OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Stilesville

Stilesville és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 261 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Stilesville tenia 261 habitants, 109 habitatges, i 82 famílies. La densitat de població era de 359,9 habitants/km².
Dels 109 habitatges en un 30,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,6% hi vivien parelles casades, en un 13,8% dones solteres, i en un 23,9% no eren unitats familiars. En el 21,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,39 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,8.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 29,9% entre 25 i 44, un 23% de 45 a 60 i un 16,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.857 $ i la renda mediana per família de 48.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 34.500 $ mentre que les dones 21.563 $. La renda per capita de la població era de 20.494 $. Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Stilesville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Stilesville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Hudhayfa ibn al-Ahwas al-Qaysí

Hudhayfa ibn al-Ahwas al-Qaysí (àrab: حذيفة بن الأحوص القيسي, Ḥuḏayfa b. al-Aḥwaṣ al-Qaysī) fou valí de l'Àndalus (728). Va succeir a Yahya al-Kalbí i el seu valiat va durar uns sis mesos. El seu successor va ser Uthman al-Khatamí.

## Referències

* ↑ Ann Christys, "The Transformation of Hispania after 711", in Hans Werner Goetz, Jörg Jarnut and Walter Pohl (eds.), Regna and Gentes: The Relationship between Late Antique and Early Medieval Peoples and Kingdoms in the Transformation of the Roman World (Leiden: Brill, 2003), pp. 219–241.
* ↑ Roger Collins, The Arab Conquest of Spain, 710–797 (Blackwell, 1989), p. 85.
# Can Riera (l'Hospitalet de Llobregat)

Can Riera és una antiga masia de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una masia de planta rectangular, del segle xvii, que consta de planta baixa i un pis i té la teulada a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana. La porta principal és d'arc de mig punt adovellada amb la inscripció: «1684» i al primer pis s'obren tres finestres amb la llinda i els brancals formats per carreus de pedra i l'ampit motllurat. A la banda de ponent, hi ha un cos adossat amb coberta a una aigua; aquí també s'obre una finestra de característiques similars a les del cos principal.
Té un pati amb emparrat davant la porta i un antic safareig de tipus masia, fet d'obra sota un cobert, a la part esquerra del pati.

## Història

No es té altres referències que la construcció el 1684 (segons la dovella de la porta principal). Actualment, és el dipòsit de l'Arxiu Històric de l'Hospitalet.

## Museu

El Museu d'Història de l'Hospitalet ocupa un dels espais de Can Riera. Amb el nom de l'Espai de Memòria de l'Hospitalet, ha implantat uns recursos educatius a l'edifici, com una fitxa didàctica sobre la figura de Quico Sabaté i el seu context històric.
L’exposició permanent «L’Hospitalet del segle xx» fa un recorregut pel període 1931-1980. És un homenatge als homes i dones que van contribuir a la formació de la ciutat, especialment als qui van lluitar per la democràcia i van sacrificar la vida i la llibertat en el marc de la lluita antifranquista.
L’equipament és un centre d’interpretació, documentació, consulta i recursos pedagògics. Està concebut per donar a conèixer el període històric de la nostra ciutat des de la Segona República fins a la transició democràtica. D’una manera molt especial, té en consideració la participació de l’Hospitalet en la lluita antifranquista, sobretot en l’època del tardofranquisme i la transició.

## Referències

* ↑ «Can Riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
* ↑ Informatiu museus
* 1 2 Catalunya, Agència Catalana del Patrimoni, Generalitat de. «Can Riera». Arxivat de l'original el 2023-08-19. [Consulta: 19 agost 2023].
# Ignacio Eizaguirre Arregui

Ignacio Eizaguirre Arregui (Sant Sebastià, 7 de novembre de 1920 - 1 de setembre de 2013) fou un futbolista basc. Jugava de porter i els seus equips van ser la Reial Societat, el València CF i l'Osasuna. Era fill del també porter Agustín Eizaguirre.

## Selecció espanyola

Va ser internacional amb la selecció espanyola en 18 partits. Va debutar l'11 de març del 1945 front a Portugal a Lisboa. Va disputar la fase final de la Copa del Món Brasil 1950, on Espanya va quedar en quart lloc.

## Clubs

* Reial Societat - 1936-1941 - Segona divisió
* València CF - 1941-1950 - Primera divisió – 187 partits
* Reial Societat - 1950-1956 - Primera divisió – 107 partits
* Club Atlético Osasuna - 1956-1960 - Primera divisió – 87 partits

## Palmarès

* 3 Lligues - València CF - 1941-1942, 1943-1944 i 1946-1947
* 1 Copa del Rei - València CF - 1949

### Distincions individuals

* 2 Trofeus Zamora - 1943-1944 i 1944-1945

## Referències

* ↑ «Ayer en Las Corts». Mundo Deportivo, 24-02-1950. [Consulta: 20 desembre 2012].
* ↑ Muere el mítico Eizaguirre, portero de la primera liga del Valencia CF notícia a Levante-EMV de l'1 de setembre de 2013 (castellà)

## Enllaços externs

* Eizaguirre a www.lfp.es
# Cananeus

Els cananeus són els habitants de Canaan.
És probable que els hicsos fossin cananeus, almenys en gran part: els amorrites serien un dels seus grups principals i van jugar un important paper a Canaan amb reis poderosos a Hesbon i Aixtarot, i sovint el nom amorita és utilitzat com a sinònim de cananeu (dels cananeus de l'interior). Els egipcis anomenaven el Líban Amar o Amurru cap al nord a l'Orontes. Als voltants de l'any 1500 aC, les terres cananees estaven dividides en dues confederacions: Meguidó i Cadeix.
Els cananeus eren tots els que parlaven la llengua semita cananea, incloent-hi les seves variants dialectals. El nom de regió de Canaan, tot i que es pot aplicar a tot el Llevant, es limita en general als moderns Líban (en part), Israel i Palestina (els ammonites i moabites, encara que parlants de dialectes derivats del cananeu, en són exclosos).
Els cananeus són esmentats a la Bíblia com una de les nacions a les que van expulsar els israelites (parlants d'hebreu, que seguien una religió després anomenada jueva). Les altres nacions expulsades van ser els hetites, els amorrites, els guirgaixites, els hivites, els arkites, els sinites, els arvadites, els zemarites, els hamatites, els hivites, i els jebusites segons diu el Deuteronomi. Els cananeus són descrits com a idòlatres amb cultes associats al sexe i a la fertilitat, cosa que justificava moralment la conquesta de les seves terres.
L'antiga religió cananea basava el seu culte en la fertilitat. El més important és el déu de la pluja. Hi ha una tríada de déus. El déu El és el superior. El poble pateix set i la mar els fa por. El déu El envia el seu fill Baal a auxiliar la gent. Aquesta mitologia encara és viva en el cristianisme amb la Santíssima Trinitat. Els antics israelites participaven del culte a Baal i van rebre moltes pressions a causa d'això per part de profetes i reis.

## Vegeu també

* Israelites

## Referències

* 1 2 Tubb, Jonathan N. Canaanites. Londres: British Museum, 1998, p. 95-99. ISBN 9780714120898.
* ↑ Deuteronomi, 7:1
# Pànic de 1873

El Pànic de 1873 es desencadenà per la fallida de l'entitat bancària de Filadèlfia Jay Cooke and Company als Estats Units d'Amèrica el 18 de setembre de 1873, conjuntament amb la caiguda, el 9 de maig de 1873, de la Borsa de Viena.
El pànic de 1873 va conduir a una dura depressió econòmica d'abast global, coneguda com a la "Llarga depressió" (Long Depression), que perdurà fins a l'any 1877. Va ser una de les moltes crisis econòmiques que es van produir al segle xix i començament del segle xx.

## Vegeu també

* Gran Depressió (1873-1896)
# Cap d'Amenemhet III amb la Corona blanca

El Cap del rei Amenemhet III amb la Corona Blanca (AEIN 924) és a la Gliptoteca Ny Carlsberg de Copenhaguen, i es considera una de les obres mestres de l'escultura de l'Imperi Mitjà de l'Antic Egipte.
Amenemhet III (segle xix abans de la nostra era) fou el darrer faraó important de la Dinastia XII i va regnar durant uns quaranta-cinc anys. Ja sota el seu predecessor, el gloriós Senusret III, l'estatuària reial havia sofert un canvi significatiu: el sobirà era retratat ancià, la qual cosa el diferenciava de les efígies idealitzades dels reis anteriors, i en les figures amb rostre envellit tenia una expressió trista o amargada: els ulls li sobreeixien de les òrbites envoltats d'arrugues i ulleres, la boca i els llavis havien adquirit un rictus malencònic, les orelles n'eren prominents; en marcat contrast amb el realisme quasi exagerat i els signes de l'edat del rostre, la resta del cos fou esculpit jove, musculós i idealitzat, seguint els cànons tradicionals de l'estatuària faraònica. Aquest és el model heretat pel seu fill Amenemhet III, del qual també hi ha figures de tots dos tipus.
Aquest cap d'Amenemhet III, tallat en grauvaca, es troba a la Gliptoteca Ny Carlsberg de Copenhaguen (ÆIN 924). La troballa, de 46 centímetres d'alçada, la va adquirir al 1894 al Caire Valdemar Schmidt (1836-1925), conservador de la col·lecció egípcia del museu, per 2.000 francs. No se sap pas on es va descobrir el cap, però és clar que formaria part d'una estàtua de cos sencer. En manca part de la corona, nas i part de les orelles. El faraó duu la corona blanca (hedjet) de l'Alt Egipte i inusualment manca de l'ureu sobre el front, i de la típica barba postissa. La pedra és polida i llisa. Les celles mai s'hi traçaren; la boca n'és ampla, el nas, els llavis i els plecs de les parpelles estan treballats amb summa cura.
La peça podria procedir del temple del governant a Hawara. Es coneixen inscripcions del Wadi Hammamat documentant sobre expedicions del sobirà per a dur pedra per al seu temple.

## Referències

* 1 2 3 «Head of a Statue of Amenemhat III Wearing the White Crown | Middle Kingdom | The Met». The Metropolitan Museum of Art, i.e. The Met Museum.
* ↑ (Freed 2010 pp. 900-2).
* ↑ (Robins 1997 p. 113.)
* 1 2 (Oppenheim 2015 pp. 84–5; n°27.)
# Cap de Djedefre en quarsita

El Cap de Djedefre en quarsita és el fragment d'una antiga estàtua egípcia del faraó Djedefre (2566-2558 abans de la nostra era, si fa no fa) de la Dinastia IV, successor de Quèops i predecessor de Quefré. Si s'ha de jutjar pel perfil del cap, l'estàtua completa havia de ser una esfinx. Es troba en el Museu del Louvre de París.

## Descripció

Es coneix poc del regnat de Djedefre: no va pas construir la seua piràmide a Guiza, sinó a uns quilòmetres al nord, a Abu Rawash. Quan aquest cap fou descobert per l'Institut Francés d'Arqueologia Oriental, a començaments del segle xx, jeia entre moltes restes d'escultures del sobirà i de la seua esposa Hetepheres II, entre les ruïnes del seu temple funerari contigu a la seua piràmide inacabada.
És molt probable que no es tracte d'un retrat simple del sobirà. El Cap de Djedefre duu un nemes (mocador) que, darrere del coll, suggereix que havia d'ajuntar-se a la part posterior d'un lleó gitat: per tant, l'estàtua devia ser una esfinx. Aquesta, atribuïble al regnat de Djedefre, seria doncs la més antiga conservada de la història de l'antic Egipte juntament amb la trobada sencera que representa la seua esposa: l'Esfinx de Guiza es va tallar durant el regnat de Quefré, germà i successor de Djedefre.

## Referències

* ↑ «Tête de Djédefrê». Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 7 setembre 2024].
* ↑ «Djédefrê».
* ↑ Schulz, Seidel 2004 p. 77.
* ↑ «Old kingdom pyramid of khafre and the great sphinx».
* ↑ «Sphinx».
# Capitalització borsària

La capitalització borsària (en anglès: market capitalization o market cap) és el valor de mercat del conjunt de les accions en circulació d'una societat per accions.
S'utilitza per classificar la mida relativa de les borses, sent una mesura de la suma de les capitalitzacions borsàries de totes les empreses que cotitzen a cada borsa. La capitalització total de les borses o regions econòmiques es pot comparar amb altres indicadors econòmics (per exemple, l'anomenat indicador Buffett). La capitalització total del mercat de totes les empreses que cotitzaven en borsa el 2020 va ser d'aproximadament 93 bilions de dòlars EUA.
La capitalització borsària ve donada per la fórmula CB=N×P{\textstyle {\text{CB}}=N\times P}, on CB és la capitalització borsària, N és el nombre d'accions ordinàries en circulació i P és el preu de mercat per acció ordinària. No totes les accions en circulació cotitzen al mercat obert. El nombre d'accions que es negocien al mercat obert s'anomena «flotant». És igual o inferior a N perquè N inclou accions que estan restringides per negociar. El «límit de mercat de flotació lliure» utilitza només el nombre flotant d'accions en el càlcul, generalment resultant en un nombre més petit.

## Referències

* ↑ «Market highlights for first half-year 2010». World Federation of Exchanges. Arxivat de l'original el 22 de juliol 2013. [Consulta: 29 maig 2013].
* ↑ «Market Capitalization Definition». [Consulta: 2 abril 2013].
* ↑ «Financial Times Lexicon». Arxivat de l'original el 25 de setembre 2016. [Consulta: 19 febrer 2013].
* ↑ «Market capitalization of listed domestic companies (current US$) | Data». Data.WorldBank.org. [Consulta: 20 setembre 2021].
* ↑ Graham, John R; Smart, Scott B.; and Megginson, William J.. Corporate Finance. third. Mason OH: South-Western Cengage Learning, 2010, p. 387. ISBN 9780324782967.

## Vegeu també

* Preu de mercat

## Enllaços externs

* How to Value Assets – from the Washington State (U.S.) government web site
* Year-end market capitalization by country – World Bank, 1988–2010
# Analogia

Una analogia (del grec αναλογíα ana, reiteració o comparació i logos, raó) expressa una comparació o relació entre diverses raons o conceptes; aquesta relació s'expressa per comparació entre éssers físics (objectes, etc) i/o experiències o altres conceptes abstractes, mitjançant l'apreciació i l'assenyalament de característiques generals i particulars, i la generació de conductes o raonaments basant-se en l'existència de les seves semblances.
A més, ampliant-ne el seu significat, l'analogia estudia el nombre i categories de les paraules, amb les quals es formen les preposicions, i els accidents que hi poden ocórrer.

## Analogia en la filosofia

L'analogia consisteix a argumentar a partir d'una comparació entre el que volem argumentar i una altra situació molt similar.
Per a Aristotil l'analogia és un mode de coneixement indirecte d'alguna cosa, a través d'una identitat o semblança de relacions, això és, del tipus X és a A el que B és a C; essent A, B i C natures conegudes i X allò que coneixem per analogia. Per exemple, a la Física (llibre I cap. 7) diu Aristòtil que la matèria primera, component necessari de tot ens natural capaç de canvi o moviment, la coneixem mitjançant aquesta analogia: “El que el bronze és a l'estàtua, o la fusta al llit, és aquella a la substància i a d'aquest quelcom i a l'ens”. També als tractats zoològics parla d'analogia en les parts i els òrgans dels animals, quan, en espècies diferents, determinades parts són diferents, però realitzen la mateixa funció. Per exemple: “el que la ploma és per a l'au, és l'escata per al peix”.
En l'escolàstica medieval s'anomenà analogia no només aquesta analogia com a proporcionalitat que acabem d'explicar, sinó també allò que Aristòtil anomenava “pluralitat de sentits en què es diu” algun terme com, per exemple, “ens”, “causa”, “unitat”, etc. Es tracta de termes que no són unívocs, però tampoc purament equívocs, ni metafòrics. L'exemple clàssic és el de l'adjectiu “sa”: el seu sentit primari (analogat principal) és el de la possessió de salut per part d'un vivent: diem que l'animal és sa perquè gaudeix de salut. Però en altres sentits analògics, “sa” pot significar que quelcom és signe de salut (“l'orina és sana”), o que és causa de salut (“caminar és sa”).
La noció d'analogia és molt important per a la metafísica, en la mesura que els seus conceptes bàsics, com “ens”, “u”, “veritat”, “bondat”, etc., són tots analògics. Prendre’ls com a unívocs porta la filosofia a concepcions unilaterals i necessàriament “cegues” per a àmbits sencers de la realitat, mentre que suposar que són merament equívocs faria impossible tot coneixement unificat i harmònic de les coses.

## Referències

* ↑ Diccionario de Filosofía (en castellà). Barcelona: SPES Editorial (edició especial per a RBA Editoriales), 2003, p. 7 (Biblioteca de Consulta Larousse). ISBN 84-8332-398-2.
# Caprabo

Caprabo és una empresa de distribució d'origen català, centrada especialment en l'alimentació. El 2023 era propietat al 50% del grup Eroski i 50% del grup txec EP. Va tancar el 2022 amb 743,6 milions d'euros de facturació.

## Història

L'empresa fou fundada el 1959 a Barcelona per les famílies Carbó, Prat i Botet. Jaume Prat fou substituït posteriorment per Silvio Elías. El nom de la marca era la conjunció dels cognoms dels primers participants.
Caprabo va néixer l'any 1959, quan va ser inaugurat el primer establiment a Barcelona; posteriorment, s'inauguraren més supermercats per Barcelona, fins al 1971, que van començar a inaugurar-se'n també fora de la ciutat. El 1984 va aparèixer la primera campanya publicitària. El 1992 va crear el programa d'ajuda a les famílies Benvingut nadó, i també es va fer el primer producte de Caprabo: un tambor de detergent.
El 1995 Caprabo es va convertir en la cadena de supermercats pionera a introduir llet infantil a banda de les farmàcies.
El 2002, després d'inaugurar supermercats en diverses comunitats autònomes, Caprabo compra les companyies Nekea i Enako.
El 2003 Caprabo va comprar també els supermercats Alcosto, operació que li aportà greus problemes econòmics.
En 2006 el grup es va posar a la venda, i va adquirir-lo Eroski l'any següent.
L'any 2007 fou adquirida en un 75% per la cooperativa basca Eroski, i posteriorment la resta d'accions van ser adquirides per la família Botet (16%) i la Caixa d'Estalvis i Pensions de Barcelona (9%) fins a arribar al 100% l'any 2012.
L'any 2009 tenia 10.100 treballadors i 356 establiments (a Catalunya i el nord de la Comunitat de Madrid).
El 2022 van facturar 743 milions d'euros.

## Premis i reconeixements

L'any 2000 fou guardonada amb el Premi Nacional a la Projecció Social de la Llengua Catalana, concedit per la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* 1 2 «Edorta Juaristi: Un corredor de fondo en el súper» (en castellà), 27-08-2023. [Consulta: 27 agost 2023].
* ↑ Galtés, Mar «Los nombres y las cosas». La Vanguardia, 28-09-2003, pàg. 75.
* ↑ Prat és substituït per Elías
* ↑ Caprabo s'empatxa de compres (castellà)
* ↑ L'empresa basca Eroski compra els supermercats Caprabo
* ↑ «Eroski firma la [[compra]] de Caprabo». Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 6 juny 2007].
* ↑ «Caprabo, un muro demasiado empinado para Eroski». Economiadigital.es, 01-01-2013. Arxivat de l'original el 2013-01-22. [Consulta: 19 gener 2013].
* ↑ «Caprabo 50 anys d'història». Sàpiens [Barcelona], núm. 80, 6-2009, p. 52-59. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Caprabo (català) (castellà)
# Honor (mitologia)

Honor o també Honos va ser la deïtat que personificava l'honor a l'antiga Roma.
Marc Claudi Marcel després de la batalla de Clastídium a la Gàl·lia Cisalpina l'any 222 aC, va aixecar un temple dedicat a dues divinitats, Honor i Virtus, però els pontífexs van refusar la seva consagració per estar dedicat a dos déus al mateix temps, i llavors es va aixecar un nou temple al costat. Un va ser consagrat a Honor i l'altra a Virtus. També Gai Mari va dedicar un temple a Honor després de la seva victòria sobre els cimbres i els teutons. També hi havia un altre temple consagrat a Honor vora la Porta Col·lina, el més antic de tots. Les persones que hi sacrificaven ho havien de fer amb el cap descobert.
Honor és representat a les medalles i les monedes com un mascle amb armadura damunt un globus, o amb una cornucòpia a la mà esquerra i una llança a la dreta.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Honor». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 16 maig 2022].
Viccionari
# Pardosuchus whaitsi

Pardosuchus whaitsi és una espècie extinta de sinàpsid de la família dels escilacosàurids que visqué al sud d'Àfrica durant el Permià mitjà, fa entre 259,5 i 264,3 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la província sud-africana del Cap Occidental. Es tracta de l'única espècie del gènere Pardosuchus. Era un animal carnívor. Era un escilacosàurid menut, amb un crani que no devia passar de 17 cm de llargada a la base. Tenia el musell curt. El nom genèric Pardosuchus significa ‘cocodril lleopard’, mentre que el nom específic whaitsi fou elegit en honor del reverend John H. Whaits.

## Referències

* 1 2 Entrada «Pardosuchus whaitsi» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 25 desembre 2024].
* ↑ Kammerer, 2023, p. 55.
* ↑ Chinsamy-Turan, 2012, «Therapsid biodiversity patterns and paleoenvironments of the Karoo Basin, South Africa» (M. H. S. Smith, B. S. Rubidge i M. van der Walt).
* ↑ Kammerer, 2023, p. 73.

## Bibliografia

* Chinsamy-Turan, A. Forerunners of Mammals: Radiation • Histology • Biology (en anglès). Indiana University Press, 2012. ISBN 9780253005335.
* Kammerer, C. E. «Revision of the Scylacosauridae (Therapsida: Therocephalia)» (en anglès). Palaeontologia africana, 56, 2023, pàg. 51-87.
# Bonazziïta

La bonazziïta és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el nom en honor de Paola Bonazzi (1960-), catedràtica de mineralogia de la Universitat de Florència, en reconeixement de les seves contribucions fonamentals a l'estudi dels sulfurs d'arsènic i la seva alteració per exposició a la llum.

## Característiques

La bonazziïta és un sulfur de fórmula química As₄S₄. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a la col·lecció mineralògica del Museu d'Història Natural de la Universitat de Florència, amb el número de catàleg 47534/g.

## Formació i jaciments

Aquesta espècie va ser descrita gràcies a les mostres recollides en dos indrets diferents: la mina Alacrán (Atacama, Xile) i el dipòsit d'antimoni i mercuri de Khaidarkan (Batken, Kirguizstan). També ha estat descrita a la mina de carbó Kateřina (Hradec Králové, República Txeca), al Crassier Saint-Pierre (Alvèrnia-Roine-Alps, França), i a una muntanya submarina propera a l'illa Lihir (Papua Nova Guinea).

## Referències

* ↑ «Bonazziite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 abril 2019].