OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cacaolat

El Cacaolat és un batut de llet, sucre i cacau fabricat per l'empresa d'origen català Letona, actualment grup Cacaolat, que forma part del grup Damm des del 2021.

## Història

L'elaboració del Cacaolat, igual que la marca, van ser patentades per l'empresari làctic Joan Viader Roger el 4 de desembre del 1931, esdevenint el primer batut de cacau fabricat industrialment a tot el món. La idea va partir del tast d'una beguda artesanal que Joan Viader i el seu pare Marc (propietari de la granja Viader de Cardedeu i gerent de la societat anònima Letona) varen fer a Budapest (Hongria). Aquesta invenció també va servir per a aprofitar la llet desnatada, coneguda com a «xerigot», la qual en aquella època era un producte sense valor comercial, afegint-hi cacau i sucre.
El juny del 1933 en van aparèixer les primeres ampolles i la producció es va aturar entre 1936 i 1950 a causa de la falta d'abastiment de cacau de qualitat entre la Guerra Civil espanyola i la postguerra de la Segona Guerra Mundial.

## Productes

El Cacaolat es comercialitzava inicialment en ampolles de vidre retornable, però els formats de venda i sabors s'han anat diversificant i es comercialitzen en packs de 3 tetrabricks de 200 ml, packs de 6 unitats d'ampolles de plàstic de 200 ml, ampolles de plàstic d'1 litre i el clàssic de vidre retornable de 200 ml.
A més del de cacau, que és el batut més consumit de la marca, també s'ha comercialitzat amb els sabors de vainilla i maduixa, així com en «cookies & vainilla», «cacau & cafè» i «noir», però aquests només en ampolles de plàstic de 200 ml. També n'hi ha sense sucres afegits, amb el nom de «Cacaolat 0%» (disponible en ampolles d'un 1 l i 200 ml i minibricks) i sense lactosa (només en minibricks). El 2017 es va llançar al mercat el batut sense llet «Cacaolat Veggie».

## Referències

* 1 2 3 Perarnau i Llorens, 2019.
* ↑ Avià, Blai «Cacaolat, història d'una marca supervivent». Vilaweb, 21-10-2023.
* ↑ Ropero, Javier García «Damm compra a Cobega su 50% en los batidos Cacaolat». CincoDías, 18-06-2021.
* ↑ Escales, Carme «Històries de la Granja Viader: de creadors del Cacaolat al mític berenar de suís». Vilaweb, 05-12-2022.
* 1 2 3 Valero-Carreras, David «L’home que va descobrir el Cacaolat en un viatge a Budapest». Ara, 05-07-2021.
* 1 2 Placer, David «Cacaolat renuncia a sus raíces con su nuevo batido». Economia Digital, 31-08-2017.

## Bibliografia

* Perarnau i Llorens, Jaume «Cacaolat. El batut català que va ser pioner al món». Eix. Cultura industrial, científica i tècnica, 8, 2019, pàg. 60-63.

## Enllaços externs

* Cacaolat - Lloc web oficial
* «Cacaolat». Cacaollet.cat: La web de la indústria làctia catalana.
# Cal Maristany (Subirats)

Cal Maristany és una masia noucentista de Subirats (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de grans dimensions de planta rectangular, composta de planta baixa i pis, amb coberta a dues aigües de teula àrab. A la façana nord hi podem veure, a la primera planta, una arcada correguda amb arcs carpanells de cinc punts, amb motllures i capitells, finestres rectangulars amb ampits i dintells motllurats. També trobem alguns òculs. A la façana sud, en canvi, els arcs carpanells són més rebaixats i també hi trobem òculs.
La capçalera té una torre quadrangular composta de planta baixa, pis i golfes, amb cobertes a quatre aigües amb bigues de fusta rematades per mènsules. A la primera planta hi ha un balcó corregut i finestres geminades amb arcs carpanells de cinc punts a les golfes. A l'entrada principal destaca un baluard.
Al voltant d'aquest edifici principal n'hi ha d'altres, amb funció agrícola. Totes aquestes edificacions resten tancades per un baluard que presenta un gran portal d'entrada d'arc rebaixat, emmarcat amb dovelles de pedra i coronat per un frontó triangular.

## Història

Aquesta masia no té tradició pairalística, en ser una construcció moderna, bastida entre els anys 1910-1912. Pere Guerau Maristany i Oliver (1863-1927), qui projectà la construcció de l'edifici, fou un industrial i mecenes, ennoblit l'any 1911 pel rei Alfons XIII, amb el títol de comte de Lavern.
Durant la Guerra Civil, Can Maristany va ser utilitzada els anys 1938 i 1939 com escola de pilots d'aviació de l'exèrcit republicà. Tot i ser de Subirats era coneguda i anomenada 'escuela de capacitación de pilotos de San Sadurní d'Anoia (anexa de la escuela de formación de pilotos de Sabadell - Barcelona)', ja que la Comandància de l'exèrcit de l'aire estava al c. Sant Antoni de Sant Sadurní d'Anoia. En aquell moment el propietari de la casa era Jacint Maristany, III comte de Lavern. Es van fer dues promocions de pilots: la primera de juny i juliol a desembre de 1938, la segona va entrar el gener de 1939. L'escola estava vinculada als camps d'aviació del Pla del Penedès, Sabadell i l'aeròdrom Canudas.
En la finca, dedicada a celler des de l'inici, la família Mata Feixas elabora des del 2016 els vins Carles de Lavern.

## Referències

* 1 2 «Cal Maristany». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
* 1 2 3 «Can Maristany». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* ↑ «Orígens». Carles de Lavern.
* ↑ «Carles de Lavern». Penedès Denominació d'Orígen.
# Cal Tomàs Bergadà

Cal Tomàs Bergadà, o l'Edifici del raval de Martí Folguera, 31, és un habitatge del municipi de Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És una casa de planta baixa i dos pisos. Allò més característic d'aquest edifici és el mural ceràmic existent entre les portes balconeres del primer pis. La ceràmica està formada per 45 peces (9x5) que representa l'aparició de la Mare de Déu de Misericòrdia a la Pastoreta, Isabel Besora, tota envoltada aquesta ceràmica, pels costats i sobretot per la part superior, amb esgrafiats formant columnes laterals, capitells, frontispici, flors i àngels, que configuren una mena d'altar. Al primer pis hi ha un balcó corregut al llarg de la façana i amb una barana de ferro formant dibuixos ondulats, subjectada per dues brèndoles amb les àligues austriacistes, habituals a les balconades del segle XVIII. Al pis superior, hi ha dos balcons i una finestra central.

## Història

En aquesta casa, de la que n'era propietari, hi tenia l'acadèmia de pintura i dibuix el pintor Tomàs Bergadà. Cap al 1936 va refer la façana, hi va posar el mosaic de majòliques que representa l'aparició de la Verge de Misericòrdia, i ell mateix va dissenyar els esgrafiats.
D'aquesta casa avui només en queda la façana, i actualment no està habitada. La casa, que era d'un volum i una alçada menor en aquest tram de raval, es va sacrificar per convertir la planta baixa en un pas d'entrada cap al barri del Carme. Comunica el raval de Martí Folguera amb el carrer de sant Antoni i tot el barri del Carme.

## Referències

* 1 2 Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus 09: tomb de ravals. Reus: Ajuntament de Reus; COAC, 2024, p. 45. ISBN 9788409559381.
* 1 2 «Edifici al raval Martí i Folguera, 31». PatMapa. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27-VII-2015].
* ↑ Olesti Trilles, Josep. La imatgeria religiosa als carrers de Reus. Reus: Recull d'Estudis Històrics, 1993, p. 17.
# Cala Forn (l'Ametlla de Mar)

La cala Forn és una platja natural del municipi de l'Ametlla de Mar (Baix Ebre) situada entre la urbanització Sant Jordi d'Alfama a llevant, i la urbanització les Tres Cales a ponent. És una petita cala en forma de 'U' delimitada de manera natural a banda i banda per roques i situada en un entorn residencial. Té una longitud de 54 m i una amplada mitjana de 75 m, de sorra fina i un pendent d'entrada a l'aigua moderat. El grau d'ocupació de cala a l'estiu és alt. L'accés a peu és fàcil, per mitjà de camí asfaltat. També s'hi pot arribar en cotxe, ja que té aparcament. Disposa de servei de socorrisme i salvament, dutxes, banys portàtils i guingueta de refrescos i gelats a l'estiu.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent. Està guardonada amb la Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis.

## Referències

* ↑ «Plànol Cales de l'Ametlla de Mar». Patronat de Turisme de l'Ametlla de Mar.
* 1 2 «Cala Forn». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Cala Forn». Catalunya.com.
* ↑ «96 platges i 24 ports, guardonats amb la Bandera Blava 2023». Generalitat de Catalunya, 04-05-2023.
# Cala Futadera

La cala Futadera, cala Fotedera, o cala de sa Futadera, és una cala natural no urbanitzada del municipi de Tossa de Mar (Selva), situada entre la Cala Giverola i la Cala Salionç (i petites cales intermèdies).
Orientada al nord-est, les dimensions de la seva platja són de 75 metres de llargada i 14 d'amplada, en l'anomenada platja gran, i de 59 metres de llargada i 9 d'amplada, en l'anomenada platja petita, poc més al nord. Està formada per sorra de gra gruixut i té un fort pendent d'entrada a l'aigua, amb un fons marí sorrenc. No disposa de cap tipus de servei. S'hi practica el nudisme.
Aquesta cala és anomenada popularment com la dels 300 escalons, ja que per arribar-hi per terra cal fer una baixada per una llarga escala.
En els temps de màxima expansió turística, va haver-hi diversos projectes per ubicar un port esportiu en aquesta cala separada uns 4 km del nucli de Tossa de Mar.
El fons marí d'aquesta cala també ha comportat controvèrsia, donades les extraccions de sorra amb destí a d'altres indrets de la Costa Brava.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Cala de sa Futadera». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i Dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona. [Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava. De Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, 2011, p. 92. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Punt, El. 5/5/1992.». [Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ «Punt, El. 8/3/2004.». [Consulta: 15 juliol 2023].
# Masia Ribas

La Masia Ribas o Can Ribas és un edifici de Premià de Mar (Maresme), catalogat com bé cultural d'interès local.

## Història

Gertrudis Ribas i Esteva (1845-1905) era filla del fabricant de mocadors estampats Antoni Ribas i Jordà, i estava casada amb el també fabricant Francesc Folch i Ribas. El 1881 va fer reformar la casa, envoltada d'arbres fruiters, com a torre d'estiueig.
A la seva mort, la finca passà a mans de la seva filla Maria Dolors Folch i Ribas (1879-1947), els fills de la qual, els germans Vidal i Folch, van urbanitzar el sector. Actualment pertany als seus descendents, els germans Vidal-Folch i Balanzó.

## Descripció

La finca es troba dintre del nucli urbà, entre els carrers de Joaquim Ruyra, Pau Casals, Pompeu Fabra i Montseny. Originàriament, ocupava unes 12 Ha, però amb el temps s'anà parcel·lant i venent fins a formar un barri residencial.
Es tracta d'una casa de grans dimensions, probablement producte de la reforma d'una anterior d'estil neoclàssic, de la que encara queden la tribuna central i la galeria porxada amb el fris, i la disposició de portes i finestres.

## Referències

* 1 2 3 «Masia de Can Ribas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 5 6 «Arbre genealògic de la família Ribas». Ajuntament de Premià de Mar.
* 1 2 3 4 5 «Carrer de la Masia Ribas». Nomenclàtor local. Ajuntament de Premià.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Francesc Ribas

## Enllaços externs

* «Can Ribes». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Cala Morisca (La Selva)

La cala Morisca és una cala situada al límit dels termes municipals de Lloret de Mar i de Tossa de Mar (Selva), a la Costa Brava Sud. Es tracta d'una cala arrecerada i aïllada, envoltada de penya-segats i una vegetació densa, a la qual s'hi accedeix per un camí de baixada des de la urbanització homònima. Es localitza entre dos sortints de penya-segats: sa Punta de Portopí al nord i el Freu de sa Porrassa al sud. El turó de la Morisca, de 134 m d'alçada, situat a la part alta de la cala, forma part del massís de Cadiretes. S'hi practica el nudisme.
Orientada al sud-est, la platja d'aquesta cala està composta de graves, còdols i blocs, i té una llargada de 35 metres i una amplada de 12,5 metres.
L'any 1988 es van trobar disset tones d'haixix en dos zulos propers a aquesta cala.
Hi va haver diversos intents d'urbanització d'aquesta cala, ja que el terreny entre la carretera GI-682 i la zona marítimo-terrestre estava declarada urbanitzable. El 1997 l'Ajuntament de Tossa havia previst fer-hi 143 xalets. L'any 2019 l'Ajuntament de Tossa de Mar va reactivar un projecte d'urbanització al voltant d'aquesta cala, però el 2021 el seu entorn paisatgístic va ser protegit definitivament.

## Referències

* 1 2 «Cala Morisca». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 60-61. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Platges i Dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona. [Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ «Punt, El. 6/8/1988.». [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ «Punt, El. 5/5/1997.». [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ «Punt, El. 24/11/2006.». [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ «Al rescat d'una Costa Brava en perill», 30-04-2019. [Consulta: 22 juliol 2023].
* ↑ «Cala Morisca - SOS Costa Brava», 01-11-2022. [Consulta: 22 juliol 2023].
# Cala Pepo

La cala Pepo, també coneguda com caleta de Joanet, és una petita platja urbana del municipi de l'Ametlla de Mar (Baix Ebre), situada a ponent de l'espigó del Club Nàutic de l'Ametlla de Mar, al Port de l'Ametlla de Mar. Envoltada de vegetació mediterrània, principalment pins i garrics, té una longitud de 32 metres i una amplada mitjana de 14 metres, formada per sorra fina i mitjana. A l'entrada a l'aigua hi sovintegen els còdols i més endins hi ha roques i mates de posidònia. S'hi accedeix pel camí de ronda, un tram del GR-92, que arriba fins a la Punta de l'Àliga.

## Referències

* ↑ «Fitxes platges». Departament de Territori, Generalitat de Catalunya.
* 1 2 «Cala Pepo». Diputació de Tarragona.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «L'Ametlla millora el sender de la cala de Pepo a la punta de l'Àliga». El Punt Avui, 05-02-2010.
# Cala de les Sirenes

La cala de les Sirenes és una platja del municipi de Mont-roig del Camp (Baix Camp), situada entre la cala dels Vienesos i la cala del Solitari, en un tram de costa rocallosa enfront de Miami Platja, declarat espai natural protegit. Té una longitud de 154 metres i una amplada de 43 metres, formada per sorra fina i daurada, amb un pendent d'entrada a l'aigua força pronunciat. Disposa de dutxes, un equip de neteja diària, papereres i un quiosquet de bar cafeteria.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Cala de les Sirenes». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Cala de les Sirenes». Diputació de Tarragona.
# Cala del Cap de Planes

La cala del Cap de Planes és una platja natural inclosa a l'espai d'interès natural (PEIN) de Castell-Cap Roig al terme municipal de Palamós (Baix Empordà). Està delimitada per la Roca Bona, a la dreta, que la separa de la cala de Roca Bona, i per la punta del Cap de Planes, a l'esquerra, que limita amb el municipi de Mont-ras. Orientada al sud-est, té una longitud de 197 metres, dividida per unes roques en dos sectors, i una amplada de 13 metres, formada per sorra gruixuda, grava i còdols. El pendent d'entrada a l'aigua és poc pronunciat, però el fons marí és molt rocallós. No disposa de cap tipus de servei i s'hi sol practicar el nudisme. Es conserva a la platja una antiga barraca de pescadors. S'hi accedeix a peu pel camí de ronda, des de la platja de Castell.
Forma part d'un grup de quatre platges: cala Estreta, cala d'en Remendon, cala de Roca Bona i la cala del Cap de Planes, connectades entre elles per roques que sobresurten al mar i que fan d'espigons naturals, afavorint l'acumulació de sorra. Enfront d'elles, aproximadament a un quilòmetre, hi ha les illes Formigues.

## Referències

* 1 2 «Cap de Planes». Agència Catalana de Turisme.
* 1 2 «Cala Cap de Planes». Oficina de Turisme de Palamós.
* ↑ «Cala Cap de Planes». Costa Brava's.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Platja de Cap de Planes». Visita Costa Brava.
* ↑ «Cala Estreta». Natura Local.
# Cala dels Tries

La cala dels Tries, o Port d'Esclanyà, és una platja del municipi de Begur (Baix Empordà), situada al nucli de Fornells, en una zona urbanitzada, entre la cala d'Aiguablava, al sud, i la platja d'en Malaret, al nord. Orientada a l'est, té una longitud de 63 m i una amplada entre 11 i 15 m, formada per còdols i blocs.
El nom de Port d'Esclanyà procedeix dels petits embarcadors de ciment que, a manera d'espigó i de rampa, s'endinsen en el mar.
Sobre la platja hi ha una casa, obra de l'arquitecte Antoni Bonet i Castellana, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Cala Port d'Esclanyà». Visita Costa Brava.
* 1 2 «Port d'Esclanyà». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Casa entre Aiguablava i Fornells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. Generalitat de Catalunya.
# Calcíope (filla d'Eetes)

Segons la mitologia grega, Calcíope (en grec antic: Χαλκιόπη) va ser una filla d'Eetes, rei de la Còlquida.
Es casà amb Frixos i va ser la mare d'Argos, Citissor, Frontis i Melas.

## Referències

* 1 2 Apol·lodor. Biblioteca, I, 9, 1
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 83. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 40. (El Cangur/Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Vicenç Orriols i Espunyes

Vicenç Orriols i Espunyes (Manresa, 3 de gener de 1925 - 15 de novembre de 2004) fou una persona estretament vinculada a l'Esbart Manresà, amb un gran interès per la recerca, la difusió i el manteniment de la dansa tradicional catalana.
Quan era alumne del Col·legi La Salle de Manresa, va sentir l'impuls de ballar, seguint la petició del mestre Reguant. Mentre va durar el servei militar, a Barcelona, va aprendre de l'eminent folklorista Lluís Trullàs, de l'Esbart de l'Orfeó Gracienc. Des de l'any 1952, com un antic dansaire ple d'il·lusió i entusiasme, va acceptar la responsabilitat de prendre el relleu d'Antoni Reguant, que havia aconseguit la represa de l'Esbart. En aquell temps Orriols ja dirigia l'Esbart del Pont de Vilomara amb molt encert.
Orriols durant 25 anys va portar l'Esbart Manresà a un lloc de prestigi. Va entrar amb unes idees clares de com havia de ser l'Esbart, en aquella etapa que començava a la segona meitat del segle xx, primer com a subdirector i després com a director. A poc a poc, va anar construint un esbart capaç de presentar les danses catalanes per tot arreu i amb la màxima dignitat. A partir de 1956 tingué la col·laboració de Manuel Cubeles, que l'ajudà a marcar definitivament la seva trajectòria futura.
L'espectacular projecció de l'Esbart Manresà va ser possible gràcies a la gran capacitat d'Orriols, que aconseguí que aquest esbart fos considerat com un dels millors de Catalunya.
Estigué interessat a fer sortir l'Esbart fora de Catalunya. Així sorgiren les actuacions a Eivissa (1960), al festival Dies de Germanor Catalana, estrenyen llaços d'amistat amb l'esbart de Perpinyà, que encara perduren, i a diversos festivals folklòrics del Rosselló (1962). Foren les primeres sortides a l'estranger realment importants per l'època. A partir d'aquí les actuacions foren molt nombroses per Catalunya, l'Estat espanyol i també Europa.
Organitzà un Grup de Bastoners amb els mateixos dansaires de l'Esbart Manresà, que amb un variat repertori tenen la seva primera actuació l'any 1955. Creà la Rondalla Popular per acompanyar les danses (1960).
El 2011 va rebre un dels Premis Oleguer Bisbal, concedit per votació popular.

## Referències

* ↑ «El dissabte 15 de novembre va morir a Manresa Vicenç Orriols Espunyes», 2014. [Consulta: 7 octubre 2017].
* ↑ Ballús i Casòliva, Glòria. La Dansa. Manresa: Farell: Ajuntament de Manresa: Esbart Manresà de l'Agrupació Cultural del Bages. ISBN 978-84-92811-06-9.
* ↑ Sardans, Jordi «Vicenç Orriols Espunyes». El Pou de la gallina, Núm. 264, 2011, pàg. 25-28. ISSN: 2253-6647.
* ↑ Pich, Marta «Vicenç Orriols destaca el bon moment que viu l'Esbart Manresà en el seu centenari». Regió7, 01-02-2009 [Consulta: 8 octubre 2017].
* ↑ «Setzens premis Oleguer Bisbal a Xavier Mestres, Vicenç Orriols i Leandre Fusté». Nació Digital, 09-05-2011 [Consulta: 8 octubre 2017].
# Alonso de la Torre y Berna

Alonso de la Torre y Berna (Madrid, valor desconegut - c. 1649) va ser un religiós castellà.
Va néixer a Madrid, però era oriünd de Burgos. Era fill de Pedro de la Torre, regidor i procurador a les Corts per la ciutat de Burgos, i de María Antonia de Berna, senyora de la casa del seu cognom a Bilbao. Els seus germans van ser Antonio, cavaller de Calatrava, i Manuel de la Torre, ambdós al servei de la monarquia. Va ser membre del Col·legi Major Vell de Sant Bartomeu de la Universitat de Salamanca, elegit el 4 d'agost de 1635, on va llicenciar-se en Cànons. Allà va portar la càtedra de Instituta (1643) i la de Codi (1644). Va ser abat de les ermites de la catedral de Sevilla i abat de la col·legiata de Santander. Va anar a Roma el 1641 com a agent del rei, i pels serveis prestats el 1646 se li va atorgar la plaça d'oïdor de la Cancelleria de Valladolid i el 1649 un lloc al Consell dels Ordes. Va morir mentre tornava a la península per servir al consell. Algunes fonts expressen que va morir a Gènova i altres a Nàpols.

## Referències

* 1 2 3 Ruiz de Vergara y Álava, Francisco. Historia del Colegio Viejo de S. Bartholomé, mayor de la célebre Universidad de Salamanca... (en castellà). vol. 1. Madrid: Andrés Ortega, 1766, p. 570.
* 1 2 3 4 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 1. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 49.
* 1 2 3 Castellanos de Losada, Basilio Sebastián (dir.). Biografía eclesiástica completa (en castellà). vol. 29. Madrid: Alejandro Gómez Fuentenebro, 1868, p. 219.
* ↑ Blanco Díaz, Amancio «Adición a los libros impresos burgaleses : Proyección de recuerdos de la primera mitad del siglo XVII (continuación)». Boletín de la Comisión Provincial de Monumentos y de la Institución Fernán González de la ciudad de Burgos, núm. 113, 1950, pàg. 298.