OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tallarol de garriga oriental

El tallarol de garriga oriental, (Curruca cantillans; syn: Sylvia cantillans) és una espècie d'ocell passeriforme dins de la família dels sílvids (Sylviidae).
Anteriorment es considerava coespecífic amb el tallarol de garriga occidental, present als Països Catalans, però el 2020 el tàxon original del tallarol de garriga es va segmentar en dos espècies separades, l'occidental i l'oriental, restant aquesta darrera amb el nom específic cantillans.
El tallarol de garriga oriental està present al centre i est de l'Europa meridional (des de Itàlia i Sicília fins a Turquia) i al nord-est d'Àfrica. L'estat de conservació del tàxon original es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Aquesta espècie estava classificada en el gènere Sylvia, però el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 10.2, 2020) el transferí al gènere Curruca, a la vegada que s'operava la segmentació de les sub-espècies occidental i oriental.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat encara dins del gènere Sylvia.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «tallarol de garriga oriental». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 15 juliol 2022].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 633. ISBN 978-84-16728-37-4.
* 1 2 «Sylviid babblers, parrotbills, white-eyes». IOC World Bird List Version 10.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2020. [Consulta: 6 agost 2022].
* ↑ BirdLife International. «Subalpine Warbler. Curruca cantillans (formerly as: Sylvia cantillans)» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ «Taxonomic Updates IOC» (en anglès). Congrés Ornitològic Internacional, 25-07-2020. [Consulta: 5 agost 2022].

## Enllaços externs

* Estudi del tallarol de garriga al Principat de Catalunya. (català)
* Àmplia informació sobre aquest ocell. (francès)
* Fotografies del tallarol de garriga mascle. Arxivat 2007-07-28 a Wayback Machine.
* Fotografia del tallarol de garriga femella.
# Concert per a piano (Barber)

El Concert per a piano, op. 38, de Samuel Barber va ser encarregat per l'editorial de música G. Schirmer Inc., editor de Barber per a la major part de la seva carrera, en honor del centenari de la seva fundació. L'estrena de l'obra va ser el 24 de setembre de 1962, a les festes d'obertura de la Philharmonic Hall, ara Avery Fisher Hall, la primera sala construïda al Lincoln Center per a les Arts Escèniques, amb John Browning com a solista amb l'Orquestra Simfònica de Boston dirigida per Erich Leinsdorf. El Concert per a piano marca el zenit de l'aclamació pública de Barber.

## Referències

* ↑ Boyes, Chris. «Ressenya del disc». allmusic.com.
* ↑ Whitehouse, Richard. «Ressenya del disc». Naxos. Arxivat de l'original el 2022-06-21. [Consulta: 30 agost 2022].
* ↑ Heyman 1992, 410-11

## Bibliografia

* Hayden, Paul Murray. 1982. "The Use of Tonality in Four Concertos by American Composers". DMA diss. Urbana: University of Illinois at Urbana-Champagne.
* Heyman, Barbara B. 1992. Samuel Barber: The Composer and His Music. Nova York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-506650-0 (cloth); ISBN 978-0-19-509058-1 (pbk).
* Lu, Emily. 1986. "The Piano Concerto of Samuel Barber". DMA diss. Madison: University of Wisconsin.
# Nèfele (nimfa)

Segons la mitologia grega, Nèfele (en grec antic Νεφέλη "núvol"), va ser una nimfa filla d'Oceà.
Es casà amb Atamant i fou mare de Frixos i d'Hel·le. Després el marit la va repudiar per casar-se amb Ino. Quan els seus fills estaven a punt de ser sacrificats, els va salvar enviant-los el moltó del velló d'or, animal prodigiós capaç de volar.
Nèfele s'aplica de vegades en sentit propi, i llavors designa el núvol màgic que Zeus va modelar semblant a Hera per confondre el desigs criminals d'Ixíon. Unida amb ell va engendrar els centaures.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 382. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 155. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# El vividor

El vividor (títol original en anglès: The Hustler) és una pel·lícula estatunidenca de Robert Rossen estrenada el 1961 i doblada al català.

## Argument

Eddie el Ràpid és un lladregot al billar. Fa veure que no en sap per fer pujar les apostes, per després plomar els seus adversaris. Però el seu somni més car és vèncer el campió Minnesota Fats.

## Repartiment

* Paul Newman: Eddie Felson, anomenat "Eddie el ràpid"
* Jackie Gleason: Minnesota Fats
* George C. Scott: Bert Gordon
* Myron McCormick: Charlie Burns
* Piper Laurie: Sarah Packard
* Murray Hamilton: Findlay
* Michael Constantine: Big John
* Stefan Gierasch: el predicador
* Jake LaMotta: un cambrer
* Vincent Gardenia: un cambrer

## Premis i nominacions
### Premis

* 1962. Oscar a la millor direcció artística per Harry Horner i Gene Callahan
* 1962. Oscar a la millor fotografia per Eugen Schüfftan
* 1962. BAFTA a la millor pel·lícula
* 1962. BAFTA al millor actor Paul Newman

### Nominacions

* 1962. Oscar al millor actor per Paul Newman
* 1962. Oscar al millor actor secundari per Jackie Gleason
* 1962. Oscar a la millor actriu per Piper Laurie
* 1962. Oscar al millor actor secundari per George C. Scott
* 1962. Oscar a la millor pel·lícula
* 1962. Oscar al millor director per Robert Rossen
* 1962. Oscar al millor guió adaptat per Sidney Carroll i Robert Rossen
* 1962. BAFTA a la millor actriu per Piper Laurie
* 1962. Globus d'Or al millor actor dramàtic per Paul Newman
* 1962. Globus d'Or al millor actor secundari Jackie Gleason
* 1962. Globus d'Or al millor actor secundari George C. Scott

## Al voltant de la pel·lícula

* 25 anys més tard, Martin Scorsese posa de nou en escena el personatge d'Eddie, sempre interpretat per Paul Newman, a El color dels diners (The Color of Money, 1986): Eddie busca un delfí per succeir-li, interpretat per Tom Cruise.

## Referències

* 1 2 El vividor
* ↑ «The Hustler». The New York Times.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «The 34th Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 15 desembre 2023].
# Opi del poble

La religió és l'opi del poble és una de les cites més populars de Karl Marx. És la traducció de l'original alemany, Die Religion ... ist das Opium des Volkes. La citació prové de l'article «Contribució a la crítica de la filosofia del dret de Hegel» (Zur Kritik der Hegelschen Rechtsphilosophie) escrit el 1843 i publicada a la revista Deutsch–Französische Jahrbücher que Marx editava conjuntament amb Arnold Ruge. La citació s'extreu del següent paràgraf:
   «El patiment religiós és al mateix temps l'expressió del sofriment real i una protesta contra el sofriment real. La religió és el plany de la criatura oprimida, el cor d'un món despietat i l'ànima de situacions sense ànima. És l'opi del poble.»
La comparació de la religió amb l'opi no és original de Marx, apareix en escrits de Kant, Johann Gottfried Herder, Feuerbach i Heinrich Heine, entre d'altres. Cal tenir en compte que en l'època en què es fa aquesta comparació l'opi no era vist com es veu en l'actualitat, ja que, tot i els possibles efectes negatius que podia provocar, es podia adquirir legalment.

## Referències

* ↑ Löwy, Michael. The War of Gods: Religion and Politics in Latin America (en anglès). Verso, 1996, p. 5. ISBN 1859840027.

## Bibliografia

* Abrams, M. H. 1971 [1934]. The Milk of Paradise: The Effect of Opium Visions on the Works of De Quincey, Crabbe, Francis, Thompson, and Coleridge. New York: Octagon
* Berridge, Victoria and Edward Griffiths. 1980. Opium and the People. London: Allen Lane
* Marx, Karl. 1844. A Contribution to the Critique of Hegel's Philosophy of Right, Deutsch-Französische Jahrbücher, February.
* McKinnon, Andrew. M. “Reading ‘Opium of the People’: Expression, Protest and the Dialectics of Religion” in Critical Sociology, vol. 31 no. 1/2
* O'Toole, Roger. 1984. Religion: Classic Sociological Approaches. Toronto: McGraw Hill
* Rojo, Sergio Vuscovic. 1988. “La religion, opium du people et protestation contre la misère réele: Les positions de Marx et de Lénine” in Social Compass, vol. 35, no. 2/3, pp. 197–230.
# Le Roi et le Fermier

Le Roi et le Fermier (El rei i el granger) és una opéra-comique en tres actes amb música de Pierre-Alexandre Monsigny i llibret de Michel-Jean Sedaine, representada per primera vegada al Théâtre-Italien a l'Hôtel de Bourgogne el 22 de novembre de 1762. Clairval va exercir el paper de rei i Joseph Caillot el del granger.
Aquesta peça tracta el mateix tema que Le Roi et le Meunier de Charles Collé, la primera versió de La Partie de chasse de Henri IV, ja que està inspirat en un "conte dramàtic" de Robert Dodsley, Le Roi et le Meunier de Mansfield (1736), que va ser traduït al francès el 1756.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera». Operone.de. [Consulta: 28 desembre 2016].
* ↑ Le Roi et le Fermier a gallica
# Amir al-muminín

L'amir al-muminín (àrab: أمير المؤمنين, amīr al-muʾminīn) o príncep dels creients, també traduït com a emir o comanador dels creients, és un títol que indica que el seu portador és la màxima autoritat religiosa entre els musulmans. És un grau religiós, polític i social. És un títol islàmic tradicionalment s'associava al de califa, ja que és com també se'l designava en els primers temps de l'islam. El mot ha sofert modificacions, fonamentalment dels historiadors medievals, i en català hom troba sovint les formes miramolí o miramamolí, entre d'altres.
El primer a portar aquest títol va ser Úmar ibn al-Khattab i la persona és escollida seguint les regles de la xara, i en resposta a la concentració dels representants del poble musulmà anomenat Choura. Després de 'Umar el portaren tots els califes omeies i abbàssides, tot i que va haver-hi sobirans que no hi van poder ser perquè no reunien les condicions que exigeix el dret musulmà.
El títol se l'atribuïren diverses dinasties nord-africanes, i també el feien servir els omeies i almohades de l'Àndalus. Després del 1253 fou reivindicat pels hàfsides d'Ifríqiya, pels mamelucs d'Egipte i pels marínides del Marroc, i fins al 1922 encara va ser usat pels soldans otomans.
Actualment, només el rei del Marroc porta aquest títol, i així queda recollida a la constitució marroquina. Va ser utilitzat també pels sultans almoràvits, que tanmateix no usaven el de califa, i més tard pel sultà, ara rei, del Marroc.
El moviment islamista Al Adl Wal Ihsane es nega a reconèixer aquest títol al rei, al contrari del Partit de la Justícia i del Desenvolupament que ha escollit estratègicament acceptar-ho i unir-se, d'aquesta manera, a la legalitat política. L'autoritat religiosa dels sultans marroquins com a prínceps dels creients és reconeguda per aquells sectors del país que no reconeixien tanmateix la seva autoritat política.
Aquest fet transcendeix les fronteres del regne, ja que era reconeguda igualment més cap al sud, entre les tribus del Sàhara, sent aquest un dels arguments esgrimits pel nacionalisme marroquí per reclamar la sobirania sobre el Sàhara Occidental i Mauritània, encara que en aquest últim cas ja no existeix aquesta reivindicació.
Aquest títol ha estat igualment portat per Mohammad Omar (conegut com el mul·là Omar) a l'Afganistan quan els talibans van ser al poder en aquest país.

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Catalana». Arxivat de l'original el 2016-05-15. [Consulta: 22 gener 2022].
* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «miramolí». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
* ↑ «Vocabulari Llu�s Faraudo de Saint-Germain». [Consulta: 1r gener 2023].

## Vegeu també

* Amir al-muslimín
# Himne nacional de Xile

L'actual himne oficial de Xile fou creat pels volts de 1847. S'atribueix la seva lletra a Eusebio Lillo, la tornada a Bernardo de Vera y Pintado i la música al català Ramon Carnicer i Batlle.

## Lletra en castellà i traducció catalana

| Puro, Chile, es tu cielo azulado Puras brisas te cruzan también. Y tu campo de flores bordado Es la copia feliz del Edén. Majestuosa es la blanca montaña Que te dio por baluarte el Señor Y ese mar que tranquilo te baña Te promete futuro esplendor. | Pur, Xile, és ton cel blavenc Pures brises et creuen també. I ton camp de flors brodat És la còpia feliç de l'Edèn. Majestuosa és la blanca muntanya Que et donà per baluard el Senyor I aquest mar que tranquil et banya Et promet futur esplendor. |
| Coro Dulce Patria, recibe los votos Con que Chile en tus aras juró: Que, o la tumba, serás de los libres O el asilo contra la opresión. | Tornada Dolça Pàtria, rep els vots Amb què Xile en tes ares jurà: Que, o la tomba, seràs dels lliures O l'asil contra l'opressió. |

## Referències

* ↑ «El primer Himno Nacional de Chile» (en castellà), 01-12-2009. [Consulta: 14 juny 2019].
# Fa menor

Fa menor (també Fam en la notació europea i Fm en la notació americana) és la tonalitat que té l'escala menor natural a partir de la nota fa; així està constituïda per les notes fa, sol, la♭, si♭, do, re♭ i mi♭. La seva armadura conté quatre bemolls; en el cas de les escales menors melòdica i harmònica les alteracions addicionals s'afegeixen al costat de les notes i no a l'armadura. El seu relatiu major és la tonalitat de la bemoll major, i la tonalitat homònima és fa major.
És una tonalitat que s'associat amb la passió, amb dos exemples coneguts com són la Simfonia núm. 49, La Passione, i la Sonata "Appassionata" de Beethoven.

## Exemples de composicions en fa menor
### Composicions clàssiques

* Concert per a clave núm. 5 - Johann Sebastian Bach
* Fantasia en fa menor - Frédéric Chopin
* Sonata "Appassionata" - Ludwig van Beethoven
* Balada núm. 4 - Chopin
* Quintet per a piano, Op. 34 de Johannes Brahms
* Simfonia núm. 4 de Piotr Ilitx Txaikovski.

### Altres tipus de música

* The Imperial March (Darth Vader's Theme) - John Williams
* Smells Like Teen Spirit - Nirvana (grunge)
* Break The Ice - Britney Spears
* Boulevard of Broken Dreams - Green Day
* This Masquerade - Carpenters
* Gone Away - The Offspring
* The World Is Not Enough - Garbage
* Dream On - Aerosmith
* Because Of You - Kelly Clarkson
* Nature's Law - Embrace
* Stayin' Alive - Bee Gees
* You are so beautiful - Joe Cocker/Bonnie Tyler
* Trans Europa Express - Kraftwerk
# Manitú

Manitú és, en la mitologia nord-americana, el Gran Esperit, el creador de totes les coses i el que dona la vida. El seu significat correcte s'acosta més a «Gran connexió». El nom prové de la paraula algonquina que significa 'esperit', i Guitxe Manitú (o Gitche Manitou, com se'l coneix als Estats Units) significa 'Gran Esperit'. Els exploradors francesos parlaven del Grand Manitou.

## Referències

* ↑ Gadacz, René R. «Manitou» (en anglès). The Canadian Encyclopedia, 20-10-2014. [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ Bragdon, Kathleen J. The Columbia guide to American Indians of the Northeast. Columbia University Press, 2001, p. 18. ISBN 978-0-231-11452-3.
* ↑ Marks, Rhianna «Interpreters of Nature: Louis Nicolas and His Indigenous Guides». Early American Literature, 57, 2, 2022, pàg. 413–444. ISSN: 0012-8163.
* ↑ Forbin, Victor «Petits Tableaux De La Vie Canadienne». Revue des Deux Mondes (1829-1971), 23, 3, 1934, pàg. 686–697. ISSN: 0035-1962.
# Lek (moneda)

El lek (plural lekë) és la moneda d'Albània; té un valor inferior al cèntim d'euro i semblant al ien japonès. Es divideix en 100 qindarka.
El codi ISO 4217 és ALL.
El nom de la moneda deriva de l'abreviació popular en albanès d'Alexandre el Gran (Leka i Madh). El lek es va introduir durant el regnat d'Ahmet Zogu i és emès pel Banc d'Albània (Banka e Shqipërisë).
En circulen monedes d'1, 5, 10, 20, 50 i 100 lekë i bitllets de 100, 200, 500, 1.000, 2.000 i 5.000 lekë.
La moneda de 100 lekë del 2000 ha estat la primera moneda bimetàl·lica encunyada per Albània.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 140,314 ALL (11 d'abril del 2015)
* 1 USD = 132,342 ALL (11 d'abril del 2015)

## Enllaços externs

* Banc d'Albània (en albanès i anglès)
* (alemany) (anglès) Els bitllets d'Albània
# Falcillot pàl·lid

El falcillot pàl·lid, avió pàl·lid, falcia pàl·lida, falcilla pàl·lida, falciot pàl·lid o magall pàl·lid (Apus pallidus) és una espècie d'ocell de l'ordre dels apodiformes molt difícil de no confondre'l amb el falcillot negre.

## Morfologia

* Fa 16,5 cm de llargària total.
* No té un color tan fosc com el falcillot negre. De fet, és de color bru, més clar al dessota de les ales, amb el front clar i una taca blanquinosa a la gorja, un xic més grossa que la del falcillot negre.
* Cua curta.
* Potes curtes.
* Ales llargues i punxegudes.

## Subespècies

* Apus pallidus brehmorum
* Apus pallidus illiricus
* Apus pallidus illyricus
* Apus pallidus murinus
* Apus pallidus pallidus
* Apus pallidus somalicus

## Reproducció

Fa la cria des de l'abril fins a l'octubre i consisteix en dos ous.

## Alimentació

Menja insectes.

## Hàbitat

Viu en petites colònies en penya-segats litorals.

## Distribució territorial

Viu sobretot a les contrades més baixes de tot el voltant de la Mediterrània, illes Canàries i Madeira.

## Costums

És migrador i arriba als Països Catalans entre els mesos de febrer i març i se'n va vers els mesos de setembre-octubre, èpoques de l'any durant les quals el falcillot negre no hi apareix. Hiverna a l'Àfrica i Àsia meridionals.

## Referències

* ↑ «Diccionari de la llengua catalana». [Consulta: 7 maig 2022].
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987, plana 72. ISBN 843150434X

## Enllaços externs

* Informació sobre la població del falciot pàl·lid al Principat de Catalunya. (català)
* Descripció i hàbitat d'aquest ocell.(francès)
* Taxonomia d'aquesta espècie. (anglès)
# Joan I de Borbó

Joan I de Borbó (1381 - Londres 1434), un noble francès, va ser el major dels fills del matrimoni format per Lluís II de Borbó i Ana d'Alvèrnia, comtessa de Forès.

## Biografia

L'any 1400, a causa del seu matrimoni amb Maria, duquessa d'Alvèrnia el seu pare li va concedir el títol de comte de Clermont. A la mort de Lluís II, el 1410, va ser també duc de Borbó. Sis anys després, el 1416, morí el seu sogre Joan de Berry i es va convertir en duc consort d'Alvèrnia i comte consort de Montpensier.
Anomenat capità general del Llenguadoc el 1404, va atacar els anglesos en el Llemosí i els va prendre diverses fortaleses. En principi partidari de Joan I de Borgonya, el va desaprovar després de l'homicidi de Lluís I d'Orleans (1407) i es va acostar als Armanyacs, fent-se un ferotge adversari del duc de Borgonya. La guerra civil entre armanyacs i borgonyons va arribar al punt màxim, i en la lluita contra Borgonya el 1411, va perdre Clermont-en Beauvaisis durant algun temps.
La pau signada el 1412, va netejar l'Illa de França de les bandes de bandits i saquejadors de camins. El 1414, la guerra va reprendre plenament, interrompuda per la invasió anglesa. Seguint els passos de tota la seva família va lluitar en la Guerra dels Cent Anys, on Joan de Borbó van combatre a Azincourt (1415), i hi va ser fet presoner; al no poder pagar el rescat va morir pres a Londres, (Anglaterra) el 1434. El 1417 va morir la seva mare Anna i va heretar el comtat de Forès del que no va arribar a gaudir.
El 1421 va cedir l'administració del ducat de Borbó i el comtat de Forès al seu fill Carles (I) que a la mort de la mare el 1434 va heretar el ducat d'Alvèrnia, mentre el comtat de Montpensier va anar al seu germà Lluís I de Montpensier. Aquell mateix any va morir Joan I de Borbó (si bé la seva despulla no fou repatriada fins uns 20 anys després) i Carles, que ja administrava el ducat de Borbó (i havia rebut en algun moment el comtat de Clermont, reservats als hereus), va rebre el títol de duc.
Van tenir tres fills mascles i una filla:
* Carles, duc de Borbó (1401-1456), comte de Clermont-en-Beauvaisis i comte de Forès
* Isabel (1402/1403 - Villefranche/Saône 1419)
* Joan o Joan Lluís (23 de desembre de 1406-1412), que morí jove (titulat comte de Forès o Forez 1410-1412)
* Lluís I de Montpensier (1409-febrer de 1486) comte de Montpensier
Va tenir també alguns fills il·legítims:
* Joan (vers 1413-1485), comte de Velay, bisbe del Puy, abat de Cluny, prior de Saint-Rambert a Forès
* Edmea
* Margarida, casada amb Rodrigo de Villandrando, comte de Ribaldo

## Vegeu també

* Joan I de La Marca
# Witenagemot

El Witenagemot (també anomenat Witan, títol dels seus membres) fou una institució política de l'Anglaterra anglosaxona que funcionà entre el segle vii i el segle xi.
El nom de "Witenagemot" prové de l'anglès antic i significa "assemblea d'homes savis" ("witan", savi o conseller; "gemot", assemblea). Era l'herència de les antigues assemblees tribals que després es van convertir en consells on es reunien les persones més importants de la zona, entre els quals es trobaven bisbes, abats i consellers del rei.
El Witan té els seus orígens en les assemblees germàniques creades per a vigilar les concessions reials de terres. Abans de la unificació d'Anglaterra en el segle ix, diversos dels seus membres eren convocats pels reis d'Essex, Kent, Mercia, Northumbria, Sussex i Wessex. Fins i tot després que aquest últim es convertís en el regne dominant els "witans" van seguir reunint-se fins al 1065.
Convocats pel rei (i més tard pel jarl local), els "witans" aconsellaven sobre l'administració i organització del regne, tractant temes com els impostos, jurisprudència i seguretat. El seu suport era necessari per a aprovar el nomenament de cada rei. El nou monarca podia ser qualsevol, no necessàriament un descendent de l'anterior. Tant els reis com els jarls podien ser cessats per un Witenagemot. De fet, Sigebert de Wessex fou destituït el 755 i, poc després, el 765, Etevald de Northumbria.
El Witenagemot era, en alguns assumptes, predecessor del Parlament, però tenia poders diferents i majors limitacions com una falta d'organització, procediments o lloc de trobada. El rei tenia un paper similar al de l'actual president. Per tant, els "witans" eren una espècie de control reial, evitant l'autocràcia i sent el govern en funcions entre la mort d'un rei i el nomenament del següent.
Els "witans" es reunien almenys una vegada a l'any però generalment ho feien més sovint. Com s'ha dit, i igual que el rei, no tenien una seu fixa; seguien al monarca allà on estigués. Es coneixen 116 llocs en els quals es van reunir, entre ells, Amesbury, Cheddar, Gloucester, Winchester i Londres. Els punts de trobada eren normalment seus reials, encara que de vegades eren convocats en prats, pujols o arbres famosos.
L'assemblea més famosa del Witenagemot va ocórrer el 5 de gener de 1066, quan van aprovar la successió al tron a Harold II després de la mort d'Eduard el Confessor.
El Witenagemot va acabar amb la invasió dels normands el 1066, sent reemplaçats per la Curia Regis, o cort reial que creà Guillem I d'Anglaterra a imatge de les institucions normandes. No obstant això, i com a exemple de la llarga herència del Witenagemot, la Curia Regis fou anomenada Witan pels cronistes de l'època fins al segle xii.

## Referències

* ↑ (anglès) Kurt von S. Kynell, Saxon and medieval antecedents of the English common law