OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dubravka Turić

Dubravka Turić (nascuda a Zagreb el 1973) és una directora, guionista i muntatgista croat.

## Biografia

Turic es va llicenciar en muntatge de cinema i televisió en l'Acadèmia d'Art Dramàtic de Zagreb. Belladonna, el seu primer curtmetratge com a guionista, directora i muntadora, va guanyar el Premi Orizzonti al millor curtmetratge a la 72a Mostra Internacional de Cinema de Venècia. La pel·lícula també va estar en la selecció oficial de Sundance, Rotterdam i molts altres festivals de cinema. Tresnje (2017), el seu segon curtmetratge, es va estrenar dins de la Quinzena de Cineastes al 70è Festival Internacional de Cinema de Canes. Turić també ha treballat com a guionista de sèries documentals per a la televisió croata.
En 2022 va estrenar la seva segona pel·lícula Tragovi, que va ser seleccionada com la candidata croata a la millor pel·lícula internacional als Premis Oscar de 2024.

## Filmografia

* Duboki rezovi (2018)
* Tragovi (2022)

## Referències

* 1 2 «Dubravka Turic | Network / People» (en anglès). [Consulta: 16 setembre 2023].
* ↑ «Dubravka Turic | IFFR» (en anglès). [Consulta: 16 setembre 2023].
* ↑ «VIDEO: Film ‘Tragovi’ selected as Croatian Oscar candidate» (en anglès). [Consulta: 16 setembre 2023].
# Fiesque

Fiesque (o La conspiració genovesa) és una òpera en tres actes del compositor francès Édouard Lalo. El llibret, de Charles Beauquier, està basat en una obra de Friedrich von Schiller de 1784, Die Verschwörung des Fiesco zu Genua, que narra la conspiració que Giovanni Luigi Fieschi va liderar contra família Doria, que tenia el govern de Gènova, el 1547.
L'estrena escenificada va tenir lloc al Nationaltheater de Mannheim el 16 de juny de 2007. Prèviament, l'estrena concertant es va fer el 27 de juliol de 2006 en el marc del Festival de Radio France et Montpellier, amb Roberto Alagna en el paper principal.

## Enregistraments

* Roberto Alagna (Fiesque), Michelle Canniccioni (Léonore), Béatrice Uria-Monzon (Julie), Franck Ferrari (Verrina). Radio Latvia Choir, Orquestra de Montpeller, dir. Alain Altinoglu. Enregistrament de la versió en concert del 27 de juliol de 2006. Deutsche Grammophon, 2011.

## Referències

* Stefano Nardelli, «Fiesque Fiasco», Giornale della Musica, 20 de juny de 2007. Crònica de l'estrena mundial.

## Enllaços externs

* University College Opera Arxivat 2008-03-11 a Wayback Machine., que estrenà l'òpera al Regne Unit.
* Nicolas Pierchon, 'Création concertante de Fiesque, premier opéra de Lalo' Arxivat 2007-10-27 a Wayback Machine., Res Musica, Crònica de l'estrena concertant a Montpeller (en francès).
# Copa Ciutat d'Addis Ababa

La Copa Ciutat d'Addis Ababa (Addis Ababa City Cup, Amhàric: አዲስ አበባ ከተማ ዋንጫ) és una competició futbolística d'Etiòpia per eliminatòries. És organitzat per la Federació de Futbol d'Addis Ababa. La disputen equips de la ciutat d'Addis Ababa amb l'excepció d'equips convidats.

## Historial

Font:
| Temporada | Campió | Resultat | Finalista |
| 2004 | Ethiopian Coffee SC |
| 2005 | EEPCO FC | 0-0 (5-4 p) | Ethiopian Coffee SC |
| 2006 | EEPCO FC |
| 2007 | St. George SC | 2-0 | Insurance (Medhin) |
| 2010 | St. George SC | 1-1 (4-2 p) | CBE SA |
| 2011 | St. George SC | 1-0 | Dedebit FC |
| 2012 | Ethiopian Coffee SC | venç (p.) | CBE SA |
| 2013 | St. George SC | | |
| 2014 | CBE SA | 1-1 (6-5 p) | Ethiopian Coffee SC |
| 2015 | Dashen Beer FC | venç | St. George SC |
| 2016 | EEPCO FC | 2-0 | St. George SC |
| 2017 | St. George SC | 1-0 | Ethiopian Coffee SC |
| 2018 | Ethiopian Coffee SC | 4-1 | Bahir Dar Kenema FC |
| 2019 | Ethiopian Coffee SC | 2-1 | Sebeta Ketema |
| 2020 | no es disputà | no es disputà | no es disputà |
| 2021 | Bahir Dar Kenema FC | 1-0 | Defence Force (Mekelakeya) |

## Referències

* ↑ «የ12ኛው የአዲስ አበባ ከተማ ዋንጫ የመዝጊያ እና የሽልማት ፕሮግራም ተከናወነ», 10-02-2018.
* ↑ Taddele, Omna «Kidus Giorgis Triumphed City Cup as Hooliganism takes center stage». Soccer Ethiopia, 22-10-2017.
* ↑ «Addis Ababa City Cup». rsssf. [Consulta: 24 març 2018].
# Can Ribas (la Soledat)

Can Ribas és un antic edifici fabril de Palma situat al barri de La Soledat. Destinat a la fàbrica de flassades, la fàbrica es va establir al segle xix i va tancar el 1960. Després d'un llarg procés de degradació, el 2009 començà la recuperació dels espais, amb la conversió d'una de les naus en centre de dia, i anys més tard es rehabilità tot el sector sud. El 2020 la zona sud de l'antic espai industrial va ser protegit amb la categoria de Bé Catalogat.

## Història

Aquesta fàbrica es va construir a la segona meitat del segle xix en una zona sense cap mena d'urbanització, a la perifèria de la ciutat, a causa de la prohibició d'edificar a una distància de les murades inferior a 1.250 metres, establerta el 1856 per les Ordenances Generals de l'Exèrcit. La seva inauguració a mitjans del segle xix va fer que molts obrers es traslladassin a viure a la zona i s'urbanitzàs l'indret conegut com l'Hort del Ca.
L'activitat principal de Can Ribas era la fabricació de flassades, de la transformació de la matèria primera, la llana d'ovella, fins al producte final. Tingué el seu apogeu entre finals del segle xix i començament del segle xx. El negoci tancà l'any 1960. El 2005, l'arquitecte Jaume J. Ferrer dugué a terme el projecte de rehabilitació de la zona nord del complex i del seu entorn com a part del PERI de la Soledat.
La fàbrica ocupava més de 14.000 metres quadrats de sòl i uns 10.000 construïts aproximadament, i estava situada a dues illetes del barri de la Soledat, a banda i banda del carrer Fornaris. El sector nord ocupava part de la illeta compresa entre els carrers de les Ànimes, del Teix i de la Punta, mentre que el sector sud estava delimitat pels carrers de Brotad, Tous i horts sense establir.
Al llarg dels anys les naus s'anaren ampliant o bé renovant, com la situada al carrer de les Ànimes, que es reconstruí després d'un incendi l'any 1899.

## Referències

* ↑ Roca Cladera, Juana «La recuperación de la Fábrica de Can Ribas en el barrio de la Soledad en Palma de Mallorca». Papeles del Partal, 5, 5-2012, pàg. 121-136.
* ↑ «Acord del Ple del Consell de Mallorca de declaració com a Bé Catalogat de l'Antiga fàbrica de Can Ribas». BOIB, 2020.
* ↑ Guia urbana de Palma. La Soledat (itinerari 7).
* 1 2 El procés industrial del barri de La Soledat, p. 43-44.
# Rowley (Iowa)

Rowley és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 290 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rowley tenia 290 habitants, 111 habitatges, i 85 famílies. La densitat de població era de 311 habitants/km².
Dels 111 habitatges en un 36% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 71,2% hi vivien parelles casades, en un 4,5% dones solteres, i en un 23,4% no eren unitats familiars. En el 21,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,61 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,06.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,6% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 28,3% entre 25 i 44, un 22,1% de 45 a 60 i un 15,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.563 $ i la renda mediana per família de 41.875 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.625 $ mentre que les dones 24.375 $. La renda per capita de la població era de 17.315 $. Entorn del 6% de les famílies i el 7,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rowley». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rowley». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Mida poblacional efectiva

En genètica de poblacions, el concepte de mida poblacional efectiva N$_e$ fou proposat pel genetista estatunidenc Sewall Wright, que escrigué dos documents de gran importància sobre aquest. El definí com «el nombre d'individus capaços d'aparellar-se d'una població idealitzada que presentarien la mateixa quantitat de dispersió de freqüències al·lèliques sota unes condicions aleatòries de deriva genètica o la mateixa quantitat de consanguinitat que la població estudiada.» És un paràmetre bàsic en molts models de la genètica de poblacions. La mida poblacional efectiva sol ser més petita que la mida poblacional absoluta (N).
Com a cas extrem, una població amb una gran quantitat d'individus on tots fossin del mateix sexe tindria una mida poblacional absoluta molt gran però, en canvi, una mida poblacional efectiva nul·la. Aquest paràmetre vist d'una manera generalista, doncs, pren més rellevància en poblacions amb biaixos pel que fa al nombre d'individus d'un determinat sexe, o bé en poblacions amb nivells alts d'infertilitat o altres dificultats en l'aparellament, i pot ser útil per calcular-ne el seu grau de supervivència. Tot i això, en emprar N$_e$ sobre característiques, o fins i tot sobre loci concrets, una mateixa població pot tenir una mida poblacional efectiva molt diferent per diferents propietats d'interès.

## Referències

* ↑ Wright, S «Evolution in Mendelian populations» (PDF). Genetics, 16, 2, 1931, pàg. 97-159. PMC: 1201091. PMID: 17246615 [Consulta: 2 setembre 2023].
* ↑ Wright, S «Size of population and breeding structure in relation to evolution». Science, 87, 2263, 1938, pàg. 430-431. DOI: 10.1126/science.87.2263.425-a.
* ↑ «Effective population size». Blackwell Publishing. [Consulta: 2 setembre 2023].
# Ducat de Franco

El ducat de Franco fou un títol nobiliari amb grandesa d'Espanya atorgat el 26 de novembre de 1975 pel rei Joan Carles I a favor de Carmen Franco y Polo en memòria del seu pare, el dictador Francisco Franco.
El ducat fou suprimit el 21 d'octubre de 2022 després de l'entrada en vigor de la Llei de Memòria Democràtica.

## Armes

En camp de porpra, una banda, d'or, engolada en dragants, del mateix metall, i acompanyada de dues columnes, la de sota surmontada d'una corona imperial i la llegenda «Plus», i la de dalt de la corona nacional i la llegenda «Ultra». L'escut col·locat sobre la Creu Llorejada de Sant Ferran.

## Ducs de Franco

| | Titular | Període |
| Creació per Joan Carles I |||
| I | Carmen Franco y Polo | 1975-2017 |
| | Vacant | - |

## Història dels ducs de Franco

* Carmen Franco i Polo, I duquessa de Franco (1975-2022), filla de Francisco Franco Bahamonde i María del Carmen Polo i Martínez-Valdés. Es casà amb Cristóbal Martínez-Bordiú, marquès de Villaverde.

## Referències

* ↑ «Decreto 3028/1975, de 26 de noviembre, por el que se concede el título de Duquesa de Franco, con Grandeza de España, a doña Carmen Franco Polo, Marquesa de Villaverde». [Consulta: 29 diciembre 2017].
* ↑ «Ley 20/2022, de 19 de octubre, de Memoria Democrática.», 20-10-2022. [Consulta: 20 octubre 2022].
# Can Rocasalva

Can Rocasalva és una masia situada al barri de Dalt de la Vila de Badalona. Està protegida com a Bé Cultural d'Interès Local des de 1984.
Es troba a la plaça de l'Oli, rere l'església de Santa Maria de Badalona. Va ser construïda al segle XVIII, però va ser reformada posteriorment. Durant el segle XX, a la planta baixa s'hi va habilitar una botiga d'ultramarins. Es tracta d'un edifici d'un sol cos, amb una teulada a dos vessants, amb planta baixa i pis, tanmateix a inicis de la dècada de 1980 l'edifici presentava una falsa façana, que conservava part de l'aspecte extern original de la masia. En aquell moment tenia una finestra emmarcada en pedra, que sembla ser l'única original de la casa. Al cap dels anys, l'edifici va ser rehabilitat i es van afegir noves obertures a la façana, inclosa la porta amb un arc de mig punt al centre de la façana, a imitació de les masies rurals i unes reixes amb caps de drac.

## Referències

* ↑ «Can Rocasalva». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 maig 2024].
* 1 2 3 4 «Can Rocasalva». Pobles de Catalunya. [Consulta: 25 maig 2024].
* 1 2 3 Nieto, M. Dolors; Sagués, Ramon «Masies i cases pairals de Badalona». Carrer dels Arbres, 1982, pàg. 14.
* ↑ Padrós, Joan Antoni; Lladó, Francesc. «Can Rocasalva». Ajuntament de Badalona. [Consulta: 25 maig 2024].
# Estadi Ciutat de Podgorica

L'Estadi Ciutat de Podgorica (en montenegrí Stadion pod Goricom}}) és un estadi multiús situat a la ciutat de Podgorica, capital de Montenegro. Després de diverses renovacions de l'estadi, l'any 2019 la seva capacitat era de 11.080 seients. És la seu de la selecció de futbol de Montenegro i el club FK Budućnost Podgorica.

## Història

L'estadi Ciutat de Podgorica es va construir el 1945, després de la Segona Guerra Mundial. Abans de la guerra, Budućnost i altres clubs de Podgorica jugaven els seus partits en un camp proper a aquesta ubicació. La capacitat original de l'estadi era d'uns 5.000 espectadors. L'estadi es va incendiar completament l'any 1952, però després va ser reconstruït, amb una nova capacitat d'uns 17.000 seients. El nou estadi té quatre grades: oest, est, sud i nord. L'any 1989 es van instal·lar projectors a l'estadi Ciutat de Podgorica (aleshores coneguda com a Titograd).
El 27 de març de 2015, l'estadi va ser seu d'un partit de la eliminatòria de la UEFA Euro 2016 entre Montenegro i Rússia, que va ser abandonat quan els àrbitres van el van donar per finalitzat per garantir la seguretat dels jugadors. El porter rus Igor Akinfeev havia estat colpejat al cap per una bengala i va ser enviat a un hospital com a resultat. Rússia va guanyar el partit amb un resultat atorgat per la UEFA de 3-0 com a conseqüència de l'abandonament del partit.

## Graderies

Des del 2006, l'estadi de la ciutat de Podgorica compta amb quatre graderies. Del 1992 al 2006, hi va haver tres grades (després de l'enderrocament de l'antiga grada de l'est). A continuació es detallen les capacitats aproximades de cada graderia amb detalls tècnics.
| Graderia | Construcció | Reformat | Nivells | Capacitat | Sectors | Entrades |
| Oest | 1945 | 1952-1953, 1984-1985, 2004 | 1 | 4.700 | 8 (VIP + media) | 7 |
| Est | 1952-53 | 2006 | 1 | 900 | 8 | 2 |
| Nord | 1952-53 | 1992-1993, 2004-2005 | 2 | 2.700 | 8 | 5 |
| Sud | 1952-53 | 2004-2005 | 2 | 2.700 | 8 | 5 |
| Total | Total | Total | Total | 11.000 (arrodonit) | 32 | 19 |

## Inquilins

És l'estadi amfitrió de la selecció de futbol de Montenegro. Abans de la independència de Montenegro, l'estadi Ciutat de Podgorica va acollir la final de la Copa República de Montenegro. Seguint aquesta tradició, l'estadi Ciutat de Podgorica és ara la seu de totes les finals de la Copa Montenegrina.
Els clubs que han jugat els seus partits amfitrions a l'estadi són:
* 1945-present: FK Budućnost Podgorica
* 1953–1997: OFK Titograd

## Referències

* ↑ FK Budućnost Official Website. «Gradski Stadion, Podgorica» (en cnr, sr).
* 1 2 «Montenegro-Russia match abandoned; Sweden, Austria win». , 27-03-2015.
* ↑ «Russia awarded 3-0 win over Montenegro after halted Euro qualifier». Sports Illustrated. 8 April 2015.
* 1 2 3 4 Danilo Mitrović «Da imamo stadion od 30 hiljada, bio bi ispunjen do vrha». , 30-09-2017.
# Josefina Gómez Mendoza

Josefina Gómez Mendoza (Madrid, 1942) és una geògrafa, escriptora, rectora i professora espanyola.
Va cursar els seus estudis en la Universitat Complutense (1974). Doctora en història i geografia professora d'Anàlisi Geogràfica Regional en la Universitat Autònoma de Madrid. Actualment, és Consellera d'Estat des de 2003; Vocal del Consell Nacional de Parcs Nacionals (des de 2008). És presidenta de l'Associació de Geògrafs Espanyols. Ha col·laborat escrivint per al diari El País. En 2003 va ingressar en la Reial Acadèmia de la Història.

## Premis i honors

* 14 de juny de 2002, Gran Creu de l'Orde Civil d'Alfons X el Savi.
* 2009, Medalla d'or al Mèrit en el Treball.
* Medalla d'Or de la Universitat Autònoma de Madrid.
* Palmes Acadèmiques de França.
* 2006 Doctora honoris causa Universitat Carles III de Madrid.
* 2011, Distinció Fernando González Bernáldez. Fundació González Bernáldez.
* 10 octubre 2012, Doctora honoris causa École Normale Supérieure de Lyon.

## Obres

* 1977, La campiña del bajo Henares en la aglomeración de Madrid.
* 1982, El pensamiento geográfico.
* 1982, Viajeros y paisajes.
* 1992, Ciencia y política de los montes españoles (1848-1936).
* 1999, Los paisajes de Madrid (Naturaleza y Medio Rural).

## Referències

* ↑ Colegio Libre de Eméritos. «Profesores Actuales Josefina Gómez Mendoza». Arxivat de l'original el 2018-08-21. [Consulta: 30 juliol 2013].
* ↑ Real Academia de Ingeniería. «Excma. Sra. Dña. Josefina Gómez Mendoza», 21-03-2006. Arxivat de l'original el 2013-10-06. [Consulta: 30 juliol 2013].
* ↑ El País. «Artículos escritos por: Josefina Gómez Mendoza». [Consulta: 30 juliol 2013].

## Enllaços externs

* Reial Acadèmia de la Història Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* Web de Josefina Gómez Mendoza
# Le Cid (Massenet)

Le Cid és una òpera en quatre actes i 10 escenes amb música de Jules Massenet i llibret en francès d'Adolphe-Philippe D'Ennery, Édouard Blau i Louis Gallet basada en la tragèdia homònima obra de Pierre Corneille.

## Història

Va ser representada per primera vegada en el Teatre de l'Òpera de París el 30 de novembre de 1885, amb presència del President Grévy, amb Jean de Reszke com a Rodrigue, i s'hi poder veure 150 vegades des de 1919 per després desaparèixer del repertori. Mentre que l'òpera en si no està en el repertori operístic estàndard, la suite per a ballet és un concert popular i peça que s'enregistra i inclou balls de diferents regions d'Espanya. L'òpera conserva un lloc marginal en l'escenari degut en gran manera a la suite de ballet i a un enregistrament d'un concert en viu el 8 de març de 1976 en el Carnegie Hall amb Plácido Domingo i Grace Bumbry. S'ha reposat en el Festival Massenet de 1994, el 1999 a Sevilla, una producció de 2001 per l'Òpera de Washington, protagonitzada per Domingo, es va exhibir a la televisió PBS.

## Personatges

| Personatge | Tessitura | Repartiment de l'estrena, 30 de novembre de 1885 (Director: Ernest Altès) |
| Chimène | soprano | Fidès Devriès |
| Rodrigue | tenor | Jean de Reszke |
| Don Diègue | baix | Édouard de Reszke |
| Le Roi | baix | Léon Melchissédec |
| Le comte de Gormas | baix | Pol Plançon |
| L'Infant | soprano | Rosa Bosman |
| Saint Jacques | baríton | Lambert |
| L'envoyé maure | baix | Balleroy |
| Don Arias | tenor | Girard |
| Don Alonzo | baix | Sentein |
| Cor: nobles, dames de la cort, bisbes, sacerdots, monjos, capitans i soldats, poble; ballarins (per al ballet de l'Acte II). |||

## Àries destacades

* Rodrigue: "O noble lame étincelante"
* Chimène: "Pleurez, pleurez mes yeux"
* Rodrigue: "Ô souverain, ô juge, ô père"

## Referències

* ↑ Milnes R. Le Cid.
* ↑ «La página web autorizada oficial de Plácido Domingo». Arxivat de l'original el 2008-05-21. [Consulta: 8 desembre 2016].
# Allucius

Allucius va ser un príncep dels ibers que lluitava al bàndol dels cartaginesos durant la Segona Guerra Púnica.
Quan Publi Corneli Escipió Africà va conquerir Cartago Nova l'any 209 aC va fer presoners el seus habitants, entre ells una jove captiva d'extraordinària bellesa, la promesa d'Allucius.
El príncep iber va oferir a Escipió un gran rescat, però el romà, al veure l'amor que es professaven no va acceptar els tesors que li oferia i li va tornar la noia. Allucius, impressionat, es va passar amb el seu exèrcit al partit dels romans. Aquesta història l'expliquen Titus Livi, Polibi, Valeri Màxim i Sili Itàlic.

## El tema d'Allucius

Aquesta anècdota va ser utilitzat per il·lustrar a la pintura europea la idea de la justícia o de l'indult. Els principals quadres amb aquest tema són:
* La continència d'Escipió per Niccolò dell'Abbate (1555), conservat al Louvre
* La continència d'Escipió per José-Marie Vien, emmagatzemat a Aix a Granetmuseu (una altra versió, 1767-1768, es guarda al castell reial de Varsòvia)
* La Continence de Scipion per François Lemoyne (1726), conservat en el Museu de Belles Arts de Nancy
* La continència d'Escipió per Pompeo Batoni (1771 o 1772), guardat a Sant Petersburg al Museu Hermitage
* Escipió rebent Allucius dibuix Victor Honoré Janssens, al Louvre
* La continència d'Escipió per Paul Chenavard (1848), conservat en el Museu de Belles Arts de Lió
* La Continència d'Escipió per Jean Germain Drouais (1784), conservat al Museu de Belles Arts de Rennes
* La continència d'Escipió per Gerbrand van den Eeckhout (1669), conservat al Museu de Belles Arts de Lilla
* La continència d'Escipió per Pietro Francesco Guala (1750), conservat a Beauvais al Museu del comtat de l'Oise.
* La continència d'Escipió, dibuix Lambert Lombard (1547) que es troba al Museu de Belles Arts de Rennes.
* La continència d'Escipió per Nicolaes Cornelisz Moeyaert (segle xvii), conservat al Museu de Belles Arts de Caen
* La continència d'Escipió per Giambattista Pittoni (1733), conservat al Louvre
* La continència d'Escipió, dibuix Nicolas Poussin (1645), conservat al Louvre
* La continència d'Escipió per Pieter Josef Verhaghen (1781), conservat al Museu de Belles Arts de Valenciennes
* La continència d'Escipió per Sebastiano Ricci (1706), conservat a l'Institut d'Art de Chicago
* La clemència d'Escipió per Michele Rocca (Parmigianino el Jove) (1720), conservat al Louvre
* La clemència d'Escipió tapís, de Giulio Romano (1688), conservat al Louvre

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXVI, 50
* ↑ Polibi. Història, X, 19
* ↑ Valeri Màxim. De Factis Dictisque Memorabilibus, IV, 3
* ↑ Sili Itàlic. Bella Punica, XV, 268 i seg.
* ↑ Moormann, Eric M. (et al.). De Adriano a Zenobia : temas de historia clásica en literatura, música, artes plásticas y teatro. Tres Cantos: Akal, 1998, p. 147-148. ISBN 9788446008767.
# Serengeti

La praderia volcànica del Serengeti és una ecoregió de l'ecozona afrotropical, definida per WWF, situada entre el nord de Tanzània i el sud-oest de Kenya. Té una extensió d'uns 30.000 km², una extensió similar a la de tota Catalunya.
El nom de Serengeti deriva de la llengua massai i significa 'Plana sense fi'.
Al Serengeti, es dona la més gran i més llarga migració d'animals del món.
El principal volcà que dona vida a la rica biologia del parc és l'Ol Doinyo Lengai, que llença una lava d'una composició única i especialment freda i rica en nutrients.
La regió conté diversos parcs naturals i reserves de caça.
Aproximadament, hi viuen 70 grans mamífers i unes 500 espècies d'aus. Hi ha una gran diversitat d'hàbitats que expliquen la biodiversitat que hi ha: des de boscs de ribera, zones pantanoses, inselbergs anomenats localment kopjes, praderies i boscos.
Cap a octubre, prop de dos milions d'animals herbívors es desplacen des dels turons del nord cap a les planes del sud travessant el riu Mara, seguint les pluges. A l'abril, els animals tornen cap al nord per l'oest, una altra vegada travessant el riu Mara. Moren uns 250.000 animals per ferides, cansament i depredació.

## Referències

* ↑ Briggs, Phillip. Northern Tanzania with Kilimanjaro and Zanzibar. Chalfont St. Peter: Bradt Travel Guides, 2006, p. 198. ISBN 1841621463.
* ↑ Maa (Maasai) Dictionary
* ↑ Partridge, Frank «The fast show». The Independent (London), 20-05-2006 [Consulta: 14 març 2007].
* ↑ Kennedy, Adam Scott; Kennedy, Vicki. Animals of the Serengeti and Ngorongoro Conservation Area (en anglès). Princeton University Press, 2014, p. 12. ISBN 1400851386.