OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aires de Muntanya

Aires de Muntanya és una agrupació folklòrica mallorquina fundada a l'inici de la dècada de 1930 amb motiu de la canonització de la beata Sor Catalina Thomàs. Segons conten les cròniques de l'època, les conegudes senyores o germanes Sastre Font crearen un grup de balladors de les danses populars mallorquines que va actuar amb molt d'èxit en els diversos actes organitzats a Selva i a Palma per celebrar l'esmentada canonització.
De llavors ençà, l'agrupació ha ofert de manera ininterrompuda un extens programa de balls populars mallorquins. Danses com es copeo, la jota des figueral, el bolero de s'Hort d'en Boira o el ball de ses Xapetes, entre d'altres, han format part de les actuacions folklòriques que han tengut lloc tant al Casal Museu de Can Servera de Selva com a diversos indrets de Mallorca i que han permès recuperar i donar a conèixer les cançons i els balls tradicionals.
L'agrupació és una agrupació destacada per la seva tasca en la promoció de la cultura mallorquina, reconeguda en nombrosos festivals nacionals i internacionals. El 2005 va rebre el Premi Ramon Llull.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum. Palma: Promomallorca, p.. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Domènech Ferrer, Francesc Xavier. Història i manual per aprendre els balls mallorquins.
* ↑ Govern de les Illes Balears. «Medalles d'Or de la Comunitat Autònoma i Premis Ramon Llull». Govern de les Illes Balears, 2012. [Consulta: 18 desembre 2024].
# Conway Springs

Conway Springs és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 1.322 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Conway Springs tenia 1.322 habitants, 469 habitatges, i 318 famílies. La densitat de població era de 654,4 habitants per km².
Dels 469 habitatges en un 38,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,2% hi vivien parelles casades, en un 10,2% dones solteres, i en un 32% no eren unitats familiars. En el 31,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,71 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,46.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33,5% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 24,4% entre 25 i 44, un 17,5% de 45 a 60 i un 17,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.566 $ i la renda mediana per família de 48.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.893 $ mentre que les dones 21.875 $. La renda per capita de la població era de 15.470 $. Entorn del 3,5% de les famílies i el 4,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Conway Springs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Conway Springs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Fischia il vento

«Fischia il vento» és una cançó popular italiana, la lletra de la qual va ser escrita al setembre de 1943, en la incipient Resistència italiana que va tenir lloc contra la República Social Italiana dirigida pel líder polític del feixisme italià Benito Mussolini.
El seu creador, el metge i partisà Felice Cascione (2 de maig de 1918 - 27 de gener de 1944), l'escrigué amb la intenció d'incentivar al moviment partisà. La melodia fou manllevada de la popular cançó soviètica «Katiuixa». Conjuntament amb «Bella ciao», és una de les cançons més famoses de la Resistència italiana.

## Lletra

| Lletra original en italià: Fischia il vento e infuria la bufera, scarpe rotte e pur bisogna andar a conquistare la rossa primavera dove sorge il sol dell'avvenir. A conquistare la rossa primavera dove sorge il sol dell'avvenir. Ogni contrada è patria del ribelle, ogni donna a lui dona un sospir, nella notte lo guidano le stelle, forte il cuore e il braccio nel colpir. Nella notte lo guidano le stelle, forte il cuore e il braccio nel colpir. Se ci coglie la crudele morte dura vendetta verrà dal partigian, ormai sicura è già la dura sorte del fascista vile e traditor. Ormai sicura è già la dura sorte del fascista vile e traditor. Cessa il vento, calma è la bufera, torna a casa il fiero partigian, sventolando la rossa sua bandiera vittoriosi, alfin liberi siam. Sventolando la rossa sua bandiera vittoriosi, alfin liberi siam. | Lletra traduïda al català: Bufa el vent i brama la tempesta, calçat trencat i, tot i així, cal anar a conquerir la roja primavera on surt el sol del futur. A conquerir la roja primavera on surt el sol del futur. Cada barri és pàtria del rebel, cada dona a ell li dona un sospir, a la nit el guien les estrelles, fort el cor i el braç en el combat. A la nit el guien les estrelles, fort el cor i el braç en el combat. Si l'atrapa la cruel mort, dura venjança vindrà del partisà, ara segura és ja la dura sort del feixista vil i traïdor. Ara segura és ja la dura sort del feixista vil i traïdor. Cessa el vent, es calma la tempesta, torna a casa el ferotge partisà, onejant la seva roja bandera, victoriosos, per fi lliures som. Onejant la seva roja bandera, victoriosos, per fi lliures som. |

## Referències

* ↑ «Canti della Resistenza - Fischia il Vento». [Consulta: 25 abril 2020].
# Sonata per a piano núm. 19 (Beethoven)

La Sonata per a piano núm. 19 en sol menor, op. 49 núm. 1 va ser composta per Ludwig van Beethoven probablement cap a l'any 1797 tot i que no va aparèixer publicada el 1805, conjuntament amb la núm. 20.
Ambdues sonates són conegudes també com a "Sonata fàcil". No són difícils de tocar i el seu caràcter general, sense complicacions, fa pensar que el compositor les considerava més com una sonatina.
El germà de Beethoven, Caspar, és el principal responsable de la publicació a Viena, el 1805. Ell va prendre la decisió en contra dels desitjos del seu germà, i va enviar les dues sonates opus 49 a l'editorial. Pel que fa a la qualitat musical, s'ha demostrat que es tractaven de creacions dignes.
Té una estructura en dos moviments:
* Andante
* Rondo. Allegro
La seva interpretació dura aproximadament uns 8 minuts.

## Referències

* 1 2 3 Allmusic: Piano Sonata No. 19 in G minor, Op. 49/1
# Aitor Silloniz Aresti

Aitor Silloniz Aresti o Arresti (Euba, Amorebieta, 17 de febrer de 1977) és un ciclista basc, ja retirat, que fou professional entre 1999 i 2005. Va córrer tota la seva carrera esportiva a l'equip Euskaltel-Euskadi. En el seu palmarès destaca una etapa de la Setmana Catalana del 2001.
El seu germà Josu també fou ciclista professional. El 2009 va superar un càncer de testicles.

## Palmarès

* 1998
** 1r a la Clàssica Memorial Txuma
* 1999
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi MR Cortez-Mitsubishi
** Vencedor d'una etapa al Circuito Montañés
* 2001
** Vencedor d'una etapa a la Setmana Catalana
* 2002
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Avenir

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2004. 118è de la classificació general

## Referències

* 1 2 3 «SILLÓNIZ ARRESTI Aitor». [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Elenco Ciclisti» (en italià). [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ de Dalmases, Javier «Un despiste de Edo le cuesta el liderato» (en castellà). El Mundo Deportivo, 29-03-2001 [Consulta: 19 novembre 2013].
* ↑ «Aitor Silloniz ha superado el cáncer de testículos» (en castellà). [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ «La lucha de Aitor Silloniz y Aitor Fernández contra el cáncer» (en castellà). [Consulta: 21 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a urtekaria.com
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
# Alonso Franco de Luna

Alonso Franco de Luna (Alcalá de Henares, 1572 - La Paz, 1645) va ser un religiós castellà, rector de la parròquia de Sant Andreu de Madrid, bisbe de Durango (1631-1639) i bisbe electe de La Paz (1639-1640).
Va ser fill de Gonzalo Franco i de Catalina de Luna. Segons Gil González Dávila i José Antonio Álvarez era natural de Madrid. Tanmateix, segons Miguel Moez de Itúrbide diu que era fill i ciutadà d'Alcalá de Henares. Sí va ser membre del col·legi major de Sant Ildefons de la Universitat d'Alcalá, des d'on va passar a ser rector de la parròquia de Sant Andreu de Madrid el 1615. Consta que el 1619 era abat del clergat de la vila de Madrid. D'aquesta època data el seu Discurso a la beatificación de San Isidro el Labrador, que va ser inclòs en la vida d'Isidre el Llaurador, publicada el 1622 per l'impressor Jaime de Bleda, tot i que no es troba en tots els exemplars. Lope de Vega va alabar-lo en la seva obra Laurel de Apolo.
El 3 de desembre de 1631 va ser elegit bisbe de Durango, a la regió de Nova Biscaia, al virregnat de Nova Espanya. Va ser consagrat a la seva parròquia per Francisco Sánchez, bisbe de Canàries, el 31 d'octubre de de 1633, amb l'assistència dels bisbes de Nicaragua i Termia, i va prendre possessió per poders, a través de Francisco Rojas de Ayora, el 19 de novembre del mateix any. Va ser el segon bisbe d'aquesta diòcesi i va treballar per consolidar el seu establiment, efectuant una visita pastoral, durant la qual va finançar la reparació d'església i altres coses. El rei Felip IV va agrair-li la feina per carta el 5 de febrer de 1635.
El 22 de març de 1639 va ser promogut a bisbe de La Paz, al virregnat del Perú. Va sortir de Durango el 24 de febrer de 1640 en direcció al seu nou destí. Hom situat la seva mort el mateix any del seu nomenament, i d'altres l'endarrereixen fins a 1645. Segons Álvarez va morir abans de rebre la butlla papal. Va ser enterrat a la catedral de La Paz.

## Referències

* 1 2 González Dávila, Gil. Teatro eclesiastico de la primitiva iglesia de las Indias Occidentales... (en castellà). Madrid: Diego Díaz de la Carrera, 1655, p. 92.
* 1 2 3 4 5 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 1. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 45-46.
* ↑ Moez de Itúrbide, Miguel. Por la iglesia magistral de S. Iusto y Pastor de la Villa de Alcalá de Enares con la iglesia conventual de S. Maria de la Villa de Talauera... (en castellà). María Fernández, 1661, p. 98.
* 1 2 Hernáez, Francisco Javier. Colección de bulas, breves y otros documentos relativos a la iglesia de America y Filipinas (en castellà). vol. 2. Brussel·les: Imprenta de Alfredo Vromant, 1879, p. 85.
* ↑ Andrade, Vicente de Paúl. Notas biográficas sobre los ilustrísimos prelados de Sonora, de Sinaloa y de Durango (en castellà). Mèxic: Imprenta del Museo Nacional, 1899, p. 126-129.
* ↑ Crespo, Alberto. Historia de la ciudad de La Paz, siglo XVII. (en castellà). Industrial Gráfica, 1961, p. 122.
# Campionat del Món d'esgrima de 1948

El Campionat del Món d'esgrima de 1948 fou la quarta edició del Campionat del Món d'esgrima. Es va disputar a La Haia, Països Baixos.

## Resultats
### Resultats femenins

| Proves | Or | Plata | Bronze |
| Floret per equips | DinamarcaSolveig Jørgensen Karen Lachmann Kate Mahaut Grete Olsen Ulla Barding Kirsten Suhr-Hansen | HongriaIlona Elek Margit Elek Éva Kun Katalin Horváth Magdolna Nyári Ilona Vargha | FrançaJacqueline Baudot Renée Garilhe Françoise Gouny Alice Karren Louisette Malherbaud |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Dinamarca | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 2 | Hongria | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | França | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* ↑ The Guinness Encyclopaedia of Sports Records & Results. Fencing World Championships, pages 165-167. Guinness Superlatives Ltd, 1987. ISBN 0-85112-492-5.
* ↑ «Fechten - Weltmeisterschaften (Teil 1):». [Consulta: 17 novembre 2023].
# Alt Comissionat de Niue a Nova Zelanda

L'Alt Comissionat de Niue a Nova Zelanda és el representant diplomàtic més elevat de Niue a Nova Zelanda. Niue es troba en lliure associació amb Nova Zelanda i no té sobirania plena. Nova Zelanda és l'únic país en el món amb què Niue intercanvia representació diplomàtica.
El càrrec va ser establer l'any 2001; Hima Takelesi va ser nomenat el primer Alt Comissionat a Nova Zelanda, després de dimitir de l'Assemblea de Niue l'agost de 2001.

## Llista

| Persona | Període al càrrec |
| Hima Takelesi | 2001-2005 |
| Sisilia Talagi | 2005-2011 |
| O'Love Jacobsen | 2011-2017 |
| Fisa Igilisi Pihigia | 2017-actualitat |

## Referències

* ↑ «Niue appoints veteran woman politician as Wellington High Commissioner». Radio New Zealand International, 10-02-2011.
* ↑ «Brief Chronological Events». Niue Premier's Office. Government of Niue. Arxivat de l'original el 20 November 2015. [Consulta: 12 abril 2022].
* ↑ «HIGH COMMISSIONER HIMA DOUGLAS TAKELESI LEAVES FOR NEW ZEALAND». Pacific Islands Report, 14-02-2001. Arxivat de l'original el 11 de juny 2020. [Consulta: 11 juny 2020].
* ↑ Sleeman, Elizabeth. The International Who's Who of Women 2002 (en anglès). Psychology Press, 2001. ISBN 9781857431223.
* 1 2 «Niue appoints veteran woman politician as Wellington High Commissioner». Radio New Zealand International, 10-02-2011.
* ↑ «Veteran Niue politician predicts little change in assembly following election». Radio New Zealand International, 06-04-2011.
* ↑ «Pihigia gets nod as Niue's man in Wellington». RNZ, 23-02-2017. [Consulta: 11 juny 2020].
* ↑ «Press Release». Government of Niue, 13-03-2017. [Consulta: 11 juny 2020].
# Climax (Kansas)

Climax és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 64 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Climax tenia 64 habitants, 24 habitatges, i 18 famílies. La densitat de població era de 190,1 habitants per km².
Dels 24 habitatges en un 33,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,7% hi vivien parelles casades, en un 4,2% dones solteres, i en un 25% no eren unitats familiars. En el 25% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,67 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,17.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,3% tenia menys de 18 anys, un 6,3% entre 18 i 24, un 21,9% entre 25 i 44, un 31,3% de 45 a 60 i un 9,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 120 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.375 $ i la renda mediana per família de 40.625 $. Els homes tenien una renda mediana de 42.500 $ mentre que les dones 14.375 $. La renda per capita de la població era de 14.461 $. Cap de les famílies i el 4,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Climax». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Climax». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Simfonia núm. 1 (Honegger)

La Simfonia núm. 1 del compositor suís Arthur Honegger és una obra per a orquestra, escrita entre desembre de 1929 i maig de 1930 amb motiu del cinquantè aniversari de l'⁣Orquestra Simfònica de Boston. La seva primera actuació es va fer a Boston el 13 de febrer de 1931, sota la direcció de Serge Koussevitzky.

## Moviments

La Primera Simfonia de Honegger és una obra de tres moviments amb una durada total d'uns 22 minuts. Els moviments es diuen:
* Allegro marcato
* Adagio
* Presto - Andante tranquillo
Aquesta simfonia està publicada per Éditions Salabert.

## Origen i context

El prestigiós director de la Boston Symphony Orchestra, va detectar el talent emergent de Honegger i el valor de Le roi David. Davant l’oportunitat d’un encàrrec d’aquesta magnitud, el compositor, amb 38 anys, no va dubtar a acceptar-lo. Aquesta simfonia representa una transició en el seu llenguatge musical, anticipant l’esplendor de Jeanne d’Arc au bûcher, estrenada cinc anys després. El primer moviment es caracteritza per cromatismes tensos i inestables, que donen pas a un segon moviment més líric i expressiu. El tercer moviment, en canvi, aporta una serenitat diatònica, amb una estructura clara i un esperit juvenil.

## Música

D'entrada, la Primera Simfonia compta amb una estructura inusual que prescindeix de l'scherzo i culmina amb un Andante tranquillo al Finale. A cada moviment predomina un sol tema central al qual s’entrellacen motius secundaris en contrapunt.
L’Allegro marcato inicial contraposa dues idees: una amarga i violenta, i una altra més lírica a les cordes. El segon moviment, un Adagio en forma de Lied, es construeix en vuit parts simètriques sobre un baix obstinat. El Finale, un Presto en 6/8, introdueix un moment de lleugeresa amb una estructura de rondó i clou en una serenor lluminosa.

## Enregistraments

Els enregistraments d'aquesta simfonia inclouen conjunts complets de simfonies de Honegger interpretades per
* l'⁣Orquestra Filharmònica Txeca amb Sergei Baudo (Supraphon, 1994)
* la Suisse Romande Orchestra amb Fabio Luisi (Cascavelle, 2001)
* l'⁣Orquestra del Capitole de Toulouse amb Michel Plasson (EMI Classics, 2004)
* l'⁣Orquestra Simfònica de la Ràdio de Baviera sota la direcció de Charles Dutoit (Apex, 2006)

## Referències

* ↑ Album notes for Honegger: Symphonies 1-5 • Pacific 231 • Rugby, 4. Warner Classics, 2006.
* ↑ Černohorská, Milena. «Symphony No. 1 / Symphony No. 4 (Deliciae Basilienses)». Supraphon. [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ «Symphonies 1-5 / Pacific 231 / Rugby». Apex. [Consulta: 14 març 2025].
# Alternativa Sociale

Alternativa Sociale (AS) va ser una coalició política italiana liderada per Alessandra Mussolini, neta de Benito Mussolini.
Va estar formada principalment per Acció Social, escissió d'Aliança Nacional liderada per Alessandra Mussolini. En les eleccions al Parlament Europeu de 2004 va obtenir un eurodiputat; de cara a les eleccions regionals de 2005 la Flama Tricolor es va unir a la coalició, però la va abandonar mesos després.
La coalició va ser membre de la coalició la Casa de les Llibertats per a les eleccions legislatives italianes de 2006, sense aconseguir cap escó. A la fi d'eixe any Alternativa Social es va dissoldre, disgregant-se en Acció Social, Força Nova i el Movimento Idea Sociale.

## Resultats electorals
### Parlament italià

| Any | Vots | % | Diputats | +/- | Vots | % | Senadors | +/- |
| 2006 | 255 410 | 0,7 | 0 / 630 | Nou | 214 617 | 0,6 | 0 / 315 | Nou |

### Eleccions europees

| Any | Vots | % | Escons | +/- |
| 2004 | 398 036 | 1,2 | 1 / 81 | Nou |

## Referències

* ↑ «Digital Politics in Western Democracies: A Comparative Study». [Consulta: 28 maig 2009].

## Enllaços externs

* «Logo di AS per le europee 2004 e le politiche 2006». Arxivat de l'original el 10 de maig de 2006. DOI: Si. [Consulta: 28 maig 2009].
* «Logo di AS per le regionali 2005». Arxivat de l'original el 25 de juliol de 2011. DOI: Si. [Consulta: 28 maig 2009].
# Benedict (Kansas)

Benedict és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 103 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Benedict tenia 103 habitants, 46 habitatges, i 23 famílies. La densitat de població era de 265,1 habitants per km².
Dels 46 habitatges en un 23,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 45,7% hi vivien parelles casades, en un 4,3% dones solteres, i en un 50% no eren unitats familiars. En el 45,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 21,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,24 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,39.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,1% tenia menys de 18 anys, un 3,9% entre 18 i 24, un 19,4% entre 25 i 44, un 31,1% de 45 a 60 i un 16,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 20.625 $ i la renda mediana per família de 30.625 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.625 $ mentre que les dones 16.250 $. La renda per capita de la població era d'11.842 $. Entorn del 19% de les famílies i el 27,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Benedict». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Benedict». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Abdalita

Els abdalites foren una tribu afganesa modernament coneguts com a durrani.
Pertanyen a la branca sarbani dels afganesos i el seu ancestre epònim és segons la seva pròpia tradició Abdal ibn Tarin ibn Xarkhabun Ibn Qays. El nom de l'ancestre derivaria d'haver estat al servei d'un abdal o sant de nom Khwadja Abu Ahmed de l'orde dels Shistiyya.
Van viure durant segles a la província de Kandahar però en temps del xa Abbas I el Gran de Pèrsia en foren expulsats pels ghilzay i es van establir a la regió d'Herat. Sado, cap del clan dels popalzay, fou nomenat pel xa com a cap de tribu amb el títol de Mir-i Afaghina. A la segona meitat del segle xvii es van enfrontar als ghilzay, i tot i ser lleials a Pèrsia van esdevenir de fet independents.
Nadir Shah els va imposar el seu domini directe però els va tractar força bé i molts abdalis van entrar al seu exèrcit, i foren recompensats per Nadir que els va retornar el seu antic territori de Kandahar. A la mort de Nadir el 1747, el cap militar dels abdalites, Ahmad Khan o Ahmad Shah va agafar el títol de Dur-i Durrani (Perla de les perles) i la tribu va canviar el seu nom a durrani.
Els abdalites estaven dividits en dues branques: els Zirak (amb els clans principals dels popalzay, alikozay, barakzay -de la que els sadozay són un sub clan del qual va sorgir Ahmad Khan- i acəkzay) i els Pandjpao (nurzay, alizay i eshaqzay o sakzay). Dels barakzay deriva la moderna casa reial afganesa que va governar fins a 1978.

## Notes

* ↑ per un somni o per la influencia del fakir Sabar Shah

## Bibliografia

* B. Dorn, History of the Afghans
* L. Lockhart, Nadir Shah, Londres 1938