OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Xavier Antón i Bofill

Xavier Antón i Bofill (Ripoll, Ripollès, 16 de febrer de 1928 - 5 de març de 2018) fou un atleta especialista en curses de velocitat català.
Atleta de la Unió Esportiva Vic i del Futbol Club Barcelona, va començar a practicar l'atletisme l'any 1948, i fou un gran especialista en velocitat, especialitat que va dominar, tant en l'àmbit català i espanyol, a la dècada dels anys cinquanta. Després d'una lesió el va apartar de les pistes, més tard va reiniciar la carrera com a veterà i va aconseguir un nivell molt més que notable, aconseguint 58 títols espanyols, set d'europeus i, fins i tot, un al mundial del Japó, a Miyazaki, en els 200 metres. Xavier Antón guanyà en tres ocasions la prova de 200 metres del Campionat de Catalunya, els anys 1951, 1952 i 1953, i en dues la de 100 metres el 1951 i 1953. També fou subcampió en 100 metres el 1952, i tercer en 200 metres el 1954. En els Campionats d'Espanya guanyà la prova de relleus 4 × 100 metres el 1952, i fou subcampió el 1953. Formà part de la preselecció espanyola per als Jocs Olímpics d'Estiu de 1956. A partir del 1974 s'implicà amb l'Associació Catalana d'Atletes Veterans. L'any 1984 guanyà tres títols, en 100 metres, 200 metres i 400 mmetres, en els Campionats d'Europa, repetí títol en els 400 metres el 1988, i guanyà la medalla de bronze en els 200 metres del Campionat del Món de 1993. També va exercir com a Jutge a partir de l'any 1991. En reconeixement de la seva trajectòria, el Club Atlètic Vic distingeix anualment els millors velocistes amb el “Trofeu Xavier Anton”.
En el seu vessant d'home públic, Xavier Anton i Bofill fou alcalde de Ripoll durant la transició, en un breu període. També fou el síndic municipal de greuges de Ripoll entre els anys 2004 i 2009. Anton també fou un actiu col·laborador del diari El Ripollès, i altres canals de 'Corisa Media Grup', com Televisió del Ripollès. Pel que fa a la seva trajectòria professional fou professor mercantil, fou comptable a diverses empreses, i fundador d'una gestoria.
Va escriure nombrosos llibres, molts entre la novel·lística, la narrativa i els records i experiències personals de la seva vida a Ripoll, entre els quals destaquen “Fora del cercle” (2010), “La guerra dels innocents” (2002), “Flacs i miserables” (1999), “Memòries d'una estàtua tafanera” (1981) o “Ripoll, viure entre rius”; sense oblidar, però, una obra treballada i combativa, “100 anys de futbol a Ripoll” (2007), escrita en col·laboració amb Agustí Dalmau Font.

## Referències

* 1 2 «Xavier Antón Bofill». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 7 setembre 2022].
* 1 2 «Ha mort Xavier Antón». Federació Catalana d'Atletisme, 07-03-2018. [Consulta: 7 setembre 2022].
* 1 2 3 4 Llagostera Fernández, Antoni «Xavier Anton i Bofill, in memoriam». Ripollès Digital, 24-04-2018 [Consulta: 7 setembre 2022].
* 1 2 3 Rico, Guillem; Vilamala, Txell «Mor l'atleta Xavier Anton Bofill. També havia estat síndic de greuges de Ripoll i alcalde durant la transició». El 9 Nou, 06-03-2018 [Consulta: 7 setembre 2022].
# Rèquiem (Duruflé)

El Rèquiem, op. 9, de Maurice Duruflé va ser publicat el 1947 per l'editor de música francès Auguste Durand. És la seva obra més coneguda.
Encarregat el 1941 pel règim col·laboracionista de Vichy, Duruflé encara estava treballant en la peça en el moment de la caiguda del règim el 1944, i la va completar el 1947, dedicant-la a la memòria del seu pare. El treball és per a cor SATB amb la mezzosoprano i el baríton com a solistes. Existeix en tres orquestracions: una per a orgue, una per a orgue amb orquestra de cordes i trompetes opcionals, arpa i timbals, i una per a orgue i orquestra completa; aquesta és, de fet, la primera versió que va compondre i la que preferia el compositor.
Quan va rebre la comanda de Durand, Duruflé estava treballant en una suite per a orgue utilitzant temes de cant gregorià. Duruflé inclou parts d'aquesta obra en el Rèquiem, que conté molts temes de la Missa Gregoriana pels morts. Gairebé tot el material temàtic de l'obra prové del cant gregorià.
La primera versió per a gran orquestra es va estrenar a la Salle Gaveau de París el 2 de novembre de 1947, amb l'Orquestra Nacional de França sota la direcció de Roger Désormière, amb els solistes, Hélène Bouvier i Camille Maurane.
L'obra compta amb nou moviments, i no inclou el text del Dies irae, un dels més coneguts de la missa de rèquiem.
* Introitus (Requiem aeternam)
* Kyrie eleison
* Domine Jesu Christe (Offertorium)
* Sanctus and Benedictus
* Pie Jesu
* Agnus Dei
* Lux aeterna (Communio)
* Libera me
* In Paradisum
En canvi, Duruflé va triar els textos més tranquils, més meditatius del rèquiem. La seva economia de mitjans recorda al de Fauré.

## Referències

* ↑ http://mauricedurufle.com/index.php/excerpts#sixteen Arxivat 2013-12-12 a Wayback Machine.
* ↑ Ebrecht, Ronald. Maurice Duruflé, 1902-1986: The Last Impressionist. Scarecrow Press, 2002, p. 33. ISBN 9781461669630.
* ↑ Pajares Alonso, Roberto L. Historia de la música en 6 bloques, Volum 2. Editorial Visión Libros, 2010, p. 485. ISBN 9788499833439.
# Pintura sobre taula

La pintura sobre taula és una tècnica de pintura en què una fusta és el suport pictòric rígid en lloc de tela o llenç. Pel que fa al tipus de material utilitzat per pintar sobre taula, acostuma a ser oli o tremp, principalment. Va ser una tècnica de forta implantació del segle xii al xvi, i va ser substituït posteriorment per l'oli sobre tela de forma generalitzada.

## Història

Es coneix l'existència d'aquesta tècnica a Grècia i Roma, si bé molt poques mostres ens han arribat a l'actualitat. D'igual forma, l'art romà d'Orient va desenvolupar aquest tipus de pintura, si bé l'extensió de la iconoclàstia al segle ix va destruir la pràctica totalitat.
Al segle xii, la nova litúrgia fa que el mossèn se situï a la part frontal de l'altar, d'esquena als feligresos. D'aquesta forma la part de darrere de l'altar quedà més lliure per ubicar imatges religioses i retaules, la qual cosa provocà un nou desenvolupament d'aquesta tècnica.
Cap al segle xv, amb l'aparició de l'humanisme, hi ha un canvi d'actitud pel que fa a les funcions de l'art i comença una nova aplicació de la pintura sobre taula amb una orientació més laica i funcional, aplicant-se a cadires, capçals de llit i altres mobles. Més endavant es farà servir també en retrats.

## Tècnica

Per fixar sobre la taula la matèria pictòrica, se la sol sotmetre a un tractament per cobrir-la d'una capa de preparació basada en una variant de guix per donar una base lluminosa. La conservació de la fusta sol ser problemàtica, com que es produeixen corbaments, podridura, atac de paràsits com el corc, la qual cosa exigeix tècniques especials de restauració.
La disposició conjunta de diverses taules es denomina, segons el seu nombre díptic, tríptic o políptic, encara que aquests termes s'apliquen per extensió també a qualsevol altre suport pictòric. Una classe especial de políptic, en el que la decoració que emmarca a la pintura cobra especial rellevància és el retaule (on el suport de les pintures pot ser la tela, o els suports pictòrics plans substituir-se per relleus policromats, o fins i tot escultures exemptes).

## Vegeu també

* Pintura a l'oli
* Pintura al tremp
# Xarop d'auró

El xarop d'auró és un xarop fet a partir de l'aigua d'auró (sapindàcies) o de la saba d'auró del principi de la primavera, que ha estat concentrada per ebullició. Es fa als boscos de l'Amèrica del Nord (sobretot Ontario, Quebec i Vermont) i es ven avui arreu del món.
La tècnica ja era dominada per les poblacions indígenes del Canadà quan els europeus van arribar-hi. Es feia servir en particular com a aliment tònic a la primavera. Nombroses llegendes ameríndies escenifiquen el xarop d'auró.

## Fabricació del xarop d'auró

Entre les nombroses espècies d'aurons, per a la producció de xarop d'auró s'utilitza sobretot l'auró de sucre (Acer saccharum), en textos antics també se cita Acer nigrum com a font destacada, però avui dia ja no es reconeix l'espècie, sinó que es considera una subespècie d'Acer saccharum.
El xarop d'auró es fa majoritàriament al Canadà - 83% de la collita mundial - particularment a la província de Quebec, amb una menor producció a Ontario. També es fa en alguns estats dels Estats Units d'Amèrica. Tanmateix, la producció de xarop d'auró als Estats Units tendeix a romandre constant mentre que la del Canadà s'ha multiplicat per dos en vint anys.

### Collita de l'aigua d'auró

L'aigua d'auró es recull a la fi de l'hivern o al principi de la primavera, segons les regions, quan les nits de gelada venen seguides de dies de desglaç. Aquesta aigua conté cap a un 2% o 3% de sucre. Aquest sucre (essencialment glucosa) és emmagatzemat a les arrels a la tardor, on passa l'hivern. A la primavera, puja per sota l'escorça i es distribueix per tot l'arbre a fi de fornir l'energia suficient per reactivar-ne el metabolisme.
Cal tenir en compte que l'aigua d'auró no és la saba. Aquesta, clarament més carregada en minerals i molècules orgàniques complexes, només puja per les arrels quan el metabolisme de l'arbre és reactivat. L'arribada de la saba i del seu gust amarg marca la fi de la collita d'aigua d'auró. És a dir, no es fa collita de la saba sinó de l'aigua d'auró.
Mai no es recull l'aigua d'un auró el tronc del qual fa menys de 20 cm de diàmetre. La regla general és, doncs, esperar fins a 45 anys després de la plantació d'un auró abans de començar a recollir-ne l'aigua. Tanmateix, un auró del sucre pot viure fins a 300 anys, fins i tot més. Així, pot donar aigua cada primavera durant molts anys.

## Referències

* ↑ «Acer nigrum» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 8 juliol 2023].

## Enllaços externs

* (francès) Conseils et Informations de la Fédération des Producteurs Acéricoles du Québec
* (francès) Site de la Coopérative des Producteurs de Sirop d'Erable du Québec Arxivat 2017-04-21 a Wayback Machine.
* (francès) Centre ACER : Centre de recherche, de développement et de transfert technologique acéricole
# Ètica demostrada segons l'ordre geomètric

L'Ètica és considerada generalment l'obra més important del filòsof Spinoza, publicada pòstumament el 1677. El seu títol complet és Ètica demostrada segons l'ordre geomètric (sense l'article "la"). Adopta alguns dels aspectes de l'ètica cartesiana; accepta l'existència d'un Déu totpoderós i omnipresent (tota realitat és, o Déu mateix, o algun atribut o mode d'aquest), elimina la idea de casualitat i de lliure voluntat (res no pot no ser necessari; la llibertat és una confusió dels sentits, i no té existència real; tot està absolutament i inevitablement predestinat per avançat per la voluntat del déu espinozista, segons l'Ètica; la necessitat és absoluta), i tota l'obra està escrita seguint el mode geomètric (amb axiomes, postulats, comentaris, etc.). En l'opinió de Spinoza, tot està predestinat i decidit per Déu per avançat, la seva postura és semblant a la dels importants pastors protestants Luter i Calví.
L'Ètica no fou publicada en vida de Spinoza, sinó pocs mesos després de la seva mort; això no obstant, aquest curiosíssim llibre tingué força èxit en la filosofia posterior (Leibniz, Hegel, etc.) i també molts detractors (especialment Hume, i altres autors), sense comptar que, de fet, gent de moltes condicions i classes socials han tingut actituds, a favor i en contra, de l'Ètica espinozista, per exemple els sectors religiosos.
La fascinació per l'Ètica de Spinoza no ha desaparegut encara. És llegida amb un cert interès per força públic, especialment els més amants de la filosofia. Actualment, en un temps en què potser la religió oficial i conservadora ja ha perdut un cert pes, l'Ètica i la seva particular visió dels mites, de la religió i de l'ontologia, manté alguna importància.
En català, ha estat publicada per Marbot, amb traducció de Josep Olesti, el 2013.

## Referències

* ↑ de Spinoza, B.; van Vloten, J.; Land, J.P.N.. Ethica ordine geometrico demonstrata (en italià). Nijhoff, 1914.
* 1 2 Farrés, Glòria «Spinoza: la joia de viure». El Punt Avui, 25-10-2013.
# Interoperabilitat

La Interoperabilitat és la capacitat dels sistemes d'informació, i per extensió dels procediments als quals donen suport, de compartir dades i possibilitar l'intercanvi d'informació i coneixement entre ells.
La interoperabilitat és una propietat que es pot aplicar a sistemes o contextos molt diferents, com poden ser els sistemes informàtics, les telecomunicacions o la xarxa ferroviària.
* En l'àmbit de la informàtica es parla d'interoperabilitat de la Web com una condició necessària perquè els usuaris tinguin un accés complet a la informació disponible. Entre les iniciatives més destacades per a dotar la web d'interoperabilitat trobem els serveis Web i la Web semàntica.
* En el món del transport existeixen iniciatives que promouen la interoperabilitat dels sistemes ferroviaris. Un cas destacat és la directiva europea 96/48/CE relativa a la interoperabilitat del Sistema Ferroviari Transeuropeu d'Alta Velocitat. Aquesta directiva defineix la interoperabilitat com la "capacitat per a permetre la circulació segura i ininterrompuda de trens d'alta velocitat complint uns rendiments específics".

## Referències

* ↑ «Portal d'Administració Electrònica > Estratègies > Interoperabilitat».
* ↑ «Interoperabilitat, formats i estàndards oberts :: Ethical Digital Standards». [Consulta: 4 maig 2019].
* ↑ «Interoperabilidad | AESF:AGENCIA ESTATAL DE SEGURIDAD FERROVIARIA». [Consulta: 4 maig 2019].

## Vegeu també

* Metadades
* Interoperativitat
# Óblast de Txità

L'óblast o província de Txità (rus: Чити́нская о́бласть, transliterat Txitínskaia óblast) fou un subjecte federal de Rússia que l'1 de març del 2008 es va ajuntar amb el districte autònom d'Aga Buriàtia per formar el krai de Zabaikàlie.

## Referències

* ↑ Okunev, Igor. «Merging Russian regions: assessing the reform before its second wave – ICELDS» (en anglès). International Centre for Ethnic and Linguistic Diversity Studies, 27-05-2020. [Consulta: 26 agost 2023].
# Maqan ibn Kaki

Abu-Mansur Maqan o Màkan ibn Kaki o ibn Kakuy fou un general daylamita que va governar el Tabaristan, Kerman i Gurgan i el principat d'Amol entre 928 i 940.
Era de la família de prínceps d'Ashkawar, una petita família de prínceps locals de la regió de Ranikuh, a l'est del Gilan, a la costa de la mar Càspia. Vers el 918 va entrar al servei del daï alida al-Hàssan ibn al-Qàssim contra el seu rival Jàfar ibn al-Hàssan (fill d'al-Utruix, «el Sord», que havia mort el 917). Després va estar al servei d'altres prínceps alides. Des de vers el 923 va tenir com a col·laborador a Àsfar ibn Xirawayhí, un altre cap daylamita que es va revoltar contra Maqan. Finalment el 928 Asfar, aliat a un cap de nom Mardawij ibn Ziyar, va derrotar a Maqan i li va prendre Tabaristan i Gurgan. Va fugir al Daylam on va reunir forces (segurament fou llavors que Alí ibn Buya el fundador de la dinastia buwàyhida conegut després com a Imad-ad-Dawla, es va incorporar al seu exèrcit, però el 931 es va passar al servei de Mardawij) i va recuperar el Tabaristan, sota el nominal govern d'un daï alida, vers el 929, però derrotat per les forces de Mardawij, lloctinent d'Asfar ibn Shirawayhí, en fou altra vegada expulsat i se li va donar el feu d'Amol. En les lluites del 931, enderrocat i mort Asfar per Mardawij, Maqan es va apoderar del Tabaristan i Gurgan i va arribar fins a Nishapur on fou atacat per Mardawij que ara governava a Rayy, Kazwin i Jibal. Maqan fou derrotat i es va retirar abandonat Gurgan i Tabaristan, i passant a territori samànida.
L'emir samànida Nasr ibn Àhmad el va nomenar governador de Kerman (vers 933). Des de llavors no va parar de conspirar contra Mardawij que el 935 fou assassinat pels soldats esclaus, suposadament comprats per Maqan. Maqan va abandonar Kerman i es va presentar a la zona on es va apoderar del Gurgan, del que es va proclamar governador en nom dels samànides. Llavors es va aliar a un germà de Mardawij, de nom Wuixamguir ibn Ziyar, que va fundar la dinastia ziyàrida.
Maqan va rebutjar vers el 939 la sobirania samànida. L'emir samànida va enviar contra ell (940) un exèrcit dirigit per Abu-Alí Àhmad ibn Muhtadj Čaghani que va entrar a la ciutat de Gurgan, d'on Maqan va fugir cap a Rayy, possessió del seu aliat Wuixamguir. El general samànida els va atacar a la zona, a un llogaret anomenat Ishakabad, en direcció a Damghan, i els dos aliats foren derrotats el 25 de desembre del 940 i Maqan va morir en combat, i el seu cap fou enviat a l'emir samànida a Bukharà i reenviada després al califa de Bagdad.
El seu cosí al-Hàssan ibn Firuzan, va crear una branca familiar que va governar localment a Amol fins vers l'any 1000.
# Condor

Condor (títol original en italià, en català, Còndor) és una òpera en tres actes amb música d'Antônio Carlos Gomes i llibret en italià de Mário Canti. Es va estrenar al Teatro alla Scala de Milà el 21 de febrer de 1891.

## Referències

* ↑ «Ópera Condor – Carlos Gomes» (en portuguès brasiler). OSMC. [Consulta: 5 febrer 2024].
* ↑ «O Condor». A Campinas de Carlos Gomes. Secretaria Municipal de Educação de Campinas. Arxivat de l'original el 12 de setembre de 2020. [Consulta: 12 setembre 2020].
# Bulbul culdaurat

El bulbul culdaurat (Pycnonotus aurigaster) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Cambodja, Xina, Hong Kong, Indonèsia, Myanmar, Tailàndia i Vietnam. També nidifica a Laos. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i de l'estatge montà, els matollars humits tropicals i subtropicals, les terres llaurades, els jardins rurals, les àrees urbanes i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul culdaurat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 621. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Sooty-headed Bulbul. Pycnonotus aurigaster» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Bàsquet als Jocs Olímpics d'estiu de 1996

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 celebrats a la ciutat d'Atlanta (Estats Units d'Amèrica) es disputaren dues competicions de bàsquet, una en categoria masculina i una altra en categoria femenina. La competició se celebrà entre els dies 20 de juliol i 4 d'agost de 1996 al Georgia Dome.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 284 jugadors, entre ells 141 homes i 143 dones, de 19 comitès nacionals diferents:
| Categoria masculina Angola Argentina Austràlia Brasil Corea del Sud Croàcia Estats Units Grècia RF Iugoslàvia Lituània Puerto Rico R.P. de la Xina | Categoria femenina Austràlia Brasil Canadà Corea del Sud Cuba Estats Units  Japó Itàlia República del Congo Rússia Ucraïna R.P. de la Xina |

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Bàsquet masculí Detalls | Estats UnitsCharles Barkley Anfernee Hardaway Grant Hill Hakeem Olajuwon Karl Malone Reggie Miller Shaquille O'Neal Gary Payton Scottie Pippen Mitch Richmond David Robinson John Stockton | RF IugoslàviaDejan Tomašević Miroslav Berić Dejan Bodiroga Željko Rebrača Predrag Danilović Vlade Divac Aleksandar Đorđević Saša Obradović Žarko Paspalj Zoran Savić Nikola Lončar Milenko Topić | LituàniaArvydas Sabonis Rimas Kurtinaitis Darius Lukminas Saulius Štombergas Eurelijus Žukauskas Šarūnas Marčiulionis Mindaugas Žukauskas Gintaras Einikis Andrius Jurkūnas Artūras Karnišovas Rytis Vaišvila Tomas Pačėsas |
| Bàsquet femení Detalls | Estats UnitsTeresa Edwards Dawn Staley Ruthie Bolton Sheryl Swoopes Jennifer Azzi Lisa Leslie Carla McGhee Katy Steding Katrina Felicia McClain Rebecca Lobo Venus Lacy Nikki McCray | BrasilHortência Marcari Oliva Maria Angelica Adriana Aparecida Santos Leila Sobral Maria Paula Silva Janeth Arcain Roseli Gustavo Marta Sobral Silvinha Alessandra Oliveira Cintia Santos Claudia Maria Pastor | AustràliaRobyn Maher Allison Cook Sandy Brondello Michele Timms Shelley Sandie Trisha Fallon Michelle Chandler Fiona Robinson Carla Boyd Jenny Whittle Rachael Sporn Michelle Brogan |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Estats Units | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 2 | Brasil | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 2 | RF Iugoslàvia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 4 | Austràlia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 4 | Lituània | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Basketball at the 1996 Summer Olympics». [Consulta: 28 desembre 2024].
# Armadura (música)

L'armadura és el conjunt de notes que queden alterades en una composició musical. S'indica al començament de la composició i es repeteix, a manera de recordatori, al començament de cada línia, tot i que en l'escriptura de la música moderna és habitual obviar aquest detall.
La raó de ser de l'armadura és poder fer sonar una escala major o una escala menor començant amb cadascuna de les notes de l'escala cromàtica. Així, per exemple, començant per la nota do, podem fer una escala major sense fer servir cap alteració, però si volem començar aquesta mateixa escala en la nota re, per poder mantenir la successió de tons i de semitons que caracteritzen l'escala major, ens veiem en la necessitat d'alterar algunes notes, en aquest cas el fa i el do amb sengles sostinguts.
Cada tonalitat té la seva pròpia armadura; cada armadura correspon a una tonalitat major i a la seva relativa menor natural. Algunes tonalitats empren armadures en què les notes alterades són sostinguts, mentre que altres tonalitats empren armadures en què les alteracions són bemolls.
La relació d'armadures principals i les tonalitats a què corresponen és la següent:
* 1 sostingut (fa). Tonalitats de sol major i mi menor
* 2 sostinguts (fa, do). Tonalitats de re major i si menor
* 3 sostinguts (fa, do, sol). Tonalitats de la major i fa sostingut menor
* 4 sostinguts (fa, do, sol, re). Tonalitats de mi major i do sostingut menor
* 1 bemoll (si). Tonalitats de fa major i re menor
* 2 bemolls (si, mi). Tonalitats de si bemoll major i sol menor
* 3 bemolls (si, mi, la). Tonalitats de mi bemoll major i do menor
* 4 bemolls (si, mi, la, re). Tonalitats de la bemoll major i fa menor
L'ordre complet dels sostinguts és: fa, do, sol, re, la, mi, si. I l'ordre dels bemolls és: si, mi, la, re, sol, do, fa.

## Referències

* ↑ «armadura | enciclopèdia.cat». [Consulta: 23 març 2019].
Viccionari