OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Unió

La unió és una operació entre conjunts. Aquesta operació crea el conjunt, anomenat conjunt unió o conjunt reunió, format pels elements que pertanyen almenys a un dels conjunts que s'uneixen. S'expressa amb el símbol $\cup$.
    Per exemple:
    Donat $A=\{a,e,i,s\}$ i $B=\{a,e,f,h\}$, si definim $C=A\cup B$, llavors $C=\{a,e,i,s,f,h\}$. $C=A\cup B$ es llegeix: el conjunt C és igual a la unió dels conjunts A i B. També es pot llegir: C és el conjunt unió dels conjunts A i B.

## Propietats de la unió
### Propietat idempotent

Quan unim un conjunt amb si mateix, el conjunt unió és el mateix conjunt.
    $A\cup A=A$

### Element neutre

El conjunt buit $\emptyset$ és l'element neutre de la unió.
    $A\cup \emptyset =A$

### Propietat commutativa

El conjunt unió resultant és indiferent a l'ordre amb què s'uneixen els conjunts.
    $A\cup B=B\cup A$

### Propietat associativa

El conjunt unió resultant quan unim més de dos conjunts, és indiferent a la jerarquia amb què es facin les unions.
    $A\cup B\cup C=(A\cup B)\cup C=A\cup (B\cup C)$

### Unió de complementaris

Si tenim un conjunt $A$ i el seu complementari ${\overline {A}}$, respecte d'un conjunt $R$, $R$ és el conjunt unió de $A$ i ${\overline {A}}$.
    $A\cup {\overline {A}}=R$

### Unió de subconjunts

Si unim un conjunt A amb un subconjunt B, el conjunt unió és A.
    Si tenim els conjunts A i B tal que $A\supset B$ (A inclou B), llavors $A\cup B=A$

## Relacions entre la unió i la intersecció: propietat distributiva

La unió i la intersecció es poden relacionar mitjançant la propietat distributiva. Existeixen dues possibles versions d'aquesta propietat.
* La unió d'un conjunt amb un conjunt intersecció és igual a unir el primer conjunt amb els diferents conjunts que formen el conjunt intersecció, i fer la intersecció entre tots els conjunts unió resultants. És molt més entenedor escrit simbòlicament:
    $A\cup (B\cap C\cap D...)=(A\cup B)\cap (A\cup C)\cap (A\cup D)$ ...
* També es pot aplicar aquesta propietat intercanviant les interseccions i les unions:
    $A\cap (B\cup C\cup D...)=(A\cap B)\cup (A\cap C)\cup (A\cap D)$ ...

## Referències

* ↑ «Union Definition (Illustrated Mathematics Dictionary)». [Consulta: 18 gener 2022].
* ↑ «Union». [Consulta: 18 gener 2022].
* ↑ pensante, El. «Operación de Unión (Álgebra de conjuntos) – El pensante» (en castellà). [Consulta: 18 gener 2022].
* ↑ «Union of sets – Definition and Examples» (en anglès americà). [Consulta: 18 gener 2022].
* ↑ «What Is a Union in Mathematics?» (en anglès). [Consulta: 18 gener 2022].

## Vegeu també

* Teoria de conjunts

## Enllaços externs

* Union of Sets. Math Goodies (anglès)
Viccionari
# Óblast de Nóvgorod

L'óblast de Nóvgorod - Новгоро́дская о́бласть (rus), transliterat Novgoródskaia óblast - és un subjecte federal (una óblast) de la Federació Russa.

## Referències

* ↑ Comissió d'Onomàstica de l'Institut d'Estudis Catalans. «Nomenclàtor mundial: Rússia i països propers», 2019. [Consulta: 22 març 2021].
# Voltor

Els voltors són aus de rapinya carronyaires, és a dir, que s'alimenten només d'animals morts (carronya). Es troben a tots els continents excepte Oceania i l'Antàrtida, i n'hi ha 23 espècies existents (incloent-hi els còndors). Una característica particular de molts voltors és el seu cap pelat, desproveït de plomatge: això és degut amb seguretat al fet que un cap amb plomes s'embrutaria amb sang i altres fluids en introduir-lo dins de les carcasses d'animals grans i seria difícil de mantenir-lo net. Per norma general, els voltors són aus de gran envergadura i, per aquesta raó, necessiten trobar bosses d'aire calent per elevar-se. El seu vol és més aviat lent, i no baten molt les ales, sinó que típicament planen (és a dir, se sostenen enlaire amb les ales esteses, sense alabatre), fent voltes i més voltes. Tot sovint apareixen en petits grups.
Els voltors es classifiquen en dos grups:
* Els voltors del Vell Món pertanyen a la família dels accipítrids, la qual inclou també a les àguiles i als astors. Les 16 espècies existents d'aquest grup es troben a Àfrica, Àsia i Europa. Troben animals morts durant el vol principalment gràcies a la vista. Els voltors del Vell Món són ocells relativament gregaris, i és típic de veure'ls planant en petits grups.
* Els voltors del Nou Món, com els còndors, no estan emparentats amb la família dels accipítrids, sinó que pertanyen a la família dels catàrtids (que alguns autors classifiquen dins dels ciconiformes). Posseeixen un bon sentit de l'olfacte, inusual en un rapinyaire. Es troben solament a Amèrica.
Les similituds entre ambdós grups són degudes a l'evolució convergent més que a una relació propera de procedència d'un avantpassat comú.

## El voltor a la cultura

El voltor és un animal associat a la mort, perquè sobrevola els cadàvers en descomposició. Per això es considera una au de mala sort, o dit d'una altra manera, un ocell de mal averany, i apareix en pel·lícules i jocs com avís de desgràcia. A l'antic Egipte, en canvi, era un dels símbols de l'amor, ja que el voltor acostuma a volar en parella (mare i cria).

## Notes

* ↑ Tot i això, s'ha registrat algun atac a animals vius en explotacions ramaderes del Solsonès. Notícia a Regió 7

## Referències

* ↑ «Dropping dead: causes and consequences of vulture population declines worldwide», 2001.
* ↑ Entrada Cathartidae a la base de dades taxonòmica del NBCI

## Vegeu també

* Voltor comú
* Trencalòs
* Aufrany
* Urubú o zopilot
* Rei dels zopilots

## Enllaços externs

* Vídeos i fotografies de voltors a la Internet Bird Collection
# Concelho

Un concelho és un municipi portuguès. Els 308 municipis portuguesos, o "autarquies locals", s'anomenen tradicionalment concelhos, designació abolida al Brasil quan aquest país creà les prefectures, seguint el model francès.
Els concelhos o municipis portuguesos són la subdivisió territorial més consistent que tingué el país a través dels seus 900 anys d'història. Amb origen a les cartes forals que els reis concedien a certes terres i als territoris limítrofs, per tal d'establir la subjecció d'aquestes a la Corona, impedint així que fossin dominats pels aristòcrates, el tipus d'administració dels concelhos anà canviant substancialment amb el pas del temps, se n'anaren creant uns, se n'extingiren altres, les seves competències anaren canviant i en alguns també les fronteres, però els concelhos romangueren. Primer, subjectes a lleis particulars cadascun d'ells, en obediència als usos locals, i a la voluntat reial expressada en el foral de la terra, i després subjectes a lleis nacionals generals a partir del liberalisme vuitcentista.
Actualment, els municipis són governats per una Cambra Municipal (en portuguès Câmara Municipal), òrgan executiu, i tenen una Assemblea Municipal (en portuguès Assembleia Municipal), que és l'òrgan deliberatiu. La Cambra és l'òrgan executiu que s'encarrega del govern i dels assumptes corrents del municipi. Depenent de la població del concelho, la cambra municipal pot estar formada per un nombre de membres senar entre 5 i 17 (a Lisboa), escollits per sufragi directe i universal en llistes, partidàries o no. L'executiu és representatiu, incloent típicament membres escollits per diverses llistes. L'Assemblea és el "parlament" del municipi, la competència principal del qual és la fiscalització de l'activitat de la cambra municipal.

## Vegeu també

* Freguesia
* Organització territorial de Portugal
# Antíoc Híerax

Antíoc Híerax (Grec Aντιoχoς Ἰέραξ) (el mot grec Ἰέραξ designa l'astor, el malnom li'n venia de la seva rapacitat i cobdícia), fou rei d'una part dels dominis selèucides (243 aC-227 aC). Era fill d'Antíoc II Theós i de Laodice, i germà de Seleuc II Cal·linic.
El 243 aC Seleuc li va concedir el govern de les regions de l'Àsia Menor al nord-oest del Taure. Antíoc es va comportar com a sobirà independent i va enfortir l'aliança amb el rei del Pont Ariobarzanes III, i va cercar també l'aliança dels gàlates.
El 236 aC Seleuc va decidir fer retornar al seu germà Antíoc Híerax a l'obediència i va envair els seus territoris iniciant-se l'anomenada "Guerra dels germans". La victòria d'Híerax, gràcies als gàlates, a Ancira (235 aC), va obligar Seleuc II a tornar a Síria deixant l'Àsia Menor en poder d'Híerax que havia adoptat els títols de "Rei de Cilícia i Àsia Menor", i estava casat amb una filla del rei de Bitínia Zielas (+ 228 aC).
El 230 aC el rei de Pèrgam Àtal, que havia derrotat els gàlates, va atacar Antíoc Híerax, que era aliat d'aquestos. Antíoc, després de la derrota gàlata, només tenia el suport egipci, poc significatiu. Després de tres campanyes victorioses d'Àtal, finalment Antíoc va haver de fugir i els seus dominis es van repartir entre pergamides, egipcis, macedonis (Cària), gàlates i capadocis (227 aC). Llavors, el mateix any, Antíoc es va presentar a l'Alt Eufrates on pretenia crear-se un nou regne aprofitant que Seleuc II era a Hircània lluitant contra els parts, i que tenia el suport de la seva tia Estratonice (ex dona de Demetri II de Macedònia) que va enviar uns agents a revoltar el nord de Síria al seu favor. Seleuc II va retornar a Síria i va derrotar els rebels amb certa facilitat, i va fer matar Estratonice. Antíoc va fugir (segons uns cap a Egipte o segon d'altres a Tràcia) i va morir poc després (vers 227 aC) a mans d'uns lladres.

## Referències

* ↑ Antiochus Hierax a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 194
# Cuicatecs

Els cuicatecs són un poble indígena de Mèxic que viu a la zona nord d'Oaxaca, a la regió de la Cañada, específicament en el districte de Cuicatlán. El territori cuicatec es divideix en dos: La regió muntanyenca i la Cañada. Només un dels nou municipis amb presència cuicatec es regeix sota el sistema de partits, els altres el fan sota usos i costums.
El nom cuicatec prové del nàhuatl cuicatl que significa "cant" o "cançó". Els asteques van denominar aquesta regió d'Oaxaca Cuicatlán que significa en català: "Lloc del cant".

## Localització

Els cuicatecs se situen al nord-oest d'Oaxaca, ocupant una àrea aproximada de 8.400 km², el seu territori inclou els municipis de Concepción Pápalo, San Juan Tepeuxila, Santa María Tlalixtac, San Pedro Teutila, San Francisco Chapulapa, Santiago Huaclilla, San Juan Bautista Cuicatlan i Santiago Nacaltepec.

## Economia

Es dediquen principalment a l'agricultura, a la producció de blat, blat de moro, pebre o "chile", patata i carabassa, alvocat, mango, taronja, préssec, mamei, sucre, cotó, tabac i nou. També es dediquen a la producció d'artesania. Llurs boscos sovint són "llogats" per l'explotació forestal.

## Llengua i demografia

La llengua cuicateca, també anomenada dvacu, ndudu, nduudu yu o dvaacu yeñ'e yu és una llengua de la branca mixteca de la família otomang. El cens del 2000 va registrar 22.984 individus, però, només 12.425 parlaven la llengua cuicateca, reconeguda com a llengua nacional. S'estima que només 270 persones són monolingües i no parlen castellà.

## Referències

* ↑ Indígenes de Mèxic, 2000

## Enllaços externs

* Monografia dels cuicatecs de la CDI Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine. (castellà)
# Aqueu (fill d'Andròmac)

Aqueu (en grec antic Ἀχαιός, 'Akhaios') era un general fill d'Andròmac i més tard, quan es va revoltar, governador d'una part de l'Imperi Selèucida. Andròmac, el seu pare, tenia una germana, Laodice, que es va casar amb Seleuc II Cal·línic, pare d'Antíoc III el Gran.
Aqueu es va casar amb Laodice del Pont, filla de Mitridates II del Pont. Va acompanyar a Seleuc III Ceraune, fill de Cal·línic, quan va organitzar una expedició a la zona del Taure contra Àtal I de Pèrgam, i després de l'assassinat de Seleuc va venjar la seva mort i encara que va poder ocupar el tron, es va mantenir lleial a la família selèucida. Antíoc el gran el va nomenar sàtrapa de l'Àsia Menor amb seu a Sardes l'any 223 aC i va recuperar els districtes que havia ocupat Àtal. Hèrmies, ministre d'Antíoc, va acusar Aqueu d'intentar una revolta, i en veure's en perill es va revoltar realment i es va proclamar rei a Sardes. Antíoc estava ocupat amb Ptolemeu IV Filopàtor i no va poder anar contra ell, però més tard, l'any 217 aC, quan Egipte i els selèucides van fer la pau, Antíoc va creuar el Taure i aliat a Àtal, i va ocupar tota l'Àsia Menor fins a Sardes menys la ciutadella on Aqueu va resistir dos anys fins que finalment va caure en mans d'Antíoc, l'any 214 aC per la traïció de Bolis, un agent de Sosibi, ministre de Ptolemeu IV Filopàtor, que en lloc de protegir-lo el va entregar a Antíoc. Antíoc el va fer matar.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 8.

## Bibliografia

* Bement, R. B.; The kingdom of Brass (1856).
* Polibi; Histories, Evelyn S. Shuckburgh (traductor); Londres - Nova York (1889).
# Artur II de Bretanya

Artur II de Bretanya (25 de juliol de 1261 - castell de L'Isle, 27 d'agost de 1312) fou duc de Bretanya del 1305 al 1312, fill de Joan II de Bretanya i de Beatriu d'Anglaterra.

## Biografia

Fill i successor de Joan II de Bretanya el 18 de novembre de 1305, era net d'Enric III d'Anglaterra, i va aconseguir que el ducat fos reconegut com a independent pels francesos. Va dividir el territori bretó en vuit batllies: Leon, Kernev, Landreger, Penteur, Gwened, Naoned, Roazhon i Sant Malou. El 1309 també convocaria per primer cop els Estats Generals de Bretanya, antecessors del futur parlament bretó, en els quals, per primer cop a la història "francesa", hi tenia representació pròpia l'anomenat "Tercer Estat". Va abaixar els impostos al clergat.
Va morir el 27 d'agost de 1312 al castell de L'Isle i enterrat als germans Menors de Vannes en una tonba de marbre que es va fer construir i que fou vandalitzada durant la revolució. Les restes, utilitzades per empedrar una carretera, foren recuperades i avui dia estan exposades al públic.

## Matrimoni i descendència

Casat el 1275, a Tours, amb Maria de Llemotges (1260-1290) vescomtessa de Lilemotges, filla i hereva de Guiu VI, vescomte de Llemotges, i de Margarida de Borgonya (morta el 1277), van tenir tres fills:
* El major, Joan III de Bretanya el Bo (1286 – 1341), hereu del ducat de Bretanya
* El segon, Guiu (1287 – 1331), hereu del comtat de Penthièvre i del vescomtat de Llemotges
* Pere (1289 – 1312), senyor d'Avesnes.
Artur va tornar a casar-se el maig de 1294, aquest cop amb Iolanda o Violant de Dreux (també anomenada Iolanda de Montfort) (1263 – 1330), reina vídua d'Escòcia (esposa d'Alexandre III d'Escòcia) comtessa de Montfort, filla de Robert IV, comte de Dreux i de Braine, i de Beatriu de Montfort, comtessa de Montfort. Van tenir sis fills:
* Jean (1294 – 1345), comte de Montfort; pretendent al ducat de Bretanya
* Beatriu de Bretanya (7 de desembre de 1295 – 9 de desembre de 1384), dama d'Hédé, casada el 1315 amb Guiu X de Laval († 1347)
* Joana (1296 – 24 de maig de 1364), casada el 1323 amb Robert de Cassel (Robert de Flandes) († 1331), comte de Marle
* Alix de Bretanya (1297-1377) (1297 – 1377), casada amb Bucard VI, comte de Vendôme († 1354) i de Castres
* Blanca (nascuda el 18 de juliol del 1300), morta jove;
* Maria (1302 – 24 de maig de 1371), religiosa a Poissy.
# Arsès de Pèrsia

Arsès va ser rei de reis de l'Imperi Aquemènida de l'any 338 aC al 336 aC. El seu nom ari era Aršan i la forma grega era Ἄρσης, Νάρσης, or Ὀάρσης ('Arsès, Narsès o Oarsès'). Aršan vol dir "mascle". El seu nom en persa antic era Aršāma, Aršakao Xšayaršan, però els texts grecs sempre l'anomenen Arsès. Alguns textos perses antics també li diuen Xerxes III o Artaxerxes IV.
Era el fill més jove de Artaxerxes III de Pèrsia i quan el visir i eunuc Bagoas (que havia caigut en desgràcia) va assassinar al seu pare, Bagoas el va proclamar rei, encara que ell va exercir realment el poder. Per mantenir sotmès a Arsès, Bagoas havia matat també als germans d'Arsès, però Bistanes, un dels germans, es va escapar.
Instigat per alguns nobles i volent capgirar la situació, segons Diodor de Sicília el rei va decidir matar Bagoas, però l'eunuc se'n va assabentar i va enverinar a Arsès i a la seva família al cap de dos anys de regnat, col·locant en el tron son cosí rebel Artašata, amb el nom de Darios III de Pèrsia Codomà.

## Referències

* ↑ Dubeux, Louis. (en castellà). Imprenta del Liberal barcelonés, 1842, p. 180.
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XVII, 5
* ↑ Smith, William (ed.). «Arses, Narses». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 11 febrer 2024].
# Canninefates

Els canninefates (en llatí: Canninefates) eren probablement una tribu germànica del poble dels bataus, més que no pas un grup separat. Vivien a la Insula Batavorum, al delta del Rin, de la qual ocupaven la part occidental. La seva capital es deia Forum Hadriani.
Tiberi els va sotmetre, en temps d'August. A l'època de Vitel·li es van revoltar juntament amb els bataus i els frisons en la rebel·lió de Juli Civilis (69-70) i dirigits pel seu cap Brinnó, però van resultar derrotats.

## Referències

* ↑ P. C. Tàcit, 1962, p. 65.
* ↑ Smith, William (ed.). «Canninefates». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 30 juliol 2021].

## Bibliografia

* P. C. Tàcit. Històries. Volum IV. Fundació Bernat Metge, 1962.
# Torneig de doble eliminació

Un torneig d'eliminació doble és una competició en la qual un participant deixa de ser elegible per guanyar el torneig al perdre dos jocs o partides. En canvi, en un torneig normal d'eliminació senzilla una derrota ocasiona l'eliminació.
Un torneig d'eliminació doble es divideix en dos blocs: la ronda de Guanyadors (W) i la ronda de Perdedors (L). Després de la primera ronda, els guanyadors continuen a la ronda W i els perdedors continuen a la ronda L. La ronda W es dirigeix de la mateixa manera que un torneig d'eliminació senzilla excepte, naturalment, que els perdedors de cada ronda "cauen" a la ronda L (de Perdedors).
Com en torneigs d'eliminació senzilla, el nombre més habitual de competidors és potència de 2 (4, 8, 16, etc.) de manera que hi hagi un nombre parell de competidors a totes les rondes.
Els tornejos de doble eliminació són característics d'esports com l'hoquei taula.
# Òptica activa

L'òptica activa és una tecnologia per millorar les condicions d'observació dels telescopis reflectors. A grans trets, funciona ajustant de forma activa els miralls del telescopi. L'utilitzen, entre d'altres, el Nordic Optical Telescope, el New Technology Telescope i els telescopis Keck, així com tots els grans telescopis òptics cosntruïts en l'última dècada.
En els telescopis reflectors tradicionals el mirall principal és un gran mirall rígid, el gran pes del qual limitava la seva grandària a uns 5 o 6 metres de diàmetre. Els telescopis reflectors més moderns, en canvi, utilitzen miralls molt prims, que poden ser més grans però són incapaços de mantenir-se rígids en la forma correcta. En aquest cas s'instal·la un conjunt d'actuadors darrere del mirall que el manté en el perfil correcte. Els actuadors estan controlats per ordinador i es poden moure en temps real. D'aquesta manera, a més el mirall es pot dividir en diversos miralls més petits, evitant així les distorsions que es produeixen pel mateix pes del mirall. En un sistema d'òptica activa l'ordinador corregeix contínuament, en una escala temporal propera a un segon, la posició i el perfil del mirall a través dels actuadors, compensant els efectes de qualsevol factor ambiental, com el mateix pes en diferents inclinacions del telescopi, el vent, la deformació de l'eix del telescopi, etc.
L'òptica activa no s'ha de confondre amb l'òptica adaptativa, que treballa a una escala temporal molt menor (centèsimes de segon) i compensa efectes atmosfèrics en lloc dels efectes de deformació i distorsió tractats per l'òptica activa.

## Enllaços externs

* Introducció a l'òptica activa i a l'òptica adaptativa al web de l'Observatori Europeu Austral (ESO).
# Decàpolis

Decàpolis (grec antic: Δεκαπόλις) va ser un districte de Palestina sota domini romà, que rebia aquest nom perquè comprenia deu ciutats.
Plini el Vell llista les deu ciutats següents:
* Damasc
* Filadèlfia (actualment Amman)
* Rhaphana (actualment Abila)
* Escitòpolis (actualment Bet-Xean)
* Gàdara (actualment Umm Qais)
* Hippos (actualment Susieh)
* Dion (actualment Adun)
* Pella (actualment Tabaqat Fahl)
* Galasa o Gerasa (actualment Jerash)
* Canatha (actualment Qanawat)
Segons el que diu Plini, el districte comprenia la part sud de Síria, part de la Perea i Bet-Xean, a l'oest del riu Jordà. Flavi Josep explica que la ciutat principal era Escitòpolis, però no anomena les altres. L'evangelista Mateu diu que la Decàpolis era més enllà del Jordà. Eusebi de Cesarea la descriu com la part de la Perea situada a Hippos, Pella i Gàdara.
Eren deu ciutats estat independents fundades en època selèucida, i poblades per grecs que es van barrejar amb la població semita. La Lliga de la Decàpolis es va constituir sota Gneu Pompeu, cap a l'any 63 aC, sota sobirania romana, i tenia finalitat comercial, de protecció mútua i de defensa de la frontera.

## Referències

* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, V, 16,74
* ↑ Smith, William (ed.). «Decapolis». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 15 juliol 2022].
# Dobunnes

Els dobunnes (llatí Dobunni) foren un poble celta de Britànnia esmentat per Claudi Ptolemeu dues vegades: la primera com a veïns orientals dels silurs, on diu que la seva capital era Corineum (Cirencester); la segona diu que vivien al nord dels belgues i que una de les seves ciutats era Hot Springs (Hudata Therma), és a dir el Gloucestershire. Probablement són el mateix poble que els Bodunis esmentats per Dió Cassi.

## Referències

* ↑ Smith, William George. Dictionary of Greek and Roman geography (en anglès). William George Smith, 1854, p.441-442.
# Codi d'Euric

El Codi d'Euric era un conjunt de lleis que afectaven els visigots, que havien estat recopilades per ordre del rei Euric, abans del 480, probablement a Tolosa (alguns afirmen que es van recopilar a Arle). Es recollien al codi les costum de la nació goda.
La seva recopilació fou obra del jurista romà Lleó, que actuava com a principal conseller del rei Euric.
En general el Codi és bastant confús, i es creu que recollia els costums godes però en la forma en què havien estat alterades pel contacte amb els romans.
Ha quedat per a la posteritat solament de manera parcial, en un manuscrit, la part esborrada d'un palimpsest (és a dir un document antic reutilitzat); per a les parts no conegudes ha calgut recórrer a les analogies amb el Codi de Gundebald de Borgonya, i amb la Llei dels Bavaresos, i a més per les Lleis de la part coneguda del Codi de Leovigildo que derivarien d'Euric. Es conserven lleis relatives a límits, dipòsits, vendes, regals i herències, però han pogut deduir-se lleis sobre jutges, acusacions, dret d'asil en les esglésies, fugitius, lladres, ferits, doctors, violacions de sepulcres, mercaders estrangers, violacions, incendis provocats, divisions de la terra i altres.