandera de Costa Rica

La bandera de Costa Rica es va adoptar oficialment el 29 de setembre del 1848. Els tres colors (blau, blanc i vermell) estan inspirats en la bandera de França. L'escut de Costa Rica s'inclou a la bandera nacional, però només en la bandera militar; en la bandera civil no cal.
* El blau simbolitza el color del cel, de les oportunitats, de l'idealisme, de la perseverança, l'eternitat i el pensament intel·lectual, així com els ideals elevats.
* El blanc és símbol de la pau, la saviesa, el bon humor i la bellesa del cel.
* El vermell és la sang vessada per la independència, així com la generositat, l'escalf i la joia de viure del poble de Costa Rica.
# Sedant

Un sedant és un fàrmac que disminueix la sensació de dolor o, més aviat, l'excitació del sistema nerviós central. L'acció sedant de molts medicaments és relacionada amb llurs accions analgèsiques, tranquil·litzants i hipnòtiques i el tipus d'acció aconseguit depèn de la dosi administrada. Hi ha sedants d'acció preferent sobre un òrgan o sistema determinat (sedant cardíac, gàstric, respiratori, etc.) i sedants generals.
Cal anar amb compte amb la seva utilització perquè alguns d'ells provoquen somnolència a més a més d'inconsciència i fins i tot la mort a dosis elevades.

## Bibliografia

* http://www.grec.cat/cgibin/escolx.pgm
* http://dlc.iec.cat/
* http://www.enciclopedia.cat/
# Sacaromicetals

Els sacaromicetals (Saccharomycetales) són un ordre de fongs de la classe dels sacaromicets (Saccharomycetes) que comprèn els llevats que es reprodueixen per gemmació. L'espècie més coneguda es el llevat de cervesa (Saccharomyces cerevisiae) que s'usa per a la producció de cervesa i pa.

## Taxonomia

L'ordre dels sacaromicetals va incloure fins a 12 famílies, però en la darrera revisió només s'ha mantingut una; la resta de famílies pertanyen ara a altres ordres:
* Família Saccharomycetaceae

## Referències

* 1 2 Hyde, K.D. 2024. The 2024 Outline of Fungi and fungus-like taxa. Mycosphere, 15(1): 5146–6239, Doi 10.5943/mycosphere/15/1/25, ISSN 2077 7019. Versió web.
* ↑ Lumbsch TH, Huhndorf SM. «Outline of Ascomycota – 2007». Myconet. The Field Museum, Department of Botany, Chicago, USA, 13, desembre 2007, pàg. 1–58. Arxivat de l'original el 2009-03-18 [Consulta: 22 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Tree of Life: Saccharomycetales
# Batalla d'Àccium

La segona batalla naval d'Àccium es va produir el 2 de setembre de l'any 31 aC entre les flotes de Gai Juli Cèsar Octavià (el futur August), dirigida per Agripa, i la de Marc Antoni i la seva aliada Cleòpatra VII. Tingué lloc davant el golf d'Ambràcia, a la costa jònica de Grècia i el promontori d'Àccium. La batalla va acabar amb la victòria absoluta d'August i la fugida d'Antoni i Cleòpatra.

## Antecedents

L'esclat de les hostilitats entre els dos triumvirs esclatà l'any 31 aC a causa de la propaganda oficial d'Octavià (que presentava el seu homòleg com un dèspota oriental), unida a la negligent actuació de Marc Antoni, a més de la seva aliança amb la reina Cleòpatra d'Egipte i a la deserció i fugida dels cònsols i 300 senadors partidaris de Marc Antoni. Octavià i Agripa portaren llurs tropes a l'altre costat de l'Adriàtic, evitant que el conflicte armat arribés a Itàlia. Amb la victòria naval aconseguiren tallar les línies de subministrament de l'exèrcit d'Antoni a través del golf d'Ambràcia. A la desesperada, Marc Antoni va cercar endebades la confrontació per terra, que li hagués estat favorable, mentre s'anava produint la deserció en gran escala dels prínceps orientals que li donaven suport, d'una part de l'exèrcit (descontent i mal alimentat) i dels senadors, que tampoc no veien amb bona cara l'ascendència de Cleòpatra sobre el triumvir romà.

## Referències

* ↑ Luttwak, Edward. The grand strategy of the Roman Empire: from the first century A.D. to the third (en anglès). Johns Hopkins University Press, 1979, p. 7. ISBN 0801821584.