OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arquitectura d'Espanya

Per arquitectura d'Espanya s'entén l'existent en el que actualment és territori espanyol i la realitzada per arquitectes espanyols en el món. A causa de l'amplitud temporal i geogràfica que té la història d'Espanya, l'arquitectura espanyola ha tingut multitud d'influències i manifestacions.
Fins i tot des d'abans dels poblats que van poder descriure les fonts romanes (com els d'ibers, celtibers, càntabres…), existeixen en la península Ibèrica vestigis de formes arquitectòniques comparables a altres exemples de les cultures mediterrànies i d'Europa del nord.
Un autèntic desenvolupament va venir amb l'arribada dels romans, que van deixar enrere alguns dels seus monuments més impressionants en Hispania. L'arribada dels visigots va suposar una profunda decadència en les tècniques, igual que va ocórrer en la resta de l'imperi. La invasió àrab en l'any 711 va suposar un canvi radical en els següents vuit segles i va dur a grans avanços en la cultura, incloent-hi l'arquitectura. Còrdova, capital de la dinastia Omeia i Granada, de la Nassarí, van ser centres culturals d'extraordinària importància. Alhora, els regnes cristians van sorgir gradualment i van desenvolupar els seus propis estils, inicialment aïllats de les influències europees i més tard integrats en els corrents arquitectònics romànica i gòtica. L'estil mudèjar, del segle xii al XVII, es va caracteritzar per una barreja d'aquests corrents culturals.
Cap a finals del segle xv i abans d'influenciar a Amèrica Llatina amb l'arquitectura colonial, Espanya va experimentar amb l'arquitectura renaixentista, desenvolupada principalment per arquitectes locals (Pedro Machuca, Juan de Herrera, Andrés de Vandelvira…). El barroc espanyol es caracteritza sobretot per l'exuberant xorigueresc i es va distingir de les influències internacionals posteriors. L'estil colonial, que es va mantenir durant segles, àdhuc té una gran influència a Amèrica Llatina. El neoclassicisme va tenir el seu cim en el treball de Juan de Villanueva i els seus deixebles.
El segle xix va tenir dues facetes: l'esforç en enginyeria per a arribar a un nou llenguatge i millores estructurals amb ferro i vidre com principals materials, i el corrent acadèmic que primer es va enfocar en l'historicisme i l'eclecticisme i més tard en els regionalismes. L'entrada del modernisme en els corrents acadèmics va produir figures com Antoni Gaudí en l'arquitectura del segle xx. L'estil internacional va ser liderat per grups com el GATEPAC.
Espanya està sofrint una revolució dintre de l'arquitectura contemporània i els arquitectes espanyols com Rafael Moneo, Santiago Calatrava i Ricardo Bofill s'han convertit en referents internacionals.
Per la rellevància artística de moltes de les estructures arquitectòniques d'Espanya, incloent-hi parts senceres de ciutats, han estat designades Patrimoni de la Humanitat. El país posseeix el segon lloc en nombre de llocs declarats Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO, superat solament per Itàlia.
El Centre Cultural Internacional Oscar Niemeyer es va inaugurar el 2011 a la ciutat d'Avilés, Astúries, convertint-se en l'única obra de l'arquitecte brasiler Oscar Niemeyer a Espanya.
# Medalla polar

La Medalla Polar (anglès: Polar Medal) és una medalla britànica instituïda el 1857 pel Rei Eduard VII. Fins al 1968 era atorgada a tots els participants en qualsevol expedició polar realitzada en nom de la Corona. Actualment és atorgada per l'esforç extrem davant les extremes condicions atmosfèriques de l'Àrtida i de l'Antàrtic.
En un inici es va sancionar i concedir per missions concretes:
* La versió 1857 va ser instituïda per recompensar als homes que van participar en l'expedició de recerca de l'expedició de Sir John Franklin que buscava el 1847 el Pas del Nord-oest.
* La 2a versió s'instituí per les tripulacions dels 3 vaixells que van explorar l'Àrtic el 1875-76
* La 3a versió s'instituí pels membres de la primera expedició del Capità Scott a l'Antàrtida, i posteriorment pels membres de l'expedició d'Ernest Shackleton.
Originalment era en plata i bronze (les medalles de bronze eren atorgades pel personal dels vaixells de relleu en les expedicions a l'Antàrtic). Actualment només s'atorga en plata. Actualment calen 10 anys de servei a les regions polars.

## Disseny

Una medalla de plata, de forma octogonal, de 36mm d'ample. A l'anvers apareix l'efígie del monarca regnant.
Al revers apareixen diversos homes amb esquís amb el RRS Discovery al fons. Penja d'una cinta blanca.
Es concedeix una barra per les subseqüents concessions.
# Campionat del Món de Trial indoor 2009

La temporada de 2009 del Campionat del Món de Trial indoor fou la 17a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 5 proves puntuables, celebrades entre el 3 de gener i el 14 de març. Una de les proves destacades va ser el Trial Indoor de Barcelona, disputat el 8 de febrer.

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Toni Bou | Montesa HRC | 38 |
| 2 | Albert Cabestany | Sherco | 25 |
| 3 | Adam Raga | Gas Gas | 25 |
| 4 | Takahisa Fujinami | Montesa HRC | 22 |
| 5 | Jeroni Fajardo | Beta | 18 |
| 6 | Michael Brown | Sherco | 8 |
| 7 | Dougie Lampkin | Beta | 4 |
| 8 | Dani Oliveras | Gas Gas | 2 |
| 9 | Alfredo Gómez | Montesa Honda | 1 |
| 10 | Matteo Grattarola | Sherco | 1 |

## Canvis en el sistema de puntuació

L'any 2009 entrà en vigor un nou sistema de puntuació en què obtenien punts els 7 primers classificats de cada prova, repartits d'acord amb el següent barem:
| Posició | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| Punts | 8 | 6 | 5 | 4 | 3 | 2 | 1 |
Nota.- Fins a l'any 2008 obtenien punts els 8 primers classificats, repartits de la següent manera:
| Posició | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| Punts | 10 | 8 | 6 | 5 | 4 | 3 | 2 | 1 |

## Referències

* «FIM Indoor World Championship 2009» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 15 de gener 2010. [Consulta: 14 setembre 2011].
* «Indoor Trial World Championship Classifications» (en anglès). fim-live.com. FIM, 2009. Arxivat de l'original el 9 de març 2012. [Consulta: 14 setembre 2011].
# Hamada

Una hamada (de l'àrab حماد) és un altiplà estructural característic dels deserts, de superfície ondulant, de vegades coberta d'una cuirassa o coberta de sorra, amb gran quantitat de rocs angulosos.

## Referències

* McKnight, Tom L. and Darrel Hess. Physical Geography: A Landscape Appreciation, 8th ed., pp. 495-6. Upper Saddle River, NJ: Pearson Education, Inc. 2005. ISBN 0-13-145139-1.

## Enllaços externs

* Definició geològica d'hamada Arxivat 2009-01-08 a Wayback Machine. (anglès)
# Tomaní

Els caps d'ase, cabeçuda, tomaní, tomanyí o timosa en rossellonès (Lavandula stoechas) és una planta de la família de les lamiàcies. El nom de stoechas ve de les illes Stoechades. Aquestes illes estan disposades de la mateixa forma que ho fan les flors de la planta (en línia). Stoichas significa 'alineades'. Pot confondre's amb l'espígol i el barballó, que són espècies comunes del mateix gènere, però tenen la inflorescència més laxa i sense les bràctees acolorides al capdamunt.

## Ecologia

És comú a tota l'àrea mediterrània. Abunda a l'est i al sud peninsular i a les illes Balears en terres àcides, seques i assolellades.

## Morfologia

Aquesta planta fa entre 40 i 70 centímetres, encara que a vegades pot arribar a fer 1 metre d'alçada.
La tija és de forma quadrada i amb cordons de colènquima al voltant. Les fulles d'aquesta planta no tenen pecíol i duren tot l'any. Són fulles lanceolades i estretes i fan de 2 a 4 cm. Són simples, de textura carnosa, oposades i decussades (cada parell de fulles és en angle recte amb el següent).
La inflorescència, erecta i densa, és coronada per un grup apical de bràctees estèrils. La corol·la és de color violat. El calze és gamosèpal, la corol·la gamopètala i bilabiada. És de color violat. L'androceu és format per 4 estams, dos de llargs i dos de curts (didínams) que estan soldats a la corol·la. L'ovari és súper i bicarpel·lar, però està dividit en 4 lòbuls per la presència d'uns falsos envans. L'estil neix a la base, i creix entre els lòbuls de l'ovari (ginobàsic) i conté dos lòbuls estigmàtics. A vegades pot ser que un d'aquests lòbuls estigui reduït o, fins i tot, suprimit.
       Fórmula floral: ↓K(5) [C(5) A4] G(2)

## Farmacologia

S'utilitzen les flors per a preparar infusions i olis essencials que contenen cetones (d-alcanfor i d-fenchone) i alcohols (borneol i terpineol).
Es fa servir com a antisèptic, digestiu, antiespasmòdic, cicatritzant i antibacterià.
La seva aroma es fa servir per a l'aromateràpia, i el seu oli essencial per a perfumar l'aigua del bany i suavitzar la pell. No se n'ha descrit la toxicologia.

## Referències

* ↑ de Bolòs, Oriol [et al.].. Flora manual dels Països Catalans. 2a edició. Barcelona: Pòrtic, 1993. ISBN 84-7306-400-3.

## Bibliografia

* Barceló, M.C.; Benedí, C. (coord.) et al.. "Botànica farmacèutica ensenyament de Farmàcia: Pràctiques". Barcelona: Edicions Universitat de Barcelona; 2004 (col. Textos docents 279; Text guía). ISBN 978-84-475-3268-1.
* Font Quer, P. "Plantas medicinales; el Dioscórides renovado". Editorial Labor. 1979. ISBN 84-335-6151-0.
* Cebrian, Jordi. "Diccionario Integral de Plantas Medicinales". Rba Libros (Barcelona). ISBN 84-7901-841-0.
* Berdonces, JL. "Gran Enciclopedia de Las Plantas Medicinales" Editorial Tikal. 1998. ISBN 84-305-8496-X.
* Pamplona, JD. "Enciclopedia de las plantas medicinales 1". Editorial Safelir (Madrid). 1997. ISBN 84-7208-152-4.

## Vegeu també

* Thymus moroderi.
* Lavandula pedunculata
* Espígol
* Barballó
# Metagenòmica

La metagenòmica és la ciència que estudia els gens microbians extrets directament de comunitats en mostres ambientals sense cultivar. La microbiologia tradicional i la seqüenciació del genoma microbià es basen cultius clonats. La metagenòmica, un camp d'estudi relativament nou, permet fer estudis d'organismes que no poden ser fàcilment cultivats en un laboratori, així com estudis d'organismes en el seu medi natural.
Els primers intents de seqüenciar gens del medi ambient van ser dedicats a la clonació de gens específics (habitualment el gen 16s rRNA) per produir un perfil de diversitat en una mostra natural. Aquest estudi va revelar que la gran majoria de la diversitat microbiana s'havia perdut a través dels mètodes basats en el cultiu.
L'ús del prefix meta fa referència a «allò que ve després». Aquí, la metagenòmica ve després de la genòmica estudiant els organismes microbians directament en el seu ambient sense passar per una etapa de cultiu en laboratori.
La metagenòmica és un nou camp de l'estudi genètic que ha estat possible gràcies a l'abaratiment de cost i a la rapidesa de la nova generació de tecnologies de seqüenciació ('next generation sequencing' o NGS).

## Referències

* ↑ Wooley, John C.; Godzik, Adam; Friedberg, Iddo «A Primer on Metagenomics». PLoS Computational Biology, 6, 2, 26-02-2010, pàg. e1000667. DOI: 10.1371/journal.pcbi.1000667. ISSN: 1553-734X. PMC: 2829047. PMID: 20195499.
* ↑ Bayés, Mònica «La Nova generació de tecnologies de seqüenciació obre una nova era en la genòmica». Treballs de la Societat Catalana de Biologia, 04-05-2016, pàg. 4–8. ISSN: 2013-9802.
* ↑ Slatko, Barton E.; Gardner, Andrew F.; Ausubel, Frederick M. «Overview of Next Generation Sequencing Technologies». Current protocols in molecular biology, 122, 1, 4-2018, pàg. e59. DOI: 10.1002/cpmb.59. ISSN: 1934-3639. PMC: 6020069. PMID: 29851291.
# Manuel Aznar Acedo

Manuel (Imanol) Aznar Acedo (Bilbao, 1916-2001) va ser un periodista espanyol que va treballar sobretot en la ràdio. Era fill de Manuel Aznar Zubigaray i pare de José María Aznar López. Falangista, va participar en la guerra civil com a oficial del bàndol nacional encarregat de tasques de radiodifusió i propaganda. Després de la guerra va estar al càrrec de la programació de la cadena SER (1942-1962), va dirigir Ràdio Nacional d'Espanya (1962-1965) i va ser director adjunt de Radiodifusió en el Ministeri d'Informació i Turisme de l'estat espanyol (1964-1967). A principis dels anys 40 va fundar els diaris Hoja Oficial de Alicante, Avance y Levante, i el 1967 es va convertir en el primer director de l'Escola Oficial de Radiodifusió i Televisió, depenent del citat ministeri.

## Enllaços externs

* ABC,"Muere Manuel Aznar, periodista y renovador de la radio en España "
* ElPaís.com, "Muere Manuel Aznar Acedo, padre del presidente del Gobierno "
* La Vanguardia,"Corrió presuroso hacia Alicante para ser el primero en prestar guardia en la tumba de" José Antonio Primo de Rivera.
# Pepònide

Una pepònide és un tipus de fruit característic de la família les cucurbitàcies.
Es tracta d'un fruit carnós, sincàrpic que prové d'un ovari ínfer i amb les placentes molt desenvolupades. El pericarpi està més o menys endurit segons les espècies o varietats. El mesocarpi conté la polpa que pot ser ensucrada o no, de vegades és fibrosa o sucosa. Conté moltes llavors.
El fruit pot tenir grans dimensions que varien des de pocs centímetres en plantes silvestres a més d'un metre de diàmetre en algunes carabasseres.
# Djedaïda

Djedaïda o Djedaida o Djedeida o Jedeida o Jedeïda o Djedeïda (àrab: الجديّدة, al-Jadayyida) és una ciutat de Tunísia a la vall del riu Medjerda, situada uns 27 km a l'oest de la ciutat de Tunis. És capçalera d'una delegació de la governació de Manouba, i es troba uns 12 km al nord de la ciutat de Manouba. La ciutat té 24.746 habitants i la delegació 39,790 (cens del 2004).

## Economia

Té estació ferroviària. Tot i la proximitat a la capital del país es troba en una zona principalment agrícola. La ciutat té una zona industrial (una de les sis de la governació).

## Efemèrides

El 1943, durant la II Guerra Mundial, s'hi va lliurar una batalla entre les forces aliades i els francesos de Vichy i els alemanys.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 14 56 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en sis sectors o imades:
* Djedaïda (14 56 51)
* Djedaïda Hached (14 56 52)
* Chaouat (14 56 53)
* El Mansoura (14 56 54)
* Ez-Zahra (14 56 55)
* El Habibia (14 56 56)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 14 17), que s'estén pels sis sectors o imades de la delegació o mutamadiyya homònima.

## Enllaços externs

* Djedaïda - Lloc web oficial

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 45-47. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 135. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «أمر حكومي عدد 602 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-602 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, pàg. 1970-1998. ISSN: 9061 0330 9061 [Consulta: 7 desembre 2023].
# Espinadella

L'espinadella (Sideritis romana) és una planta de la família de les Lamiàcies, coneguda com espinadella o rabet de gat.

## Descripció

És una petita planta herbàcia de cicle anual. Les tiges poden ser simples o ramificades des de la part inferior, erectes o postrades. Les flors s'agrupen a les axil·les de les fulles formant verticils i són de color blanc generalment. La distingirem d'altres espècies del mateix gènere perquè la dent superior del calze és molt més ample que les altres. Les fulles són ovades i piloses.
Es tracta d'una espècie molt polimorfa, depenent de l'altura o de la disponibilitat d'aigua. Es troben plantes molt petites amb una única tija a certa altura a Mallorca, però també són freqüents plantes amb tiges postrades a penya-segats de les Illes Balears i de Llevant, així com altres molt folioses i més piloses, però amb menys verticils florits i, en alguns casos, amb moltes fulles a la base, a vegades llargament peciolades. Al Llevant apareixen poblacions amb les flors de corol·la bicolor, blanquinosa i porpra.

## Distribució i hàbitat

Es troba en llocs alterats o camps de cultius, pasturatges, matolls, a vegades en roquissars, sobre substrat preferentment bàsic. Pel que fa a l'altura, la trobem des dels 30 als 1100 metres a la regió mediterrània i Nord d'Àfrica, al Marroc i Tunísia. També es troba a les regions costaneres de la península ibèrica, des de Girona fins a l'Algarve, exceptuant Huelva i endinsant-se per les valls de l'Ebre i del Guadalquivir.

## Taxonomia

Sideritis romana va ser descrita per Carlos Linneo, publicat en Species Plantarum 2: 575 (1753).

## Referències

* ↑ «espinadella - Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 23 març 2024].
* 1 2 3 «Flora Ibérica» (en castellà). Castroviejo, S. (coord. gen.).. [Consulta: 22 març 2024].
* ↑ «Sideritis romana L. in GBIF Secretariat (2023). GBIF Backbone Taxonomy. Checklist dataset https://doi.org/10.15468/39omei» (en anglès). GBIF, 22-03-2024.
# Guglielmo Pesenti

Guglielmo Pesenti (Sedrina, Província de Bèrgam, 18 de desembre de 1933 - Bèrgam, 12 de juliol de 2002) va ser un ciclista italià, que fou professional entre 1957 i 1963.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics de Melbourne, en què guanyà una medalla de plata en la prova de velocitat individual, per darrere de Michel Rousseau.
Era fill del també ciclista Antonio Pesenti, guanyador del Giro d'Itàlia de 1932.

## Palmarès

* 1956
** Campió d'Itàlia de velocitat amateur
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de Melbourne en velocitat
* 1957
** 1r al Gran Premi de París en velocitat amateur
** 1r al Gran Premi de Copenhaguen, velocitat

## Referències

* ↑ «PESENTI Guglielmo». [Consulta: 6 desembre 2024].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Guglielmo PESENTI» (en italià). [Consulta: 6 desembre 2024].
* ↑ Guglielmo Pesenti a olympics.com

## Enllaços externs

* Fitxa de Guglielmo Pesenti a sitiodeciclismo.net
* Fitxa i biografia de Guglielmo Pesenti a museociclismo.it
# Gabriele Tarquini

Gabriele Tarquini (Giulianova, Itàlia, 2 de març de 1962) és un expilot de Fórmula 1 italià i actualment pilot de turismes. Participà en 78 grans premis, obtenint tan sols 1 punt en tota la seva trajectòria i manté actualment el rècord de major nombre de temptatives fallides per la prequalificació d'un gran premi, principalment a causa de conduir sempre cotxes molt lents.
L'any 2009 es proclamà guanyador del Campionat Mundial de Turismes amb l'equip SEAT Sport i el 2018 de la Copa del Món de Turismes amb l'equip BRC Racing Team.

## Fórmula 1
### Osella (1987)

Debutà en la Fórmula 1 amb l'equip Osella l'any 1987 en el Gran Premi de San Marino, essent l'única vegada en què Osella competí amb dos cotxes.

### Coloni (1988)

El 1988 fitxà pel Enzo Coloni Racing Car Systems, començant tan sols 8 de les 16 curses, obtenint com a millor resultat una 6a posició al Gran Premi de Mèxic.

### FIRST i AGS (1989 - 1991)

La temporada 1989 firmà contracte per FIRST, assolí una nova 6a posició al Gran Premi de Mèxic com a millor resultat, així com en el Gran Premi dels Estats Units. Pilotà per aquest equip fins al 1991.

### Fondmetal (1992)

La temporada 1992 fitxà per Fondmetal, però l'equip quebrà, malgrat que prèviament Tarquini pogué demostrar la seva velocitat al desqualificar al Ferrari d'Ivan Capelli en el Gran Premi de Bèlgica.

### Tyrrell (1995)

Per la temporada de 1995 tingué contracte amb Tyrrell, essent un pilot pels tests i essent l'última temporada en què participà en la Fórmula 1.

## Turismes

Després d'abandonar la Fórmula 1 l'any 1992, malgrat després ser pilot de tests l'any 1995, Tarquini començà la seva trajectòria en el món dels turismes, proclamant-se campió del Campionat Britànic de Turismes l'any 1994 amb un Alfa Romeo. A més a més, durant la dècada els 90 obtingué 4 Campionats de Turismes a Alemanya i Bèlgica.
Posteriorment inicià amb força èxit la seva trajectòria dins del Campionat d'Europa de Turismes i, a partir de la seva creació el 2005, en el Campionat Mundial de Turismes amb l'equip SEAT Sport. Tarquini aconseguí el 2008 el subcampionat mundial i el títol de marques, mentre que a la temporada 2009 aconseguí novament el títol de marques i aquest cop si també el títol Mundial per pilots. El 2018 va guanyar la Copa del Món de Turismes amb l'equip BRC Racing Team.

## Referències

* 1 2 «2009 World Touring Car Championship Drivers' Standings» (en anglès). TouringCars.net. [Consulta: 10 setembre 2023].
* 1 2 «2018 World Touring Car Cup Drivers' Standings» (en anglès). TouringCars.net. [Consulta: 10 setembre 2023].
# Felicidad Blanc

Felicidad Blanc y Bergnes de Las Casas (Madrid, 1913 - Sant Sebastià, Guipúscoa, 30 d'octubre de 1990) fou una escriptora espanyola, esposa del poeta Leopoldo Panero amb qui fou mare de Juan Luis Panero, Leopoldo María Panero i Michi Panero.

## Referències

* ↑ «La madre de los Panero | cultura | EL MUNDO» (en castellà). ELMUNDO.
* ↑ Galerstein, Carolyn L.; McNerney, Kathleen. Women Writers of Spain: An Annotated Bio-bibliographical Guide (en anglès). Greenwood Publishing Group, 1986. ISBN 9780313249655.
* ↑ «Felicidad Blanc, «la bruja» que crió a los Panero» (en castellà). abc.
* ↑ Utrera, Federico. Después de tantos desencantos: vida y obra poéticas de los Panero (en castellà). Hijos de Muley-Rubio, 2008. ISBN 9788493303310.
* ↑ Caballero, Juan Matas; Martínez, José Enrique; Cabado, José Manuel Trabado. Nostalgia de una patria imposible (en castellà). Ediciones AKAL, 2005-03-10. ISBN 9788446021599.
# Doble Sucre Potosí

La Doble Sucre Potosí (oficialment: Doble Sucre Potosi GP Cemento Fancesa) era una cursa ciclista per etapes que es disputava a Bolívia. La primera edició es disputà el 2000 i el 2005 va entrar a formar part de l'UCI Amèrica Tour. El 2010 se'n disputà la darrera edició. El 2013 la Volta al sud de Bolívia n'agafà el relleu.

## Palmarès
### Fins al 2002

* 2000: Raúl Escobar
* 2001: Alfredo Reinoso
* 2002: Manuel Guevara

### A partir del 2003

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2003 | Álvaro Sierra | Juan Diego Ramírez | Oved Ramírez |
| 2004 | Javier Zapata | Elder Herrera | Alexis Rojas |
| 2005 | Álvaro Sierra | Jairo Hernández | Juan Cotumba |
| 2006 | Alejandro Ramírez | Álvaro Sierra | Javier Zapata |
| 2007 | Óscar Soliz | Freddy Piamonte | Álvaro Sierra |
| 2008 | Byron Guamá | Gregorio Ladino | Ramiro Calpa |
| 2009 | Ferney Bello | Gregorio Ladino | Víctor Niño |
| 2010 | Óscar Soliz | Libardo Niño | Luis Fernando Camargo |

## Referències

* 1 2 «Vuelta al Sur de Bolivia (Bol) - Cat. 2.2». [Consulta: 31 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
# Charles Meyer

Charles Meyer (Flensburg, 16 de març de 1868 - Dieppe, França, 31 de gener de 1931) va ser un ciclista danès que va córrer entre 1892 i 1898.
Durant la seva carrera esportiva aconseguí 3 victòries.

## Palmarès

* 1893
** 1r a la París-Trouville
** 1r a Amiens-Dieppe
* 1895
** 1r a la Bordeus-París
** 1r a la París-Royan
* 1896
** 1r a la París-Royan

## Referències

* ↑ «Charles Meyer» (en francès). Memoire du cyclisme. [Consulta: 15 març 2025].
* ↑ «Charles Meyer» (en danès). cyclingstars. [Consulta: 15 març 2025].

## Enllaços externs

* Palmarès de Charles Meyer