OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Toccata, adagio i fuga en do major, BWV 564

Toccata, Adagio i Fuga en do major, BWV 564, és una obra per a orgue de Johann Sebastian Bach, composta a Weimar el 1716. És una de les obres més sobresortints del repertori de l'instrument i un dels assoliments més grans de l'autor en l'àmbit de la música organística.
L'obra consta de tres seccions principals: Toccata, Adagio i una fuga:
* La toccata és una secció d'invenció i temàtica molt lliure, improvisada i virtuosa, on el pedal participa molt i fa destacades entrades a solo.
* L'adagio és una secció tranquil·la i serena, on es nota una gran influència italiana.
* La fuga, una de les primeres grans fugues de l'autor, com la BWV 565, on es mostren característiques juvenils i immadures del primer Bach.
L'obra requereix tres veus, és a dir, el teclat i pedal complet de l'orgue.

## Arxius Sonors

| Bach TocataAdagioFugueCMaj BWV564 Adagio | Bach TocataAdagioFugueCMaj BWV564 Fugue |

## Referències

* ↑ Williams, Peter. The Organ Music of J. S. Bach (en anglès). Cambridge University Press, 2003-12-11. ISBN 978-0-521-81416-4.
* ↑ Jones, Richard D. P.. The Creative Development of Johann Sebastian Bach, Volume I: 1695-1717: Music to Delight the Spirit (en anglès). OUP Oxford, 2006-12-21. ISBN 978-0-19-151324-4.

## Enllaços externs

* "Free sheet music" a classical-scores.com
# Gos Mullat

Gos Mullat és un grup de punk rock català format a Alcarràs. El nom del seu primer treball discogràfic, L'antimúsica, va sorgir quan un veí del local d'assaig va trucar a la policia local i va definir el «soroll» que produïa aquest quartet com a «antimúsica». El novembre de 2024 Gos Mullat va publicar un versió accelerada de la popular havanera «El meu avi».

## Membres

* Pere Dolcet: veu i guitarra rítmica
* Artur Canadell: guitarra solista
* Arnau Siscart: baix
* Joel Eres: bateria

## Discografia

* L'antimúsica (EP, 2023)
* Cumulonimbus (2024)

## Referències

* ↑ «Gos Mullat estrena 'Alcarràs', amb un videoclip reivindicatiu». Segre, 30-11-2023. [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ «Gos Mullat es proclama guanyador del 4t Concurs de bandes emergents de la Casa de la Música de Lleida, Alt Pirineu i Aran». Enderrock.cat, 04-12-2023. [Consulta: 7 desembre 2024].
* 1 2 «El punk lleidatà compta amb una nova banda, Gos Mullat». Segre, 31-03-2023. [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ «Gos Mullat - El meu avi (2024)». YouTube, 21-11-2024. [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ Rodríguez García, Andrés. «Gos Mullat publica el seu primer disc amb vuit cançons ‘crues'». La Manyana, 20-04-2024. [Consulta: 7 desembre 2024].
# Bulbul ullgrís

El bulbul ullgrís (Iole propinqua) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Cambodja, Xina, Laos, Myanmar, Tailàndia i Vietnam. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul ullgrís». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 616. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Grey-eyed Bulbul. Iole propinqua» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Simfonia núm. 4 (Mendelssohn)

La Simfonia núm. 4 en la major «Italiana», op. 90, de Felix Mendelssohn, va ser estrenada a la London Philharmonic Society de Londres el 13 de maig de 1833 dirigida pel mateix compositor.

## Origen i context

Seguint els consells del seu pare, Mendelssohn va emprendre una sèrie de viatges per donar-se a conèixer per Europa. Després d'Alemanya, França i Anglaterra, va visitar Itàlia a la primavera de 1830. Per aquella època estava treballant en la Simfonia escocesa, així com en diverses altres obres. No obstant això, va iniciar un nou treball, una simfonia que com la dedicada a les highlands escocesos havia d'inspirar-se en els paisatges i les emocions romàntiques contemplats i sentits a través d'Itàlia. La simfonia, conclosa bastant ràpidament, va obtenir un gran èxit i durant molt de temps va ser considerada la millor del compositor, abans que l'escocesa aconseguís una fama semblant.
Mendelssohn va dirigir l'estrena a 1833, però no va permetre que es publiqués la partitura en tota la seva vida, ja que hi treballava i la reescrivia contínuament.

## Anàlisi musical

La Simfonia Italiana és brillant, lleugera i plena de bon humor. L'orquestra hi és més neta i clara que en l'Escocesa, sense per altra banda donar cap prova de rigidesa. Els seus moviments són:
* Allegro vivace
* Andante con moto
* Con moto moderato
* Saltarello : Presto
L’Allegro vivace és extremadament alegre, evocant sense cap dubte l'encís del camp romà i la calidesa dels seus habitants. S'hi fa palesa l'originalitat de la presència d'un tercer tema, absent en l'exposició, i reservat al desenvolupament de la tradicional forma sonata bitemàtica que constitueix el moviment.
El segon moviment, en re menor, és menys fogós i alegre que el primer; quant al tercer, sovint ha estat jutjat com retrògrad pel seu tempo pròxim al dels minuets clàssics. De fet és un intermezzo líric i suau que substitueix la forma l'scherzo típic amb el propòsit d'evitar la redundància amb el final, aquest sí amb forma de scherzo. Aquest final, un saltarello impetuós i diabòlic és, per altra banda, una explosió de bon humor.

## Referències

* ↑ Simfonia núm. 4 (Mendelssohn): Partitura lliure a l'IMSLP.
# Sonata per a piano núm. 24 (Beethoven)

La Sonata per a piano núm 24, en fa sostingut major, op. 78 de Ludwig van Beethoven fou acabada el 1809. Rep el sobrenom de "à Thérèse" perquè fou escrit per a la comtessa Teresa von Brunswick. Maynard Solomon comenta que aquesta obra i la Sonata Appassionata (op. 57), eren les sonates favorites de Beethoven amb anterioritat a la Sonata "Hammerklavier".
Consta de dos moviments:
* Adagio cantabile - Allegro ma non troppo
* Allegro vivace
Una interpretació típica dura uns 10 minuts. La pràctica habitual de no tocar les seccions llargues que es repeteixen, com ara el desenvolupament i la recapitulació en el primer moviment, fan que hi hagi dos o tres minuts de diferència respecte a la versió completa.

## Referències

* ↑ Solomon, Maynard. Beethoven. Shirmer Books, 1977. ISBN 9780028724607.
# Penal

El penal és la màxima pena que es pot aplicar en diversos esports de pilota i que consisteix en un llançament sense barrera, des d'una distància prefixada, amb l'oportunitat d'aconseguir un gol directe i amb l'única oposició del porter.

## Futbol

En futbol, se sanciona amb penal qualsevol falta sancionable amb tir lliure directe que es cometi dintre de l'àrea de penal. L'àrbitre assenyala la concessió del penal fent sonar el xiulet i apuntant al punt de penal, que és una marca de calç feta a uns 11 metres de la línia de gol.
Per a executar el penal, la pilota s'ha de col·locar sobre el punt de penal i el llançador s'ha d'identificar clarament a l'àrbitre. Tots els jugadors, excepte el porter de l'equip sancionat i el llançador del penal s'han de col·locar fora de l'àrea de penal, darrere del punt de penal i a una distància mínima de 9,15 metres (és a dir, fora de l'arc de penal) fins que el llançador colpeja la pilota. El porter s'ha de situar sobre la línia de gol, entre els dos pals, de cara a la pilota fins que la pilota és llançada. Pot moure's en horitzontal per sobre de la línia de gol però si s'avança, el penal podria tornar-se a llançar.
Després que l'àrbitre fa sonar el xiulet autoritzant l'execució, el llançador ha de colpejar la pilota cap endavant, normalment en direcció a la porteria intentant superar la línia de gol. Un cop colpejada la pilota, la resta de jugadors poden incorporar-se a l'àrea continuant amb la disputa normal del partit.

## Història

La invenció del penal és atribuïda al porter i empresari William McCrum, el 1890 a Milford, Comtat d'Armagh, Irlanda del Nord. L'Associació Irlandesa de Futbol va presentar la idea al International Football Association Board i finalment, després de molt de debat, aquest la va aprovar el 2 de juny de 1891. Va ser introduïda a la temporada 1891-92.
Al començament, molts de porters es quedaven quiets sense intentar aturar el llançament dels penals, ja que els consideraven molt poc cavallerosos. Amb el temps, el penal es va acabar assentant i van sortir estils particulars de llançament com ara la paradinha i el més famós: el penal de Panenka.
Johan Cruyff també va idear una forma personal de sorprendre el porter. En un partit amb l'Ajax, va tocar amb suavitat la pilota en diagonal perquè el seu company Jesper Olsen la controlés, avancés cap a porteria i li la tornés a Cruyff, qui va convertir el gol a porta buida.

## Referències

* ↑ «NI village remembers penalty inventor» (en anglès). Sunset Vine International. [Consulta: 11 agost 2014].

## Vegeu també

* Tanda de penals
Viccionari
# Opistoconts

Els opistoconts (Opisthokonta, grec: οπίσθω- (opistho-) = "posterior" + κοντός (kontos) = flagel) són un clade molt divers d'eucariotes que inclou els regnes dels animals i dels fongs, juntament amb l'embrancament dels coanozous. És un grup fortament recolzat com a monofilètic tant per l'estudi genètic com per l'estudi de les estructures cel·lulars. Una característica comuna és que les cèl·lules flagel·lades es propulsen mercès a un flagel posterior que "empeny" la cèl·lula; és el que dona el seu nom al clade. En canvi, les cèl·lules flagel·lades d'altres grups eucariotes es propulsen amb un flagel anterior que "arrossega" la cèl·lula.
L'estret parentiu entre els animals i els fongs va ser suggerit per en Cavalier-Smith el 1987, a partir de l'estudi de les estructures cel·lulars, donant-li el nom científic d'Opisthokonta, i va ser més tard confirmat per estudis genètics independents. Les primeres classificacions filogèniques els situaven molt pròxims a les plantes i altres grups amb mitocondris de morfologies aparentment semblants, però s'ha vist que no és un bon patró per a la classificació. En Cavalier-Smithi i l'Stechmann varen proposar la teoria que dels eucariotes uniflagel·lats com els opistoconts i els amebozous, col·lectivament anomenats uniconts, varen divergir els altres eucariotes biflagel·lats anomenats biconts.

## Cladograma

El següent arbre filogenètic mostra les relacions entre els diferents grups d'opistoconts.
| Opisthokonta | Holomycota  Fungi  Cristidiscoidea Nucleariida Fonticula  Holozoa  Mesomycetozoea Pluriformea  Filozoa  Filasterea Choanoflagellatea Animalia |

## Bibliografia

* Cavalier-Smith, T. (1987). The origin of fungi and pseudofungi. In A.D.M. Rayer i cols. eds. Evolutionary biology of Fungi, p. 339-353.
* Wainwright P.O. i cols. (1993). Monophyletic origins of the metazoa: an evolutionary link with fungi. Science 260: 340-342.
* Stechmann, A & T Cavalier-Smith (2002). Rooting the eukaryote tree by using a derived gene fusion. Science 297: 89–91.

## Referències

* ↑ Tedersoo, L., Sánchez-Ramírez, S., Kõljalg, U. et al. 2018, High-level classification of the Fungi and a tool for evolutionary ecological analyses Fungal Diversity 90: 135. https://doi.org/10.1007/s13225-018-0401-0
* ↑ Guifré Torruella et al. 2015, Phylogenomics Reveals Convergent Evolution of Lifestyles in Close Relatives of Animals and Fungi. Current Biology ISSN 0960-9822 Volume 25, Issue 18, p2404–2410, 21 September 2015
# Autunita

L'autunita (calci uranil fosfat hidratat) és un mineral fluorescent de la classe dels fosfats. Rep el seu nom de la localitat d'Autun (França), on va ser descoberta l'any 1852. És un mineral radioactiu. La localitat tipus d'aquesta espècies e stroba a Saint-Symphorien-de-Marmagne, a França. L'autunita també dona nom a un grup de minerals, el grup de l'autunita.

## Característiques

És de color groc-verdós i té una duresa que oscil·la entre 2 i 2,5 a l'escala de Mohs. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic i, sovint es troba en forma de cristalls tabulars quadrats. A causa del seu contingut d'urani d'un 48,27% és radioactiu, i també s'utilitza com a mineral d'urani. Si el mineral s'asseca, es converteix en metaautunita-I, i pot convertir-se en metaautunita-II després a l'escalfar-lo. Aquests dos minerals posteriors són molt rars a la natura. Per als estudis científics es recomana emmagatzemar el mineral en un recipient segellat per minimitzar la pèrdua d'aigua.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'autunita pertany a «08.EB: Uranil fosfats i arsenats, amb ràtio UO₂:RO₄ = 1:1» juntament amb els següents minerals: heinrichita, kahlerita, novačekita-I, saleeïta, torbernita, uranocircita, uranospinita, xiangjiangita, zeunerita, metarauchita, rauchita, bassetita, lehnerita, metaautunita, metasaleeïta, metauranocircita, metauranospinita, metaheinrichita, metakahlerita, metakirchheimerita, metanovačekita, metatorbernita, metazeunerita, przhevalskita, metalodevita, abernathyita, chernikovita, metaankoleïta, natrouranospinita, trögerita, uramfita, uramarsita, threadgoldita, chistyakovaïta, arsenuranospatita, uranospatita, vochtenita, coconinoïta, ranunculita, triangulita, furongita i sabugalita.

## Formació i jaciments

Es produeix com a producte de l'oxidació dels minerals d'urani a pegmatites de granit i dipòsits hidrotermals. Alguns minerals associats són metaautunita, torbernita, fosfuranilita, saleeïta, uranofana i sabugalita.
A Catalunya, l'autunita ha estat descrita al Cap de Creus (Cadaqués, Alt Empordà), en contextos pegmatítics; també ha estat descrita a la Mina Eureka (Castell-estaó, Pallars Jussà).

## Grup de l'autunita

El grup de l'autunita és un grup de fosfats d'uranil i arsenats en forma de làmines, amb fórmula A(UO₂)₂(XO₄)₂·10-12H₂O, on A pot ser Cu, Ca, Ba, o Mg, i X és P o As. Està format per: autunita, heinrichita, kahlerita, metarauchita, nováčekita-I, rauchita, sabugalita, saléeita, torbernita, uranocircita, uranospinita i zeunerita. Aquest grup també és conegut amb el nom de grup torbernita.

## Referències

* ↑ «Autunite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 gener 2014].
* ↑ Handbook of Mineralogy
* ↑ «Mineral Location Search». [Consulta: 23 juny 2017].
* ↑ «Autunite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 gener 2014].
# Sonata per a piano núm. 25 (Beethoven)

La Sonata per a piano núm. 25, en sol major, op. 79 de Ludwig van Beethoven fou acabada el 1809, i publicada el desembre de 1810. És una de les sonates més curtes escrites per ell, ja que té una durada d'uns onze minuts. Ha rebut el sobrenom de "Sonatina" o "Sonata fàcil".
Consta de tres moviments:
* Presto allá tedesca
* Andante
* Vivace

## Referències

* 1 2 Barry, Cooper. J.C.Lattès. Dictionnaire Beethoven (en francès), 1991, p. 613. ISBN 978-2-7096-1081-0.
* ↑ Massin, Jean; Massin, Brigitte. Fayard. Ludwig van Beethoven, 1967, p. 845. ISBN 978-2-213-00348-1.

## Enllaços externs

* Per a escoltar enregistraments de l'obra, enllaceu a la web Musopen
# Fujica ST605

La Fujica ST605 és una càmera rèflex mecànica de 35 mm fabricada per Fujica l'any 1976. La 605 en el seu moment estava a la venda amb l'objectiu Fujinon 55mm f/2.2, el qual va sortir al mercat el 1975 junt amb la ST601.
Aquesta, és la successora de la Fujica ST601 i la 605, va ser substituïda per la 605 II el 1978.

## Característiques

La Fujica ST605 incorpora la rosca M42, així es poden muntar a la càmera tots els objectius amb aquesta muntura. L'obturador de pla focal està construït amb una cortina de seda i pot disparar des d'1/2 segons fins a 1/700 (més el mode Bulb).
L'enfocament es realitza mitjançant un telèmetre d'imatge dividida amb una zona de microprisma circumdant i vidre esmolat. Aquesta ja consta d'una vista prèvia de la profunditat de camp disponible mitjançant la mesura de parada.
L'exposímetre consta de dos receptors de llum fotocel·lulars de silici situats a banda i banda de l'ocular del visor, els quals estan connectats a un circuit FET (Field Effect Transistor) i estan acoblats amb l'obturador i el diafragma. Mesura la intensitat mitjana de la llum que cau sobre tota la superfície del vidre d'enfocament. Per tant, mesura la llum que ha travessat la lent i que arribarà a la pel·lícula. Aquí, s'elimina la necessitat de fer correccions d'exposició si es fan primers plans o es fotografia amb un filtre, ja que la lectura de la llum es du a terme a través de l'objectiu.
A diferència de la ST601, aquest model gràcies a una millora dels circuits utilitza bateries modernes d'1,5v, en lloc de bateries de mercuri d'1,3v. El 1978 va sortir al mercat la 605N, amb la diferència que aquesta inclou una pantalla en el visor on s'indica la velocitat d'obturació.

## Referències

* 1 2 «Fujica ST605» (en anglès). Lens DB.
* ↑ «Fuji Photo Film FUJINON 55 mm F/2.2» (en anglès). Lens DB.
* ↑ «Fujica ST601» (en anglès). Lens DB.
* ↑ «Fujica ST605 II» (en anglès). Lens DB.
* ↑ «ST605» (en anglès). Pentax manuals.
* ↑ «Owner's manual Fujica ST605N» (en anglès). Fuji film.
* ↑ «ST605 1976 - 1978» (en anglès). Beauty cameras. Arxivat de l'original el 2021-11-13. [Consulta: 24 desembre 2023].
* ↑ Burrows, Paul. «Fujica ST605 review» (en anglès). Digital camera world, 15-02-2022.
# Bulbul ullvermell asiàtic

El bulbul ullvermell asiàtic (Pycnonotus brunneus) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Brunei, Indonèsia, Malàisia, Myanmar, Singapur i Tailàndia. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, els boscos de pantà, els matollars humits tropicals i subtropicals, les zones riberenques, les plantacions i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul ullvermell asiàtic». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 622. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Red-eyed Bulbul. Pycnonotus brunneus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Dia de la Independència d'Albània

El Dia de la Independència d'Albània (albanès: Dita e Pavarësisë) o Dia de la Bandera d'Albània (albanès: Dita e Flamurit) és un dia festiu celebrat anualment el 28 de novembre a Albània en què es commemoren la bandera d'Albània i la Declaració d'Independència d'Albània, que va ser ratificada pel Congrés Panalbanès el 28 de novembre del 1912 i amb la qual es va establir l'estat d'Albània, separat de l'Imperi Otomà.

## Antecedents

L'inici de la lluita per la independència d'Albània es remunta al segle xv, quan per primera vegada els otomans van prendre el control de les terres albaneses. Tanmateix, la majoria d'historiadors sostenen que el veritable moviment independentista d'Albània va esdevenir-se el segle xix a partir del desenvolupament del nacionalisme albanès. Aquesta aspiració política va estendre's sobretot entre la diàspora al sud d'Itàlia, composta pels descendents dels albanesos que van fugir del país al segle xv després de la mort del príncep Skandberg.

## Festivitat

El Dia de la Independència és una festivitat celebrada el 28 de novembre en territori albanès pels albanesos i arreu del món per la diàspora albanesa. Evoca la declaració d'independència albanesa del 28 de novembre del 1912 i l'aixecament de la bandera albanesa a Vlorë d'Ismail Qemali, el primer primer ministre d'Albània. Coincideix amb el dia en què Skanderbeg va hissar la mateixa bandera a Krujë, el 28 de novembre de 1443.

## Referències

* 1 2 Fischer, Bernd «Albanian Nationalism and Albanian Independence» (en anglès). SEEU Review, 10, 1, 01-09-2014, pàg. 25–38. DOI: 10.2478/seeur-2014-0005. ISSN: 1857-8462.
* ↑ Elsie, Robert; Hutchings, Raymond. «Scanderbeg». A: Historical dictionary of Albania (en anglès). New ed. Lanham, Md: Scarecrow Press, 2004, p. 371. ISBN 978-0-8108-4872-6.
* ↑ Noli, Fan Stylian. George Castrioti Scanderbeg (1405-1468) (tesi) (en anglès). Boston: Boston University Press. Boston: Universitat de Boston, 1945. OCLC 1045564276 [Consulta: 7 juliol 2014].
* ↑ «Independence Day Of Albania» (en anglès). Rumela. Arxivat de l'original el 28 juliol 2011. [Consulta: 19 gener 2011].
* ↑ Beqiraj, Ambra. «108 Years Since Ismail Qemali Declared Albania Independent» (en anglès). Albanian Daily News, 28-11-2020. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ Drizari, Nelo. Scanderbeg; His Life, Correspondence, Orations, Victories, and Philosophy (en anglès). Palo Alto (Califòrnia): National Press, 1968, p. 1. OCLC 729093.
# Atmòlisi

L'atmòlisi (dec grec ατμις, vapor; λυειν, perdre) és un mètode per a la separació dels diversos components d'una mescla de gasos, mitjançant les diferents velocitats de difusió dels àtoms o molècules de cada un dels components de la mescla. El terme fou usat per primera vegada per Thomas Graham. El procés es realitza fent passar la mescla gasosa per una paret o membrana porosa, a través de la qual els diferents components tenen diferents velocitats de difusió.
# Chinantecs

Els chinantecs o txinantecs són un poble indígena de Mèxic que viu a l'estat d'Oaxaca. Ells es diuen a si mateixos tsa ju jmí que vol dir "gent de paraula antiga". No obstant cada poblat utilitza un apel·latiu diferent que comença amb la paraula tsa o dsa que significa "gent".

## Situació geogràfica

Els chinantecs viuen a la porció nord-est de l'estat d'Oaxaca, en una àrea anomenada la "Chinantla", una vall del riu Papaloapan, envoltada per les muntanyes de la Sierra Madre Oriental. Es dediquen a l'agricultura, principalment al cultiu de blat de moro, pebrot, tabac, cafè, i arròs, i venen els seus productes als mercats regionals. També es dediquen a la fabricació artesania, principalment l'elaboració de teixits, incloent-hi l'elaboració de la seva roba acolorida. Les dones teixeixen "huipils", bruses tradicionals, amb símbols que representen llurs costums i llur relació amb la naturalesa. Els chinantecs són catòlics, però, practiquen alguns rituals antics com ara la veneració dels senyors de les muntanyes i del déu i la deessa del blat de moro.

## Llengua

La llengua chinanteca està dividida en diversos dialectes: d'Ojitlán, d'Usila, de Quiotepec, de Yolox, de Sochiapan, de Palantla, de Valle Nacional, de Lelana, de Latani i de Petlapa; tots aquests també reben el nom de "llengües chinanteques". Aquestes llengües són tonals; el to de la paraula canvia el significat. Hi ha tons per als verbs els quals indiquen la persona i el temps o aspecte i s'hi afegeixen prefixos i sufixos a més de canvis en les vocals i consonants per produir les 13 formes de cadascun dels verbs. Atès que la majoria dels arrels són monosil·làbics i rares vegades acaben en consonant, els préstecs del castellà són reduïts a una o dues síl·labes, s'elimina la consonant final, si n'hi ha, i són subjectes als canvis tonals comuns d'aquestes llengües. Les llengües chinanteques es deriven de la família otomang. D'acord amb el cens del 2000 hi ha 133.374 parlants de les llengües chinanteques a Mèxic, dels quals la majoria viuen a l'estat d'Oaxaca.

## Enllaços externs

* Pàgina dels chinantecs al CDI Arxivat 2007-03-10 a Wayback Machine. (català)