OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Detector de fum

Un detector de fum és un aparell de seguretat que detecta la presència de fum a l'aire i emet un senyal acústic que avisa del perill d'incendi. Forma part d'un sistema de detecció i alarma d'incendis. Es poden classificar segons el mètode de detecció: òptics o iònics, tot i que alguns fan servir ambdós mecanismes per augmentar la seva eficàcia.

## Història

L'any 1902 George Andrew Darby, un enginyer electrònic de Birmingham, Anglaterra, va patentar l'indicador elèctric de calor i alarma d'incendis. L'aparell indicava qualsevol canvi de temperatura que es produís al lloc on era. Funcionava mitjançant un circuit elèctric que es tancava si la temperatura superava un límit i feia sonar una alarma. Bàsicament, és el principi de funcionament dels termòstats. Mitjançant successives millores del disseny, s'ha arribat als actuals detectors de fum.

## Tipus
### Detector òptic

Se subdivideixen en dos tipus, segons si detecten el fum per enfosquiment o per dispersió de l'aire en un espai:
* De raig infraroig, formats per un dispositiu emissor i un altre receptor. Quan s'enfosqueix l'espai entre ells a causa del fum només una part de la llum emesa arriba al receptor i això provoca que el senyal elèctric que aquest produeix sigui més dèbil i s'activi l'alarma.
* De tipus puntual, en els que emissor i receptor són a la mateixa càmera però el raig emès no arriba al receptor perquè els seus eixos formen un angle major de 90° i estan separats per una pantalla. Quan entra el fum a la cambra el feix de llum emès es refracta i pot arribar al receptor, la qual cosa provoca que s'activi l'alarma.

### Detector iònic

Aquest tipus de detector és més barat que l'òptic i pot detectar partícules que són massa petites per influir a la llum. Es compon d'una petita quantitat de l'isòtop radioactiu americi 241 que emet radiació alfa. La radiació passa a través d'una cambra oberta a l'aire en la qual es troben dos elèctrodes que permeten un petit i constant corrent elèctric. Si entra fum a aquesta cambra es redueix la ionització de l'aire i el corrent disminueix o fins i tot s'interromp, la qual cosa fa que s'activi l'alarma.

## Manteniment

Molts detectors residencials fan servir piles alcalines. Si aquestes piles es gasten, el detector deixa de funcionar. Per evitar això, alguns estan dissenyats per emetre un senyal de bateria baixa. També n'hi ha que incorporen un botó de prova que permet comprovar el correcte funcionament de l'aparell. Els que no en tenen es poden comprovar amb fum artificial.

## Enllaços externs

* Objectiu: prevenir incendis domèstics, article de la revista Consumer-Eroski sobre els detectors de fum.
* Quant a l'americi-241 en els detectors de fum Arxivat 1996-01-01 a Wayback Machine. (anglès)
* Detectors iònics (anglès)
# Riyal

El riyal (en àrab ريال, riyāl, pl. ريالات, riyālāt) és la unitat monetària oficial de l'Aràbia Saudita i de Qatar:
* Riyal de Qatar (codi ISO 4217: QAR)
* Riyal saudita (SAR)
Les dues monedes tenen una taxa de canvi molt semblants. Segons dades de 31 de març del 2006:
* 1 QAR = 4,4094 EUR = 3,6831 USD
* 1 SAR = 4,5434 EUR = 3,7506 USD
Si bé en àrab i en persa s'escriu igual, s'acostuma a transcriure rial la moneda del Iemen, l'Iran i Oman. Vegeu també, doncs, rial iemenita (YER), rial iranià (IRR) i rial omanita (OMR).
La moneda agafa el seu nom del "real de plata" encunyat per primer cop per Pere el Cruel de Castella (1350-1359) i després per Ferran I de Portugal (1367-1383). Va ser moneda a Espanya fins al 1870 i a Portugal fins al 1910. Fou declarada moneda de l'Aràbia Saudita el 1935. Als Emirats Àrabs Units va entrar en vigor el 1966, però el 1972 fou substituït pel riyal de Qatar i Dubai i el 1973 pel dirham (però el riyal va subsistir a Qatar).
# Sērā fuku

L'uniforme de mariner o sērā fuku (en japonès セーラー服) és l'uniforme escolar japonès que acostumen a portar les noies que estudien als intituts de secundària i de preparatòria. El 1921 la directora del col·legi Jo Gakuen (福岡女学院) de Fukuoka, Elizabeth Lee, el va introduir com a uniforme escolar. Està basat en l'uniforme de la Marina Reial Britànica de l'època, quan ella mateixa havia tingut una experiència com a estudiant d'intercanvi al Regne Unit.

## Característiques

De la mateixa forma que l'uniforme masculí, el ''gakuran'', el sērā fuku té molta similitud amb diferents uniformes militars utilitzats a la marina. L'uniforme generalment consisteix en una brusa unida a un collar d'estil mariner (襟 eri) i una faldilla plisada. Hi ha variacions estacionals de l'uniforme per a l'estiu i per a l'hivern, en les quals s'ajusta la llargada de la màniga de la camisa i el tipus de tela. Normalment una cinta dona la volta al tors, unida a la brusa. La cinta es pot canviar per una corbata, una corbata texana o simplement arcs. Els colors més comuns són el blau marí, el blanc, el gris i el negre.
Les sabates, els mitjons, i altres accessoris, de vegades també formen part de l'uniforme. Els mitjons, si estan especificats per l'uniforme, normalment són de color blau marí o blanc, i les sabates són mocasins de tacó ample de color marró o negre. Encara que no formen part de l'uniforme prescrit, les noies que van més a la moda porten mitjons folgats amb el sērā fuku.

## Significat cultural

El sērā fuku té una característica de nostalgia per a les exestudiants, i sovint s'associa a la relativament despreocupada joventut. Les imitacions del sērā fuku són una disfressa popular per Halloween i altres festes, i es venen en grans magatzems i botigues de roba d'arreu del Japó.
Com que els uniformes escolars són elements propensos al fetitxisme, van proliferar establiments il·legals coneguts com a burusera on es venien sērā fuku de segona mà, tot i que alguns canvis en les lleis japoneses han posat traves a aquestes pràctiques.
L'uniforme, en general és vist per alguns joves com un símbol del conformisme, i com a tal ha estat modificat per estudiants rebels per tal d'exhibir la seva personalitat. Algunes de les variacions consisteixen a allargar o reduir la faldilla, arromangar-se les mànigues, treure's la cinta, ocultar pegats o xapes sota el collar, etc. En les dècades passades, algunes variants acolorides del sērā fuku van ser adoptades per bandes japoneses com la Bōsōzoku.
El sērā fuku, junt amb altres estils d'uniforme escolar, juga un gran paper en la cultura otaku i en el cànon sexual japonés, com evidencien el gran nombre de personatges de l'anime, el manga i el doujinshi que duen l'uniforme. Alguns exemples són:
* El popular anime Sailor Moon, on els personatges portaven elaborats uniformes sērā fuku quan es transformaven en super-heroïnes.
* "Sailor Fuku o Nugasanaide" va ser una cançó d'Onyanko Club molt popular als anys 80.
* La popular sèrie de televisió Sukeban Deka presentava noies delinqüents en uniforme.
* La protagonista femenina de la sèrie Inuyasha, Kagome Higurashi, quasi sempre apareixia amb l'uniforme de mariner.
# Pharming

Pharming és un terme anglés, emmergit de la unió de dos termes: "farming" (conrear a una granja) i "pharmaceutical" (fàrmac o substància farmacològica), i es refereix a la utilització de l'enginyeria genètica per a inserir gens que produeixen fàrmacs dins d'un hoste animal o vegetal que en altres casos no expressaria aquests gens. Conseqüència d'açò, els hostes animals i vegetals produeixen aquest fàrmac en grans quantitats que pot ser purificat i utilitzat com un producte medicamentós. Alguns productes i nutrients creats poden ser administrats directament menjant la planta o bevent la llet (si el gen és inserit dins d'una vaca). Per exemple, l'arròs d'or on se li ha inserit un gen que produeix β-carotens o la llet de les vaques en què conté vitamina D.
Els productes del pharming són proteïnes recombinants o els seus productes metabòlics. Fàrmacs fets a partir de proteïnes recombinants tenen una gran eficàcia potencial i menys efectes secundaris que les molècules menudes perquè l'acció d'aquestes proteïnes van dirigides a la causa de la malaltia en comptes del tractament dels símptomes. Les proteïnes recombinants normalment són produïdes mitjançant bacteris o rents en bioreactors però el pharming ofereix l'avantatge de què no s'hi requereix una infraestructura cara i és fàcil arribar a una capacitat de producció raonable a la demanda. S'estima que el preu de producció d'una proteïna recombinant amb el pharming serà un 20% menor que el cost actual.
Als Estats Units d'Amèrica, les plantes transgèniques incloent, però no limitant, a aquelles que produeixen substàncies farmacològiques, estan regulades per tres agències governamentals que comprenen el Marc Coordinat de la Regulació de la Biotecnologia establert a 1986:
* USDA Animal and Plant Health Inspection Service (Servei d'inspecció sanitària a animals i plantes) - avalua els impactes agrícoles potencials com el flux gènic i la capacitat de produir llavors.
* Environmental Protection Agency - avalua els impactes mediambientals potencials de microorganismes intergènics sota l'acta de control de substàncies tòxiques
* DHHS FDA - avalua el risc sanitari humà si la planta o una de les seues proteïnes estan destinades al consum humà.

## Referències

* ↑ Twyman, Richard M.; Stoger, Eva; Schillberg, Stefan; Christou, Paul; Fischer, Rainer «Molecular farming in plants: Host systems and expression technology». Trends in Biotechnology, 21, 12, 2003, pàg. 570–8. DOI: 10.1016/j.tibtech.2003.10.002. PMID: 14624867.

## Vegeu també

* Biofarmacologia
* Química farmacèutica
Viccionari
# Felip I de Borgonya

Felip I de Borgonya, dit Felip de Rouvres, (Rouvres, 1345 - Rouvres 1361), va ser comte de Borgonya i Artois (1347-1361); duc de Borgonya (1349-1361), i comte d'Alvèrnia i Boulogne (1360-1361). Fou l'últim duc de la Dinastia Capet.

## Orígens familiars

Nasqué l'agost de 1345 sent l'únic fill de l'infant Felip de Borgonya i Joana d'Alvèrnia. Era net per línia paterna del duc Eudes IV de Borgonya i la comtessa Joana III de Borgonya, i per línia materna del comte Guillem XII d'Alvèrnia i Margarida d'Evreux. Felip va succeir a la seva àvia al comtat de Borgonya (Franc Comtat) i Artois quan només tenia un any. Va succeir al seu avi quan només tenia tres anys. El seu pare difunt era fill únic d'Odó IV, duc de Borgonya, i de Joana III de Borgonya, comtessa de Borgonya i Artois.

## Núpcies i descendents

El 14 de maig de 1357 es casà a Lilla amb la comtessa Margarida III de Flandes. D'aquesta unió no tingueren descendents.

## Ducat de Borgonya

Fou el successor de la seva àvia el 1346 i del seu avi, per la prematura mort del seu pare el 1349.
Durant la seva minoria d'edat va governar els seus estats el segon espòs de la seva mare, el futur rei Joan II de França. La derrota d'aquest a la batalla de Poitiers de 1356 provocà que la seva mare, que es va convertir en reina de França després de tornar-se a casar amb el rei Joan II de França, governes Borgonya com a tutora de Felip fins a la seva mort el setembre de 1360.
A la seva possessió del ducat, Felip I governava el ducat de Borgonya i bona part d'Alvèrnia, així mateix l'Artois i el Franc Comtat, com herència aquests del comtat de Borgonya. Pel seu matrimoni aconseguí Flandes, Nevers, Rethel, Anvers, Brabant i Limburg.
El 21 de novembre de 1361, a l'edat de 15 anys, Felip va morir, ja sigui per la pesta o per les ferides patides en un accident d'equitació, abans que pogués consumar el seu matrimoni amb Margaret. Amb la seva mort, el rei Joan II de França va reclamar el ducat per al regne de França, fent del seu fill petit Felip II de Borgonya (El temerari), tinent general reial el 27 de juny de 1363 i duc de Borgonya el juny de 1364.

## Referències

* 1 2 Wim Blockmans and Walter Prevenier, The Promised Lands: The Low Countries Under Burgundian Rule, 1369-1530, transl. Elizabeth Fackelman, ed. Edward Peters, (University of Pennsylvania Press, 1999), 13.
* ↑ Jonathan Sumption, The Hundred Years War:Trial by Fire, Vol. II, (University of Pennsylvania Press, 1999), 382.
* ↑ W. Mark Ormrod, Edward III, (Yale University Press, 2011), 417.
* ↑ Richard Vaughan, Philip the Bold: The Formation of the Burgundian State, Vol. 1, (The Boydell Press, 2005), 152.

## Bibliografia

* L'art de vérifier les dates des faits historiques, des chartes, des chroniques et autres anciens monuments, depuis la naissance de Notre-Seigneur, Volum 10, París 1818-1819
# Concentricicloïdeus

Els concentricicloïdeus (Concentricycloidea) són una infraclasse d'equinoderms de la classe dels asteroïdeus. Només es coneixen dues espècies, Xyloplax turnerae i Xyloplax medusiformis.

## Característiques

Es tracta de petits animals, de mida inferior a un centímetre, descoberts el 1986 en aigües profundes de Nova Zelanda. Tenen un cos aplanat en forma de disc, amb espines que radien de la vora, però no tenen braços, a diferència de les estrelles de mar o les ofiures. El seu aparell digestiu és molt reduït i poden absorbir matèria orgànica directament a través d'una superfície membranosa que recobreix la boca.

## Referències

* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Concentricycloidea» (en anglès). [Consulta: 22 maig 2020].
# Laurals

Les laurals (laurales) són un ordre dins les plantes amb flors. Pren el nom del nom científic del llorer: Laurus. Aquest ordre no està recongut per tots els sistemes que inclouen aquestes plantes dins de l'ordre Magnoliales.

## taxonomia de l'ordre Laurales

* família Atherospermataceae
* família Calycanthaceae
* família Gomortegaceae
* família Hernandiaceae
* família Lauraceae
* família Monimiaceae
* família Siparunaceae
L'ordre inclou unes 2.500-2.800 espècies de 85-90 gèneres que són arbres o arbusts, la majoria tropicals o subtropicals; pocs gèneres es troben en climes temperats. S'ha trobat fòssils de lauràcees des del Cretaci i aquest origen tan antic pot explicar les morfologies tan diversificades que presenten.

## Referències

* K.J. Perleb (1826). Lehrbuch der Naturgeschichte des Pflanzenreichs p. 174 (Magner, Friburg, Alemanya).
* Renner, Susanne S. (Maig de 2001) «Laurales», dins de: Nature Encyclopedia of Life Sciences. Londres: Nature Publishing Group. doi:10.1038/npg.els.0003695 Resum i text complet. PDF
* Renner S.S. (1999). «Circumscription and phylogeny of the Laurales: evidence from molecular and morphological data». American Journal of Botany 86 (9), pàg. 1301-1315. Resum i text complet. PDF
* Endress P.K., Igersheim A. (1997). «Gynoecium diversity and systematics of the Laurales». Botanical Journal of the Linnean Society 125 (2), pàg. 93-168. doi:10.1006/bojl.1997.0113 Resum.
# Salsifí

El salsifí, barbeta o barba de cabra (Tragopogon porrifolius) és una planta silvestre i conreada de la família de les asteràcies, molt semblant a l'escurçonera de nap (Scorzonera hispanica), amb la qual sovint es confon. Les dues plantes tenen l'origen a la regió mediterrània.

## Descripció

Planta bianual, el primer any fa una roseta de fulles llargues, primes i acuminades de color glauc. El segon any floreix fent un capítol de flors ligulades i vistoses de color porpra. Fructifica en aquenis dotats d'un papus de pèls plomosos que justifiquen el nom científic Tragopogon que en grec significa «barba de cabra», mentre que el nom de l'espècie, porrifolius, significa 'fulles de porro' en llatí. L'arrel fa uns 30 cm de llarg i el seu interior és d'un color groc blanquinós cosa que la diferencia de l'escurçonera que és d'arrel blanca en l'interior.

## Conreu

Està en decadència actualment, ja que es prefereix l'escurçonera. Es sembra directament a la tardor o primavera, els primers dies després de néixer és molt delicada pel que fa a competència amb les males herbes. Li agraden les terres corrents en la regió mediterrània és a dir més aviat bàsiques amb bon contingut en calç. Les arrels són delicades d'arrencar, ja que els mercats les volen senceres i són bastant llargues.

## Usos

Molt típica de la cuina francesa. Té un gust especial, com d'ostra. Es fa servir en sopes, amanides i plats guisats. Conté inulina en lloc de midó. Alt contingut en calci, ferro i vitamina C.
# Concilis de Toledo

Els Concilis de Toledo foren unes reunions de bisbes, convocades la majoria pel rei, en les quals es va legislar i es va dictaminar sobre afers polítics del Regne de Toledo.
S'ha discutit molt sobre quina classe d'Assemblea eren els Concilis generals. No existeix un paral·lel en cap país i, per tant, la qüestió està oberta a múltiples interpretacions. En general, per algunes indicacions, se sap que els Concilis constituïen una forma de suport al rei o a la seva política, però es desconeix si es tractava d'un suport merament moral, d'un suport secundari (estant la base del poder del rei en els nobles i l'exèrcit) o d'un suport decisiu sense el qual el rei no hauria obtingut el suport dels nobles i/o de la població, molt influïda per les autoritats religioses.
Les decisions del Concili versaven sobre les peticions del rei (a banda dels temes d'estricta disciplina eclesiàstica) i s'adoptaven per majoria (a partir del VIII Concili l'assistència de nobles palatins va acostar als gots a la majoria o potser els la va donar). Els bisbes que defensaven les posicions derrotades estaven obligats a assumir les decisions conciliars sota pena d'excomunicació.
En tots els casos les decisions adoptaves anaven en la direcció suggerida pel rei i rarament van vulnerar els desitjos d'aquest (si ho van fer el rei podia no confirmar els resultats del Concili), presentant com a mínim normes que poguessin ser del grat reial. El rei mai va ser criticat pels Bisbes en un Concili, encara que a vegades es va criticar al rei anterior.
L'assistència al Concili era obligatòria, llevat de malaltia o realització d'un encàrrec del rei; la pena per incompliment havia de ser l'excomunió per un any.
Inicialment religiosos (I i II Concili) van derivar en convencions polítiques (III al XVIII).
Vegeu:
* I Concili de Toledo
* II Concili de Toledo
* III Concili de Toledo
* IV Concili de Toledo
* V Concili de Toledo
* VI Concili de Toledo
* VII Concili de Toledo
* VIII Concili de Toledo
* IX Concili de Toledo
* X Concili de Toledo
* XI Concili de Toledo
* XII Concili de Toledo
* XIII Concili de Toledo
* XIV Concili de Toledo
* XV Concili de Toledo
* XVI Concili de Toledo
* XVII Concili de Toledo
* XVIII Concili de Toledo
* Sínodes provincials visigots
# Monotípia

    No s'ha de confondre amb el terme taxonòmic «monotípic».
La monotípia és una varietat d'impressió planogràfica. El resultat és una única estampa, anomenada monotip.
Com en tota impressió, hi ha un procés d'inversió. L'artista dibuixa sobre qualsevol superfície llisa com el vidre, la porcellana i utilitza alguna tècnica de pintura: oli, aquarel·la o tinta. Es pot crear la imatge pintant-la directament sobre la superfície o cobrint-la amb un corró amb una fina capa de pintura i anar-la eliminant amb els dits o amb un pinzell fins a formar la imatge. A continuació s'aplica el paper sobre la superfície llisa i la imatge quedarà transferida, fregant el dors del paper manualment, amb una cullera o utilitzant un corró.

## Vegeu també

* Màquina Linotip
* Màquina Monotype
* Companyia Linotype
* Companyia Monotype

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.92. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 5 desembre 2014].
# Arxipèlag d'Hochelaga

L'arxipèlag d'Hochelaga, també conegut com les illes de Mont-real (archipel d'Hochelaga en francès), és un grup de 538 illes situat a la confluència dels rius Sant Llorenç i Ottawa, al sud-oest de la província canadenca del Quebec.
L'illa més gran de l'arxipèlag és l'illa de Mont-real, ocupada en bona part per la ciutat de Mont-real. A aquest municipi també pertanyen 74 petites illes de l'arxipèlag, d'entre les quals destaquen les illes Bizard, Dorval, Notre-Dame, Sainte-Hélène i Sœurs.
La segona illa de l'arxipèlag en extensió és l'îlla Jésus, que forma juntament amb les illes Laval i d'altres illes més petites la ciutat de Laval.
D'entre les altres illes destaquen les illes de Boucherville i l'illa Perrot.

## Història

L'arxipèlag pren el seu nom d'Hochelega, un assentament iroquès de l'illa de Mont-real, on posteriorment s'hi va instal·lar una colònia francesa que amb el temps va esdevenir la moderna ciutat de Mont-real.
Diverses teories intenten explicar l'origen del nom d'aquest assentament indi. Una d'elles defensa que Hochelaga ve del mot iroquès oserake, que voldria dir «camí dels castors» o bé «l'indret on hom prepara una emboscada». Une altra interpretació, de L.D. Lighthall, sosté que l'arrel no és oserake sinó osheaga, que vol dir «grans ràpids».
# Furongià

⇦ CAMBRIÀ ⇨ :
| Període | Sèrie | Estatge | Edat (Ma) |
| Cambrià | Furongià | Desè estatge | ~ 489,5 |
| Cambrià | Furongià | Jiangshanià | ~ 494 |
| Cambrià | Furongià | Paibià | ~ 497 |
| Cambrià | Miaolingià | Guzhanguià | ~ 500,5 |
| Cambrià | Miaolingià | Drumià | ~ 504,5 |
| Cambrià | Miaolingià | Wuliuà | ~ 509 |
| Cambrià | Segona sèrie | Quart estatge | ~ 514 |
| Cambrià | Segona sèrie | Tercer estatge | ~ 521 |
| Cambrià | Terranovià | Segon estatge | ~ 529 |
| Cambrià | Terranovià | Fortunià | 541,0 ± 1,0 |
El Furongià ([furonkià]) és la quarta i última sèrie del Cambrià. Comprèn el temps entre fa ~ 497 milions d'anys i fa 485,4 ± 1,9 milions d'anys. Segueix el Miaolingià i precedeix l'estatge Tremadocià, de l'Ordovicià inferior. Es divideix en tres estatges: el Paibià, el Jiangshanià i el desè estatge del Cambrià, que encara no té nom.

## Etimologia

En el passat, el Furongià fou conegut com a «quarta sèrie» del Cambrià. El nom actual substituí l'antiga denominació de «Cambrià superior» i equival al nom local «Hunanià». El nom «Furongià» fou ratificat per la Comissió Internacional d'Estratigrafia el 2003. Furong (芙蓉), que significa «lotus» en xinès, es refereix a Hunan, coneguda com a «província del lotus».

## Notes i referències

* ↑ Anteriorment conegut com a Cambrià superior, Merionethià, Croixià o Potsdamià.
* ↑ «Vocabulari de l'escala dels temps geològics». Institut Geològic de Catalunya. [Consulta: 23 novembre 2013].
* ↑ «GSSP Table - Paleozoic Era». Geologic Timescale Foundation. [Consulta: 17 novembre 2012].
* ↑ Peng, Shanchi; Babcock, Loren; Robison, Richard; Lin, Huanling; Rees, Margaret; Saltzman, Matthew «Global Standard Stratotype-section and Point (GSSP) of the Furongian Series and Paibian Stage (Cambrian)» (en anglès). Lethaia, 37, 4, 30-11-2004, pàg. 365–379. DOI: 10.1080/00241160410002081.
# Nou xéquel

El nou xéquel (hebreu: שקל חדש‎, xéqel hadaix; àrab: شيكل جديد, xīkil jadīd) és la moneda d'Israel i, juntament amb el dinar jordà, també ho és de l'Autoritat Nacional Palestina. El codi ISO 4217 és ILS i com a abreviació es fa servir el símbol ₪ –una combinació de les inicials hebrees dels mots xéqel (ש) i hadaix (ח)– o bé s'abreuja שח (pronunciat xah). Es divideix en 100 agorot (אגורות; en singular agorà, אגורה; en àrab اغورة, agura).
Es va adoptar el 1985 en substitució del xéquel a raó de 1.000 antics xéquels per cadascun de nou.
Emès pel Banc d'Israel (en hebreu בנק ישראל, Banq Yisrael; en àrab بنك اسرائيل, Bank Isrāʾīl), en circulen monedes de 10 agorot i de ½, 1, 2, 5 i 10 nous xéquels, i bitllets de 20, 50, 100 i 200 nous xéquels.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 4,81153 ILS (27 de novembre del 2013)
* 1 USD = 3,53959 ILS (27 de novembre del 2013)

## Vegeu també

* Xéquel

## Enllaços externs

* Banc d'Israel Arxivat 2009-08-17 a Wayback Machine. (hebreu) (anglès)
* Monedes i bitllets israelians des del 1948 Arxivat 2009-02-17 a Wayback Machine. (hebreu) (anglès)