OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bandera de Sud-àfrica

La bandera nacional de la República de Sud-àfrica es va adoptar el 26 d'abril de 1994. La va concebre F. Brownell, després d'un intent anterior de crear una nova bandera, demanant suggeriments al públic, que no va tenir èxit.
Malgrat la seva novetat, la bandera es va convertir en un gran símbol nacional, fins i tot entre els sud-africans amb pell blanca, la bandera dels quals es va substituir, i ara es pot veure en esdeveniments esportius i similars.

## Disseny

La millor manera de descriure la bandera és amb dues bandes horitzontals de vermell (a dalt) i blau, separades per una perla horitzontal verda, els braços de la qual acaben al costat del pal. La perla defineix un triangle isòsceles negre, separat per llistes grogues estretes. Les bandes vermella i blava estan separades de l'àrea verda per llistes blanques estretes.
Juntament amb la bandera del Sudan del Sud, són les úniques del món amb sis colors.
| Colors | Color tèxtil | Pantone equivalent | RGB hexadecimal | RGB decimal |
| Verd | CKS 42 c Spectrum green | 3415 c | #007A4D | 0, 122, 77 |
| Negre | CKS 401 c Blue black | | #000000 | 0, 0, 0 |
| Blanc | CKS 701 c National flag white | | #FFFFFF | 255, 255, 255 |
| Daurat | CKS 724 c Gold yellow | 1235 c | #FFB612 | 255, 182, 18 |
| Vermell | CKS 750 c Chilli red | 179 c | #DE3831 | 222, 56, 49 |
| Blau | CKS 762 c National flag blue | Reflex blue c | #002395 | 0, 35, 149 |

## Altres banderes

* Bandera de la Marina.

## Banderes històriques

* Bandera de l'Àfrica del Sud de 1910 a 1928.
* Bandera de 1928 a 1982.
* Bandera de 1982 a 1994.

## Vegeu també

* Sud-àfrica
* Llista de banderes estatals
# Destre (mesura)

El destre és un antiga mesura de longitud del Principat de Catalunya, anomenada també cana de destre, de valor variable segons els llocs, entre els 2,80 i els 3 m en la majoria dels casos. Equivalia a dotze pams de destre, o 144 minuts, o 1.728 línies, o 10.368 punts. A Mallorca és una antiga mesura longitudinal agrària equivalent a 4,214 m, i igual a dues canes de Montpeller. Es deia que el mig destre mallorquí era la mida de la braça del rei Jaume I.
El Museu d'Història de Barcelona conserva el patró de la cana de destre de Barcelona.
En la taula següent podreu veure les equivalències del destre i els seus divisors en el sistema mètric decimal:
El primer número indica la quantitat d'unitats que hi ha en un destre, i el número entre parèntesis indica l'equivalència d'una d'aquelles unitats.
Detall de les equivalències al SMD de la cana de destre i els seus divisors :
| | Cana de destre | Cana de Montpeller | Pam de destre | Minut | Línia | Punt |
| Barcelona | 1 (2,813 m) | - | 12 (23,4417 cm) | 144 (1,9535 cm) | 1.728 (0,1628 cm) | 10.368 (0,2713 mm) |
| Mallorca | 1 (4,214 m) | 2 (2,107 m) | | | | |

## Referències

* ↑ «Destre (mesura)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alcover, A.M.; Moll, F. de B.. Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1962 [Consulta: 28 desembre 2013]. Arxivat 2004-08-26 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Claudi ALSINA i CATALÀ; Gaspar FELIU i MONTFORT; Lluís MARQUET i FERIGLEː Pesos, mides i mesures dels Països Catalans. Barcelona, Curial, 1990
Viccionari
# Abd-ar-Rahman (nom)

Abd-ar-Rahman és un nom masculí teòfor àrab islàmic (àrab: عبد الرحمن, ʿAbd ar-Raḥmān) que literalment significa ‘Servidor del Compassiu’, essent «el Compassiu» un dels epítets de Déu. Si bé Abd-ar-Rahman és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abderraman, Abderrahman, Abdurrahman, Abd al-Rahman, Abd ar-Rahman, Abd-al-Rahman... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen molts musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua: en bahasa indonesia, Abdurrahman; en bosnià, Abdurahman; en kurd, Ebdûrrehman; en turc, Abdurrahman.
Vegeu aquí personatges que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Corriente, Federico. Diccionario árabe-español. Madrid: Instituto Hispano-Árabe de Cultura, 1977, p. s.v. "رحم". ISBN 8460008428.
* ↑ Cortés, Julio. Diccionario de árabe culto moderno: Árabe-español. Madrid: Gredos, 1996, p. s.v. "رحم" (Biblioteca Románica Hispánica). ISBN 8424917944.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs.
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Iujni (Korenovsk)

Iujni - Южный (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. És a 5 km al sud de Korenovsk i 54 km al nord-est de Krasnodar. Pertany a la ciutat de Korenovsk.
# Josep Tarrés i Fontan

Josep Tarrés i Fontan (Girona, 1929 - 19 d'abril de 2021) va ser un escriptor, poeta i activista cultural gironí, impulsor de la recuperació del Call de Girona i la mostra Temps de Flors.
Després de passar tres anys a París, on va participar activament en diversos esdeveniments socials i culturals, va tornar a Girona. Sense donar-ho mai a conèixer, féu, durant la dictadura, activisme polític catalanista. Per exemple, ajudà econòmicament i a amagar-se, repetidament, el popular maqui Francesc Sabaté. Activista cultural, fou pioner en la recuperació del patrimoni històric de la ciutat de Girona des del centre Isaac el Cec, que ell regentava, contribuint a la descoberta del call jueu de Girona. Tarrés també va ser un dels principals organitzadors de la primera edició de l'exposició floral, el 1954, juntament amb Maria Cobarsí i Miquel Oliva, entre d'altres. El 1984 va ser guardonat amb el Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Carulla. També va presidir l'Associació Jardins Històrics i Paratges Naturals de Girona. El 4 de maig de 2004 l'Ajuntament de Girona li va concedir la distinció de Ciutadania en reconeixement del seu compromís cívic.
Com a escriptor, el 1963 va editar el llibre de poesia popular "Cinc poetes de Girona". El 1994 publica "El llibre del Corpus", editat per la Diputació de Girona, i el 2003, "El poema de Pàsqua". El 2013 va publicar "El pessebre gòtic de Girona", prologat per Carles Puigdemont, del que posteriorment se'n van dramatitzar alguns passatges en un homenatge a Tarrés a la Sala La Planeta.

## Referències

* 1 2 «Mor el poeta i activista cultural Josep Tarrés i Fontan». Diari de Girona, 20-04-2021 [Consulta: 20 abril 2021].
* 1 2 «Breu història de Temps de Flors». Girona Temps de Flors. Ajuntament de Girona. [Consulta: 8 gener 2021].
* ↑ D'Albany Park a Girona, Patrice Chaplin, Editorial El Pont de Pedra, pàgs 235-242, especialment la 240.
* ↑ Vilamitjana, Jordi «Josep Tarrés i Fontán». Diari de Girona, 22-07-2012 [Consulta: 8 gener 2021].
* ↑ Ribas, Clara «Discovering Girona’s Jewish legacy». Catalonia Today, 05-07-2020 [Consulta: 8 gener 2021].
* ↑ Nadal, Joaquim «A Josep Tarrés i Fontan». El Punt, 06-07-2000 [Consulta: 8 gener 2021]. «He dit sempre, i ho he escrit, que Josep Tarrés va recrear a Girona la memòria històrica del poble jueu a la nostra ciutat i que va donar a la recuperació del Call un impuls poètic i visionari, com en molt bona mesura continua fent. Tarrés va posar les bases de la realitat actual que sense ell no hauria probablement existit o no hauria adquirit la dimensió i la projecció que ara té»
* ↑ Carmaniu, Xavier «Entrevista a Josep Tarrés i Fontan». Ajuntament de Girona. Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP), 21-07-2009 [Consulta: 8 gener 2021].
* ↑ «Homenatge a Josep Tarrés». El Punt Avui, 01-10-2019 [Consulta: 8 gener 2021].
# Bandera de Síria

La bandera de Síria (àrab: علم سوريا, ʿalam Sūriyā) en la seva versió actual va ser adoptada el 8 de desembre de 2024. Està composta per tres franges horitzontals de la mateixa grandària, de color verd la superior, blanca la central i negra la inferior. En la franja central figuren tres estrelles vermelles de la mateixa grandària i de cinc puntes cadascuna.
Aquesta bandera anteriorment va ser l'emblema de la desapareguda República Àrab Unida, de la qual va formar part la República Àrab Síria. Els colors de la bandera de Síria són els tradicionals del panarabisme, que poden observar-se a les banderes de Iemen, Egipte, Sudan i Iraq. El color vermell simbolitza la sang dels màrtirs i també va ser el color de la dinastia haixemita. El color blanc va ser utilitzat per la dinastia omeia. Les dues estrelles van representar Egipte i Síria (parts integrants de la República Àrab Unida) i el color verd va ser usat pel Califat Fatimita. El negre va ser el color del Califat dels Abbàssides.
| Color | Simbolisme |
| Vermell | La dinastia haiximita, lluita sagnant per la llibertat. |
| Blanc | La dinastia omeia, futur brillant i pacífic. |
| Verd | La dinastia fatimita o els califes raixidun, les estrelles representen Egipte i Síria. |
| Negre | La dinastia abbàsida, regla forta. |

## Referències

* ↑ «Siria | Banderas de países» (en castellà). Banderas del mundo. [Consulta: 15 gener 2018].
* ↑ «Bandera de Siria - EcuRed» (en castellà). [Consulta: 15 gener 2018].
* 1 2 3 4 «Come to Syria | Syrian flag | National Anthem of Syria | Facts about Syria». Cometosyria.com, Syria guide – Come to Syria.
* 1 2 «Syria Flag – colors, meaning, history of Syria's Flag». facts.co. Arxivat de l'original el 6 January 2018. [Consulta: 5 gener 2018].
# Armadillo pelut gros

L'armadillo pelut gros (Chaetophractus villosus) és una espècie d'armadillo de la subfamília dels eufractins. Viu a l'Argentina, Bolívia, Xile i el Paraguai. Habita els boscos subantàrtics, els boscos temperats, les sabanes seques i humides, els matollars temperats, els matollars subtropicals o tropicals, els herbassars, els herbassars secs subtropicals o tropicals, els deserts càlids, temperats i freds, les terres arables, les pastures, les plantacions i els jardins rurals.
El nom específic villosus significa ‘pelut’ en llatí.

## Referències

* ↑ Entrada «Chaetophractus villosus (big hairy armadillo)» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 14 desembre 2024].
* ↑ «armadillo pelut gros». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 14 desembre 2024].
* ↑ Mouchard, 2019, «37. Chaetophractus villosus (Desmarest, 1804) – Peludo, Quirquincho grande».

## Bibliografia

* Mouchard, A. Etimología de los nombres científicos de los mamíferos de Argentina: su significado y origen (en castellà). Fundació d'Història Natural Félix de Azara, 2019. ISBN 978-987-3781-41-4.
Espècies vivents de cingulats :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Xenarthra :
Família Chlamyphoridae :
Família Dasypodidae :
Categoria :
# Eleccions legislatives hongareses de 1944

Les Eleccions legislatives hongareses de 1944 es van celebrar al novembre per escollir als nous 498 membres de la Dieta d'Hongria. Els candidats van ser triats en assemblees públiques a 45 poblacions que estaven sota el control de l'Exèrcit Roig. Una quantitat addicional de 160 diputats van ser elegits en territoris alliberats entre el 2 d'abril i el 24 de juny de 1945.
El Partit Comunista Hongarès va guanyar 89 dels 230 escons, augmentant a 166 dels 498 escons després de les eleccions de 1945. L'Assemblea es va convocar per primera vegada a Debrecen entre el 21 i 22 de desembre de 1944, establint un nou govern i declarant la guerra a l'Alemanya Nazi. La seva segona convocatòria es va realitzar a Budapest el setembre del 1945, establint noves eleccions parlamentàries i van aprovar una nova legislació sobre la redistribució del territori nacional.

## Resultats

Escons :
| Partit | Partit | Nov. 1944 | Abr. 1945 | Juny 1945 | Total |
| | Partit Comunista Hongarès | 89 | 36 | 41 | 166 / 498 |
| | Partit Socialdemòcrata d'Hongria | 42 | 38 | 45 | 125 / 498 |
| | Partit Independent de Petits Propietaris | 57 | 16 | 51 | 124 / 498 |
| | Partit Nacional Camperol | 16 | 6 | 20 | 42 / 498 |
| | Partit Cívic Democràtic | 12 | 6 | 3 | 21 / 498 |
| | Candidats Independents | 14 | 6 | 0 | 20 / 498 |
| Total | Total | 230 | 108 | 160 | 498 |
| Font: Nohlen & Stöver ||||||

## Referències

* ↑ Elections in Europe: a data handbook. 1. ed. Baden-Baden: Nomos Verl.-Ges, 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.
# Luris

Els Luris són una branca dels pobles iranians que viuen sobretot al sud-oest de l'Iran. El poble Luri majoritàriament parla la llengua luri, un idioma del grup iranià, estretament relacionat amb el kurd i el farsi. Són uns 2,6 milions de persones.

## Història

El nom lur és probablement preiranià i donat a la regió, i als seus habitants, passant progressivament de ser un terme geogràfic a un terme ètnic.
La zona on viuen estava en l'edat mitjana regida per diverses dinasties kurdes.
El poble luris ha estat tradicionalment nòmada i en efecte els gitanos els han considerat tradicionalment com a part del seu poble (vegeu lulis).
Abans del segle xx la immensa majoria eren nòmades encara i hi va haver diferents intents governamentals de sedentaritzar-los. El 1881 el seu nombre s'estimava en 421.000 dels quals 170.000 eren bakhtiyaris (procedents de la barreja amb emigrants kurds i arabs de Síria a l'inici del segle xiii, concretament el 1204), 41.000 Küh-Gïlü i 210.000 Fayli. Llavors les seves grans divisions eren els bakhtiyaris, els mamasani (o mamassani) els Küh-Gïlü i els Fayli.
Els mamasani (emigrats al mateix temps que els bakhtiyaris el 1204) estaven dividits en 4 tribus principals: Bakash, Djawidi, Dushmanziyati i Rustami.
Els bakhtiyaris estaven dividits en dos grups, Čahar Lang i Haft Lang
Els Küh-Gïlü (Küh-Gälu) estaven dividits en 3 tribus principals: Akadjari, Bawi i Djaki que es creu que serien d'origen kurd, àrab i lur pur.
I els lurs propis estan dividits en Tarhan, Dilfan, Silsila i Bala-giriwa.
En els aspectes antropològics els luris tenen un crani comprimit, són més baixos que els laks, i les dones luris són menys maques que les dones laks (no obstant les dones luris tenen més llibertats que les dones d'altres grups ètnics de la zona però menys que les dones kurdes). Els cabells dels luris són castanys i abunden els barbuts.
El darrer Shah de l'Iran, Mohammad Reza Pahlavi, va usar la força i incentius econòmics sense aconseguir un èxit complet. A la meitat de la dècada de 1980 la gran majoria del luris estaven assentats en ciutats i pobles.
La majoria són de religió islàmica xiïta, una minoria professa la religió tradicional mazdeista persa anomenada Yerevan

## Notes

* ↑ Es diu que Saladí havia fet matar a un grup tribal de Síria, kurds o lurs, per ser habils escaladors de murs, i que això hauria provocat bé l'emigració dels kurds a Luristan o bé el retorn dels lurs de Síria al Luristan concretada vers el 1204 més de deu anys després de la mort de Saladí
* ↑ Rabino di Borgomalo els rebaixa a 180.000 dividits en Pish Kuh amb 130.000 i Pusht-i Kuh amb 50.000, però aquesta segona xifra sembla un xic baixa

## Enllaços externs

* Traditional Luri Music (Mehrdad Hedayati)
* Encyclopedia Britanica's Entry on Lurs
# Joseph von Hammer-Purgstall

Joseph Freiherr von Hammer-Purgstall (9 de juny de 1774, Graz - 23 de novembre de 1856, Viena, Àustria) fou un orientalista austríac.

## Biografia

Va fer els seus primers estudis a Viena. Havent entrat al servei diplomàtic el 1796, fou designat per ocupar un càrrec a l'ambaixada austríaca a Istambul el 1799, i allà va prendre part a l'expedició dirigida per l'almirall britànic William Sidney Smith i el general John Hely-Hutchinson contra la França de Napoleó Bonapart. El 1807 tornà de l'Orient Pròxim a Àustria, i fou nomenat conseller privat.
Durant cinquanta anys, Hammer-Purgstall va escriure prolíficament sobre temes diversos i va publicar tot de texts i traduccions d'escriptors en àrab, persa i turc. Per haver abastat un camp temàtic i idiomàtic tan ample, va exposar-se a la crítica dels especialistes, particularment del reconegut filòleg alemany Friedrich Christian Diez, qui al seu Unfug und Betrug (1815) va dedicar-li una virulenta diatriba de sis-centes pàgines. També va entrar en conflicte, tot i que no tan agressivament, sobre la qüestió de l'origen de Les mil i una nits amb el seu contemporani Edward William Lane.
Hammer-Purgstall va promoure la fundació de l'Acadèmia Austríaca de Ciències a Viena i va ser-ne el seu primer president, posició que va ocupar del 1847 al 1849. L'Acadèmia Austríaca d'Estudis Orientals, fundada el 1959 per al foment de les relacions culturals amb l'Orient Pròxim, fou anomenada en reconeixement dels seus mèrits Societat Oriental Austríaca Hammer-Purgstall.
# Banhu

El Banhu (xinès simplificat: 板胡 板胡], pinyin: bǎnhú, literalment 'Huqin de taula') és un instrument de corda fregada amb arc xinés, que pertany a la família del huqin i que és utilitzat sobretot en la música del nord i les òperes del nord-oest del país. Hi ha tres tipus de Banhu, l'agut, el baix i l'alt. També se'l coneix com «violí xinès».
Com els seus parents més coneguts, l'erhu i el gaohu, el banhu té dos cordes, se sosté de forma vertical i l'arc passa entre mig d'elles. La seua construcció és diferent a la del erhu quant a que la caixa de ressonància està feta amb una corfa de coco en comptes de fusta, i en comptes de pell de serp s'empra una taula de fusta molt fina. Posseeix dos clavilles al cap, ambdós orientades cap al mateix costat. El seu registre abasta més de dos octaves.
El banhu té diversos noms. Un d'ell és «banghu», perquè sol usar-se en l'òpera bangzi del nord de la Xina, com en l'òpera qinqiang, oriünda de la província Shaanxi. Un altre instrument relacionat, el yehu, construït amb una capa de coco i una taula de fusta, s'empra principalment en el sud del país.
Altres noms amb que és conegut són Qinhu, Huhu, Bangzi'hu, Piao i Daxian.

## Referències

* 1 2 Jingfang, Yuan. Comprehensive Introduction to Chinese Traditional Music (en anglès). Hollitzer Wissenschaftsverlag, 2023-03-08, p. 421. ISBN 978-3-99094-097-6.
* ↑ «Banhu». China ABC. [Consulta: 24 març 2020].
* ↑ «Banhu» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 24 març 2020].
* ↑ «String Musical Instruments - Banhu» (en anglès). Chinaculture.org. [Consulta: 24 març 2020].
# Dezső Gyarmati

Dezső Gyarmati (hongarès: Gyarmati Dezső) (Miskolc, 23 d'octubre de 1927 - Budapest, 18 d'agost de 2013) fou un waterpolista hongarès que destacà entre les dècades del 1940 i del 1960 i ostenta el rècord de medalles olímpiques en waterpolo amb un total de 5.
Es casà amb la nedadora i medallista olímpica Éva Székely, amb la qual tingué la també nedadora Andrea Gyarmati. El 1976 fou inclòs a l'International Swimming Hall of Fame.

## Carrera esportiva

Va participar, als 20 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1948 celebrats a Londres (Regne Unit), on aconseguí guanyar la medalla de plata amb la selecció nacional en el torneig de waterpolo. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzats a Hèlsinki (Finlàndia) aconseguí la medalla d'or, metall que repetirien en la competició dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 realitzats a Melbourne (Austràlia), participant en el conegut bany de sang de Melbourne. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia) només pogueren aconseguir la medalla de bronze, si bé en els següents Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó) tornà a guanyar la medalla d'or amb la selecció hongaresa de waterpolo.
Al llarg de la seva carrera aconseguí tres medalla d'or en el Campionat d'Europa de waterpolo els anys 1954, 1958 i 1962.
Com a entrenador de la selecció hongaresa de waterpolo aconseguí la medalla d'or en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà). Posteriorment va esdevenir membre del parlament hongarès.

## Referències

* ↑ AP Aug 19, 2013, 02.56AM IST. «3-time Olympic champion Dezso Gyarmati dies at 85». Times of India. Timesofindia.indiatimes.com, 23-10-1927. [Consulta: 20 agost 2013].
* ↑ «Sport hírek - Index» (en hongarès), 07-11-2023. [Consulta: 7 novembre 2023].
* ↑ «FINA in mourning - Water polo legend Dezso Gyarmati passed away». FINA, 19-08-2013. Arxivat de l'original el 2020-06-21. [Consulta: 27 gener 2021].
* 1 2 3 4 «Olympedia – Dezső Gyarmati». [Consulta: 7 novembre 2023].
* ↑ «Deszo Gyarmati» (en anglès americà). [Consulta: 7 novembre 2023].

## Enllaços externs

* (anglès) www.ishof.org - Dezső Gyarmati Arxivat 2008-01-22 a Wayback Machine.
# Assemblea de Melilla

L'Assemblea de Melilla és l'òrgan representatiu d l'autogovern de la Ciutat Autònoma de Melilla (Espanya). La cambra té la seva sea al Palau de l'Assemblea de Melilla i està formada per un total de 25 diputats triats per sufragi universal, lliure, directe i secret i que tenen també la condició de regidors en assumir les funcions que les lleis reconeixen a l'organització municipal.
L'Estatut d'Autonomia de Melilla, aprovat per Llei orgànica de 13 de març de 1995 a l'empara de l'article 144, b) de la Constitució, atribueix a l'Assemblea les funcions de triar al President de la Ciutat, que ho és també de l'Assemblea i el control del Consell de Govern, inclosa la moció de censura al President i les facultats normatives pròpies per a la seva organització. Com a altres comunitats autònomes se li reconeix el dret a presentar projectes de llei davant el Congrés dels Diputats i a remetre al mateix proposicions de llei, però no la potestat legislativa.

## Composició de l'Assemblea

L'Assemblea de Melilla està formada pel President, que és al mateix temps Alcalde i President de la Ciutat Autònoma, i vint-i-cinc diputats dels diferents partits polítics.

### Composició de la cambra (Legislatura 2023-2027)

Grups parlamentaris en l'Assemblea de Melilla :
| Partits | Portaveu | Líder | Escons | +/- |
| PP de Melilla | Isabel Moreno | Juan José Imbroda | 14 | 4 |
| Coalició per Melilla | Hassan Mohatar | Dunia Al-Mansouri | 5 | 3 |
| PSOE Melilla | Francisco Vizcaino | Gloria Rojas | 3 | 1 |
| Vox | José Miguel Tasende | José Miguel Tasende | 2 | = |
| Som Melilla | Amin Azmani | Amin Azmani | 1 | 1 |

### President

    President de l'Assemblea de Melilla Legislatura President/a Partit Inici de mandat Fi de mandat 1995-1999 Ignacio Velázquez Rivera PP14 de març de 19953 de març de 1998 Enrique Palacios HernándezIndependent3 de març de 19985 de juliol de 1999 1999-2003 Mustafa Hamed Moh Mohamed Aberchán CpM5 de juliol de 199919 de juliol de 2000 Juan José Imbroda OrtizUPM20 de juliol de 200016 de juny de 2003 2003-2007 PP 16 de juny de 20039 de juliol de 2007 2007-2011 9 de juliol de 2007 4 de juliol de 2011 2011-2015 4 de juliol de 2011 6 de juliol de 2015 2015-2019 6 de juliol de 201518 de juny de 2019 2019-2023 Eduardo de Castro GonzálezIndep. (ex-Cs)18 de juny de 20197 de juliol de 2023 2023-2027 Juan José Imbroda Ortiz PP7 de juliol de 2023En el càrrec

## Referències

* Llei Orgànica 2/1995, de 13 de març, d'Estatut d'Autonomia de Melilla, BOE.

## Enllaços externs

* Assemblea de Melilla - Lloc web oficial