OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rosedale (Maryland)

Rosedale és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Maryland. Segons el cens del 2000 tenia 19.199 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rosedale tenia 19.199 habitants, 7.272 habitatges, i 5.330 famílies. La densitat de població era de 1.077,4 habitants per km².
Dels 7.272 habitatges en un 30,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54% hi vivien parelles casades, en un 14,2% dones solteres, i en un 26,7% no eren unitats familiars. En el 21,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,64 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,07.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,8% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 28,2% entre 25 i 44, un 23,9% de 45 a 60 i un 16,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 47.801 $ i la renda mediana per família de 52.925 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.218 $ mentre que les dones 29.278 $. La renda per capita de la població era de 20.243 $. Entorn del 3,8% de les famílies i el 5,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rosedale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rosedale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Arthur Carr

Arthur Carr (26 de juliol de 1910 - 1 de setembre de 1986) va ser un genet anglès que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on va disputar dues proves del programa d'hípica. En la prova del concurs de salts d'obstacles per equips, formant equip amb Harry Llewellyn i Henry Nicoll, guanyà la medalla de bronze, mentre en el concurs de salts individual fou dinovè. En ambdues proves muntà el cavall Monty.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Arthur Carr». [Consulta: 4 desembre 2023].
# Carme Sugrañes Blay

Carme Sugrañes Blay (Barcelona, 15 d'abril de 1915 — Sant Pere de Ribes, Garraf, 9 de març de 1998) va ser una atleta catalana dels anys 30, que practicà disciplines com l'atletisme, el bàsquet, el rem o el tennis.
Membre del Club Femení i d’Esports, va ser campiona de Catalunya (els anys 1932 i 1933) i d’Espanya (el 1933) de salt de llargada, i d’Espanya de 80 m tanques l'any 1933. Aquest mateix any establí, juntament amb les seves companyes d'equip, un rècord català i estatal en 4×100 m. tanques. També formà part de l’equip de bàsquet del seu club entre els anys 1929 i 1934. Després de la Guerra Civil espanyola, la pràctica de l'atletisme va quedar prohibida per a les dones –una prohibició que es mantindria fins al 1962– i Sugrañes no va poder prosseguir la seva carrera.
L'Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, en el Ple del mes de maig de 2018, va aprovar donar el nom de Carme Sugrañes Blay a les Pistes Municipals d'Atletisme de la localitat.

## Referències

* 1 2 «Carme Sugrañes Blay | enciclopedia.cat». [Consulta: 4 febrer 2024].
* 1 2 3 «Les pistes d'atletisme portaran el nom de Carme Sugrañes Blay». Ajuntament de Vilanova i la Geltrú. [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ «Les pistes d'atletisme de Vilanova portaran el nom de Carme Sugrañes Blay». Eix Diari, 17-05-2018. [Consulta: 4 febrer 2024].
# 64 Ōzumō 2

64 Ōzumō 2 (大相撲) és un videojoc de sumo per la Nintendo 64, que va ser llançat al Japó el 1999. Aquest videojoc és la continuació del 64 Ōzumō.

## Referències

* 1 2 «64 Oozumou 2 for Nintendo 64 - GameFAQs». [Consulta: 18 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Imatge de la portada
# Carn de camell

La carn de camell és carn procedent de camells, les dues espècies de les quals són el camell bactrià (Camelus bactrianus) i el dromedari (Camelus dromedarius). És consumida principalment als països àrids on aquestes dues espècies representen una part important de la ramaderia local; la carn de camell va representar l'1% del mercat de carn vermella l'any 2013.
Amb una composició química semblant a la carn de vedella, aquesta carn és, però, relativament magra i molt baixa en colesterol a causa de la centralització del greix al gep. El consum de carn de camell, doncs, presenta menys risc de desenvolupar malalties del cor que altres carns vermelles. A Mauritània, aquest greix se serveix a daus, acompanyat de llesques de fetge a la graella.
A l'Orient Mitjà, la carn de camell crua o poc cuita pot ser un vector de MERS coronavirus segons l'Organització Mundial de la Salut.
L'any 2011, l'Organització de les Nacions Unides per a l'Agricultura i l'Alimentació (FAO) va estimar el nombre de camèlids al món en 25 milions de caps. El seu cost de producció és un dels més baixos del món i les condicions de cria, a diferència del bestiar boví, es pot establir en ambients àrids.

## Referències

* 1 2 «La production de viande de chameau : état des connaissances, situation actuelle et perspectives».
* ↑ Touati, Sihem. «Caractéristiques physicochimiques et sensorielles de la viande cameline : Aspect comparatif avec la viande bovine.» (en francès). Université Abou Bekr Belkaid-Tlemcen. [Consulta: 9 abril 2021].
* ↑ Belvaude, Catherine. La Mauritanie. Paris: Karthala, 1989. ISBN 978-2-86537-220-1.
* ↑ «Coronavirus du syndrome respiratoire du Moyen-Orient (MERS-CoV)» (en francès). [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ «En Mauritanie, l’avenir du dromadaire est dans l’agroalimentaire» (en francès), 23-08-2019. [Consulta: 10 novembre 2024].
# Carniola (roca)

Les carnioles, anomenades generalment dolomies cavernoses (en anglès: vacuolar dolomites o cellular dolomites), són roques carbonàtiques: dolomies o calcàries dolomítiques cel·lulars o cavernoses que presenten cavitats plenes de materials, tous o solubles, de fàcil despreniment.
La seva estructura es correspon amb una bretxa anhidrítica, cimentada per diferents carbonats. Els elements estructurals d'aquesta bretxa anhidrítica són dissolts però es mantenen els motlles, que són reemplaçats per ciments dolomític o silícic. Són de colors groguencs, marrons o ataronjats.
Observant-ne l'estructura, la carniola manté una semblança amb alguns tipus de travertins, tot i que la forma dels forats i angulositat la fan ben diferent a l'hora de distingir-la.

## Composició

La seva composició sol ser d'un 70% de calcita, un 20% de dolomita i a més a més dels carbonats també inclouen els hidròxids de ferro o de guix que els confereixen les tonalitats ferroses característiques.

## Formació

La seva gènesi es coneix com a carniolització. Les carnioles es diferencien del per la seva gènesi i angulositat. Els processos de carniolització solen trobar-se associats a climes àrids i càlids, als marges de llacunes o masses d'aigua salobre estancada o de circulació restringida. Sovint s'origina amb la precipitació de la calcita (carbonat càlcic) i la dolomita (carbonat càlcic amb contingut de magnesi) sobre els guixos o les anhidrites. Un cop exposades, les sals d'aquestes roques pateixen també condicions àrides o càlides i es desfan dissolent-se deixant en la roca forats de diferent grandària i angulositat.

## Referències

* 1 2 3 Riba Arderiu, O. et al. «carniola». Diccionari de Geologia, Institut d'Estudis Catalans, 1997. [Consulta: 13 maig 2024].
* ↑ «carniola (mineralogia i petrografia)». enciclopèdia,cat, GEC, 2024. [Consulta: 13 maig 2024].
* ↑ Del Ramo, A.; Guillen, F.. «Rocas-Carniola (Carneola)» (en castellà). Región de Múrcia Digital, Fundación Integra, 2021. [Consulta: 13 maig 2024].
* 1 2 «carniolas, geología. Geoparque Mundial de las sierras Subbéticas» (en castellà). Ministerio de Agricultura, Pesca y Alimentación, 2024. [Consulta: 13 maig 2024].
* ↑ Foucault i Raoult Diccionario de Geología, Barcelona: Masson (1988)

## Enllaços externs

* Fitxa tècnica de la roca (francès)
* Carniola. Cargneule: Patrimoine du Dauphiné (francès)
# Carola Miró i Bedós

Carola Miró i Bedós (Barcelona, 1965 - Girona, 4 de maig de 2024) fou una mestra catalana i Primera Dama de Catalunya entre el 2018 i el 2020, durant el mandat del 131è President de la Generalitat de Catalunya, exercit per Joaquim Torra i Pla.
Exercí de mestra a l'escola concertada Thau de Barcelona, pertanyent a la Institució Cultural del Centre d'Influència Catòlica (ICCIC). L'any 2007 demanà una excedència per a viure amb la seva família durant un any a Suïssa, on treballava el seu espòs a l'asseguradora Winterthur. Miró i Torra havien estudiat plegats als Jesuïtes de Sarrià i havien tingut tres fills.
En l'àmbit polític, Miró i Bedós formà part de les llistes de Reagrupament per a la demarcació de Barcelona a les eleccions al Parlament de Catalunya de l'any 2010, en la 77a posició. Ideològicament, com el seu marit, era catòlica practicant i partidària de la independència de Catalunya.
L'any 2020 fou intervinguda per un càncer, moment en què el seu marit, llavors en el mandat de president català, suspengué temporalment tota la seva agenda pública. La malaltia no li remeté, i el 4 de maig del 2024 morí a l'Institut d'Assistència Sanitària de Girona després d'haver-hi romàs hospitalitzada en estat molt greu durant un temps.

## Referències

* ↑ Hinojosa, Silvia «La maestra que se ve ‘primeradama’ sin esperarlo». La Vanguardia, 19-05-2018, pàg. 4 [Consulta: 27 octubre 2019].
* ↑ Jorro, Ignasi «Fallece en Girona la esposa del 'expresident' Quim Torra» (en castellà). Crónica Global, 04-05-2024. Arxivat de l'original el 5 maig 2024 [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ «Qui és Carola Miró, la dona del president Quim Torra». El Nacional, 14-05-2018. [Consulta: 14 maig 2018].
* ↑ «Carola Miró, la primera dama de Catalunya». Tot es mou. TV3, 16-05-2018. [Consulta: 16 maig 2018].
* ↑ «EDICTE d'1 de novembre de 2010, pel qual es fan públiques les candidatures proclamades per la Junta Electoral Provincial de Barcelona per a les eleccions al Parlament de Catalunya». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 maig 2018].
* ↑ «Así es Carola Miró, la esposa del president Quim Torra». La Vanguardia. Arxivat de l'original el 3 juliol del 2018 [Consulta: 27 octubre 2019].
* ↑ Redacció. «Mor Carola Miró, dona de Quim Torra, després d'anys de lluita contra el càncer». Diari Ara, 05-05-2024. [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ Redacció. «S'ha mort Carola Miró, esposa del president Quim Torra». Vilaweb, 05-05-2024. [Consulta: 5 maig 2024].
# Via Maris

La via Maris és una de les rutes comercials més antigues que es coneixen: data de l'edat de bronze. Era una carretera que bordejava la costa mediterrània (d'aquí el nom) per enllaçar les grans potències de l'edat antiga: Egipte, Mesopotàmia, Turquia… En la Bíblia apareixen referències a aquesta ruta.
Començava al nord d'Egipte i passava per la península del Sinaí (aquest fragment rebia el nom de ruta d'Horus i estava ple de petites fortaleses a un dia de distància preparades per subministrar el necessari a l'exèrcit en campanya). Després passava per les principals ciutats de Palestina fins al llac de Galilea, on seguia fins a Damasc, una de les capitals més importants de l'època. Llavors es convertia en el camí dels Reis i s'endinsava en territori persa.

## Vegeu també

* Camí d'Horus.
* Llista de vies romanes.
* Ruta dels Reis.
* Ruta de l'encens.
* Ruta de la Seda.
* Ruta comercial.
# Carolina Cosse Garrido

Carolina Cosse Garrido (Montevideo, 25 de desembre de 1961) és una enginyera elèctrica i política uruguaiana, actual vicepresidenta de l'Uruguai.
Prèviament va ser presidenta de l'Administració Nacional de Telecomunicacions (ANTEL) durant el govern de José Mujica, i ministra d'Indústria, Energia i Mineria durant el segon govern de Tabaré Vázquez.
En les eleccions nacionals de 2019 va ser elegida senadora de la República. Al setembre de 2020 va ser elegida intendenta del departament de Montevideo per al període 2020-2025. El 2024 va ser designada com a candidata a la vicepresidència en companyia del futur president Yamandú Orsi.

## Referències

* ↑ «Currículum vitae de Carolina Cosse en el Ministerio de Industria, Energía y Minería» (pdf). Ministerio de Industria, Energía y Minería. Arxivat de l'original el 1 de septiembre de 2018. [Consulta: 31 agost 2018].
* ↑ «Yamandú Orsi fue electo como nuevo presidente con el 49,84% de los votos, según datos de la Corte Electoral» (en castellà). Subrayado, 25-11-2024. [Consulta: 25 novembre 2024].
* ↑ Reventós Meseguer, Berta. «L'esquerra de José Mujica torna a governar l'Uruguai». Ara, 25-11-2024. [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «Quién es la alcaldesa de Montevideo: Carolina Cosse, la intendenta que hizo historia en Uruguay» (en castellà). La Voz de Galicia, 14-05-2023. [Consulta: 13 desembre 2023].
* ↑ «Carolina Cosse es la nueva intendenta de Montevideo, según proyección de Cifra» (en castellà). Montevideo Portal. [Consulta: 13 desembre 2023].
* ↑ «Carolina Cosse deja la Intendencia de Montevideo entre críticas del gobierno nacional» (en castellà). [Consulta: 9 juliol 2024].
# Waltham (Maine)

Waltham és una població dels Estats Units a l'estat de Maine (EUA). Segons el cens del 2000 tenia 306 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Waltham tenia 306 habitants, 111 habitatges, i 80 famílies. La densitat de població era de 4 habitants/km².
Dels 111 habitatges en un 37,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,6% hi vivien parelles casades, en un 7,2% dones solteres, i en un 27,9% no eren unitats familiars. En el 15,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,76 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,1.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,4% tenia menys de 18 anys, un 10,1% entre 18 i 24, un 31,7% entre 25 i 44, un 21,9% de 45 a 60 i un 7,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 104,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.167 $ i la renda mediana per família de 40.313 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.438 $ mentre que les dones 20.625 $. La renda per capita de la població era de 13.467 $. Entorn del 15,1% de les famílies i el 13,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Waltham». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 10 de febrer 2020. [Consulta: 7 d’agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Waltham». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Carolina García (pintora)

Carolina García (Bilbao, d. 1856-1865) va ser una pintora basca.
Natural de Bilbao. Va ser deixebla de Juan Conrotte García. Les seves germanes, Josefa i Juana, també van ser pintores a la mateixa època. Amb elles va participar en les edicions de l'Exposició Nacional de Belles Arts de 1856, 1858, 1860 i 1864 i a l'Exposició Internacional de Baiona del darrer any. En aquell moment està documentat que residia a Madrid. Als certàmens va presentar diversos retrats, natures mortes i animals i un llenç representant Una família aldeana. La premsa va elogiar el seu treball atesa la manca de dones artistes.
Al Museu Frederic Marès es conserva un Retrat femení de la seva autoria.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Pérez-Martín, Mariángeles. «Carolina García» (en castellà). Universitat de Saragossa, 2023. [Consulta: 25 juliol 2023].
* 1 2 3 Ossorio y Bernard, Manuel. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX (en castellà). vol. 1. Madrid: Imprenta a cargo de Ramón Moreno, 1868, p. 268-269.
* ↑ Sáinz Gil, Ana María «Los artistas que nacieron y/o que trabajaron en el País Vasco durante el siglo XIX a través de la obra de Mariano Ossorio y Bernard, Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX y propuestas para nuevas investigaciones que lleven a completar el panorama de artistas vascos del XIX». Kobie (Serie Bellas Artes), núm. 8, 1991, pàg. 65.
# Hatza

El hatza, hadza, hatzapi, hatzabi, kindiga, o kangeju és una llengua aïllada parlada per gairebé un miler de nòmades caçadors-recol·lectors al sud-est del llac Victòria, en les regions de Singida, Aruixa i Xinyanga, al llarg de la vora meridional del llac Eyasi, a Tanzània.
El potencial perill d'extinció del hatza no es deriva de causes internes, ja que –malgrat el reduït nombre de parlants– els nivells d'ús de la llengua són elevats (ús qualificat de ‘vigorós' segons l'Ethnologue 2005) i la cadena de transmissió intergeneracional roman ininterrompuda (la majoria dels nens i nenes l'aprenen). El veritable perill per a la supervivència del hatza el representa, paradoxalment, el fet que, un cop erradicada la mosca tsetsè del país dels hatza, aquests estan perdent –progressivament i irremeiable–, aigua, boscs, aliments i terra en benefici dels ramaders, carboners, caçadors i explotadors nouvinguts alhora que pateixen l'arribada de malalties fins ara desconegudes per als nadius.

## Classificació

Tradicionalment classificat, juntament amb el seu veí el sandawe, com a llengua khoisan, el hatza mostra ben pocs trets comuns amb aquesta família de llengües fora de la presència en el seu inventari fonològic dels clics (fet que ha estat decisiu en l'establiment de l'hipotètic lligam genètic).
L'evidència lèxica, però, no recolza aquesta adscripció taxonòmica: escassegen els cognats proposats per al hatza amb el sandawe o amb llengües khoisan i molts d'ells són dubtosos. Part del lèxic compartit amb el sandawe podria no ser sinó un conjunt de manlleus comuns al cuixític. Els mots que vincularien el hatza amb diverses llengües sud-africanes, d'altra banda, són, a més d'escassos, d'una substància fònica tan minsa (síl·labes CV, la majoria) que no es pot descartar que no es tracti de simples coincidències formals.

## Sistema fonològic
### Vocalisme

El hatza presenta cinc fonemes vocàlics: [i e a o u], sense, per exemple l'oposició fonològica entre [e] / [ɛ] i [o] / [ɔ] que existeix en català. La quantitat vocàlica és un simple tret fonètic derivat de l'elisió d'una [ɦ] intervocàlica: [khaɦa] or [khaː] ‘escalar; enfilar-se’. Hi ha tant vocals nasals (no pas gens comunes, però) com nasalitzades (davant de clic sord nasal).

## Bibliografia

* Sands, Bonny E. (1998) "The Linguistic Relationship between Hadza and Khoisan" in Schladt, Matthias (ed.) Language, Identity, and Conceptualization among the Khoisan (Quellen zur Khoisan-Forschung Vol. 15), Colònia: Rüdiger Köppe, 265-283.
* Bonny Sands, Ian Maddieson, Peter Ladefoged (1993). "The Phonetic Structures of Hadza", UCLA Working Papers in Phonetics, No. 84: Fieldwork Studies in Targeted Languages.
* A.N. Tucker, M.A. Bryan i James Woodburn com a coautor sobre el Hatza (1977). "The East African Click Languages: A Phonetic Comparison" in J.G. Moehlig, Franz Rottland, Bernd Heine, eds, Zur Sprachgeschichte und Ethnohistorie in Afrika. Berlin: Dietrich Diener Verlag.
# Carrer de Craywinckel

El carrer de Craywinckel és un vial que uneix el passeig de Sant Gervasi amb l'avinguda de la República Argentina, al barri d'el Putxet i el Farró de Barcelona.

## Història

Els Craywinckel eren una nissaga de militars del regiment de la Guàrdia Valona, creat el 1596 per Felip II. Bartomeu de Craywinckel i Maeyer va néixer a Anvers el 1682 i es va establir a Sevilla, on el 1703 es va casar amb Joana Paula Hunneus, d'origen flamenc però nascuda a Sevilla el 1685. Durant el regnat de Felip V va exercir com a comptador d'hisenda (recaptador d'impostos) i veedor de la gente de guerra a Cartagena de Indias, on van néixer els seus fills Francisco (1713-1772), tractadista i ministre conseller en els primers governs de Carles III, José (1715-1764), governador i capità general de la província de Sonora i Sinaloa, i Manuel de Craywinckel i Humens (1716-1772), tinent coronel dels reials Exèrcits i capità del regiment de la Reial Guàrdia Valona, que el 1771 va adquirir a l'Estat una finca que havia estat dels jesuïtes, expulsats el 1767 per Carles III, composta per tres masos.
Casat amb Maria Lluïsa Gotaert de Pechmann, el va succeir el seu fill Manuel Felip de Craywinckel i de Pechmann (1751-1815), també militar, que es va casar amb la seva cosina Manuela Maria de Craywinckel i de Crespo, i llegà la finca als seus fills Manuel Lluís i Josep Joaquim de Craywinckel i de Craywinckel.
Aquest darrer es va casar amb María del Sagrario Hurtado de Mendoza y Palomeque (†1866), germana del marquès d'Hermosilla, i cap al 1870, el seu fill Joan de Craywinckel i Hurtado de Mendoza presentà els plànols de la urbanització del carrer.

## Vegeu també

* Grup residencial El Frare Negre
* Jardins de la Tamarita

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Portavella i Isidoro, 2003.
* 1 2 Molas, 1987, p. 159-161.
* ↑ «Francisco de Craywinckle [sic]». Db-e. Real Academia de la Historia.
* ↑ «José Tienda de Cuervo Craywinckel». Db-e. Real Academia de la Historia.
* ↑ «Relació de les propietats dels jesuïtes de Barcelona». Reial Junta Municipal de la Ciutat de Barcelona del Principat de Catalunya, 06-06-1770.
* ↑ Secretaria de la Reial Junta Municipal de la Ciutat de Barcelona, notari Daniel Troch, 24-01-1771.
* ↑ Fernández de Bethencourt, F. Anales de la nobleza de España. Anuario de 1884, 1884, p. 279.
* ↑ Mestre, Jesús «Els carrers d'Hurtado i Marmellà, vertebradors del barri del Putxet». El Jardí, 08-06-2023.
* ↑ Mestre, Jesús «El carrer de Craywinckel». El Jardí, 29-07-2020.
* ↑ «Sol·licitud de Juan de Craywinckel i Hurtado de Mendoza de la indemnització per una peça de terra expropiada a la carretera d'Esplugues a Badalona». Obres d'infraestructura 1186. AMDSG, 04-11-1870.

## Bibliografia

* Moles, Pere «Tres textos econòmics sobre la Catalunya il·lustrada». Pedralbes, Revista d'Història Moderna, 7, 1987, pàg. 147-161.
* Portavella i Isidoro, Jesús. Els carrers de Barcelona: Sant Gervasi. Ajuntament de Barcelona, 2003, p. 90-92. ISBN 84-7609-800-6.
# Hel·le

Segons la mitologia grega, Hel·le (en grec antic Έλλη) va ser una heroïna, filla d'Atamant, rei d'Orcomen, i de Nèfele.
Hel·le va fugir amb el seu germà Frixos sobre el moltó del velló d'or que havia de salvar-los de la mort i de l'odi de la seva madrastra Ino, i van marxar volant cap a la Còlquida.
Però, en passar pel damunt dels Dardanels, ella va caure al mar, que, en record seu, va prendre el nom d'Hel·lespont. Una altra versió de la llegenda diu que Hel·le no va morir, sinó que en caure al mar va ser recollida per Posidó i la va salvar. El déu se'n va enamorar i la va fer mare de Pèon, Edó i Almops. Tucídides parla de les regions de Peònia, Edoea i Almòpia, a Macedònia, que haurien estat fundades per aquests herois.

## Referències

* ↑ Esmentat per Ovidi, a les Metamorfosis, 195 Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, L. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 237. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 108. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1