OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 303 aC

El 303 aC va ser un any del calendari romà prejulià. A la República i a l'Imperi Romà es coneixia com l'Any del Consolat de Lèntul i Aventinensis (o també any 451 ab urbe condita). La denominació «303 aC» per a aquest any s'ha emprat des de l'edat mitjana, quan el calendari Anno Domini va ser el mètode prevalent a Europa per a anomenar els anys.

## Esdeveniments
### Antiga Grècia. Els Diàdocs

* Seleuc I Nicàtor estén el seu regne per tota Pèrsia arribant per l'est fins a l'Índia, però el seu avanç acaba detingut per Chandragupta Maurya, el fundador de l'Imperi Màuria de l'Índia. En un pacte conclòs pels dos monarques, Seleuc està d'acord amb les concessions territorials a canvi de 500 elefants preparats per a la guerra.
* Seleuc I refunda la ciutat d'Osroene, al nord de Mesopotàmia com una colònia militar on hi barreja colons grecs amb població oriental. L'anomena Edessa en memòria de l'antiga capital de Macedònia.
* Cassandre i Lisímac de Tràcia convencen Seleuc i Ptolemeu I de fer una unió per intentar vèncer Antígon Monoftalm.
* Demetri Poliorceta ocupa Corint, Sició i Argos al Peloponès, i Acaia, Elis i gairebé tota Arcàdia es situa al seu costat.

### Antiga Roma

* Aquest any són elegits cònsols Servi Corneli Lèntul i Luci Genuci Aventinensis.
* És un període de pau, perquè la Segona Guerra Samnita s'havia acabat l'any anterior. Es funden les colònies de Sora al país dels volscs i Alba al país dels eqües. Els cònsols castiguen la ciutat de Frusino, després d'una investigació, i li prenen un terç del territori per haver donat suport a la revolta dels hèrnics l'any anterior.
* Els ciutadans de Tarentum busquen l'ajuda dels espartans. Un exèrcit mercenari dirigit per Cleònim, oncle del rei d'Esparta arriba a la ciutat. Els lucans i els messapis demanen la pau.

## Necrològiques

* Polipercont, general macedoni, que governava alguna ciutat del Peloponnès i cooperava amb Cassandre i Prepelau contra Demetri Poliorceta.

## Referències

* ↑ Funegan, Jack (et al.). Chronos, kairos, Christos : nativity and chronological studies. Winona Lake [IN]: Eisenbrauns, 1989, p. 115. ISBN 9780931464508.
* ↑ Flavi Arrià. Anàbasi d'Alexandre el Gran, V, 6
* ↑ Apià. Història de Roma: Siríaca, XI, 57
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XX, 103
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XX, 102
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, X, 1
* 1 2 Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XX, 103
* ↑ Apià. Història de Roma, III, 7
# 336 aC

El 336 aC va ser un any del calendari romà prejulià. En temps de la República i de l'Imperi Romà, era conegut com a any del consolat de Cras i Duïli (o, més rarament, any 418 ab urbe condita o de la Fundació de Roma). L'ús del nom «336 aC» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini va ser el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments
### Àsia Menor

* Darios III pren possessió del tron. És el darrer rei de la dinastia aquemènida, ja que el Regne de Macedònia va envair el país.

### Antiga Grècia

* Parmenió i Àtal, generals macedonis, van a l'Àsia Menor enviats per Filip II de Macedònia, per fer la guerra contra l'Imperi Aquemènida tal com havia decidit la Lliga de Corint. Conquereixen les ciutats gregues de l'Àsia Menor sota domini persa, des de Troia al riu Madraios, quan Filip II és assassinat i aturen la guerra. Parmenió és favorable a Alexandre el Gran i Àtal s'hi oposa. Alexandre envia a l'Àsia Menor a Hecateu perquè el detingui o el mati.
* Alexandre el Gran succeeix al seu pare amb només vint anys. Quan es coneix la mort de Filip II de Macedònia es revolten molts estats, com ara Tebes, Atenes, Tessàlia i les tribus tràcies al nord de Macedònia. Alexandre respon ràpidament, encara que els seus consellers li diuen que utilitzi la diplomàcia. Alexandre reuneix la cavalleria i es dirigeix a Tessàlia. Els tessalis es rendeixen i Alexandre baixa al Peloponnès. S'atura a les Termòpiles, on la Lliga Amficciònica el reconeix com a rei.

### Antiga Roma

* Aquest any, Luci Papiri Cras i Cesó Duïli són elegits cònsols romans.
* Els dos cònsols fan la guerra als ausonis, que són vençuts l'any següent (335 aC), i ataquen la ciutat de Cales.

## Necrològiques

* Filip II de Macedònia mor assassinat. Pausànies d'Orèstia, un militar macedoni, de la casa reial dels orestes, un dels somatofílacs (guàrdia personal) del rei, al segon dia del festival celebrat a Eges pel casament de la filla de Filip, Cleòpatra, amb Alexandre I de l'Epir, l'ataca amb una espasa i el mata. S'escapa cap a les portes de la ciutat on l'esperen uns cavalls, però perseguit per altres oficials del rei és atrapat i mort.
* Arsès de Pèrsia. Era el fill més jove de Artaxerxes III. El visir Bagoes l'havia instal·lat al tron de Pèrsia, mentre ell governava a l'ombra. Quan Bagoes sospita d'un intent d'assassinar-lo mata a Arsès i a la seva família i instal·la al tron a Darios III.

## Referències

* ↑ Funegan, Jack (et al.). Chronos, kairos, Christos : nativity and chronological studies. Winona Lake [IN]: Eisenbrauns, 1989, p. 115. ISBN 9780931464508.
* 1 2 Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XVII, 5
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XVI, 91
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Alexandre el Gran, XVIII, 11
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XVIII, 6
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Alexandre el Gran, XVIII, 9, 10
# Tetrahymena

Tetrahymena és un gènere de protozous ciliats de vida lliure no patogènics. Són comuns en aigua dolça. Les espècies de Tetrahymena que s'utilitzen com a organismes model en les recerques biomèdiques són T. thermophila i T. pyriformis.
# Guntram (Strauss)

Guntram (op. 25) és una òpera en tres actes amb música de Richard Strauss i llibret en alemany del mateix compositor. Va ser estrenada el 10 de maig de 1894 al Deutsches Nationaltheater de Weimar. Va ser la primera òpera de Strauss i mostra una forta influència wagneriana. La música de Guntram és citada en el poema simfònic de Strauss Ein Heldenleben. El compositor va revisar la partitura el 1940.

## Representacions

L'òpera no va tenir gaire èxit, i va ser només representada unes poques vegades en vida de Strauss. A l'estrena, el paper de soprano de Freihild va ser cantat per Pauline de Ahna, la futura esposa de Strauss. Interpretacions posteriors de Strauss van incloure una a Múnic el 16 de novembre de 1895 i a Praga el 9 d'octubre de 1901. També a Frankfurt el 9 març 1910 dirigida per Ludwig Rottenberg.
La versió revisada es va interpretar per primera vegada a Weimar el 29 d'octubre de 1940, dirigida per Paul Sixt, i més tard el 1942 a Berlín dirigit per Robert Heger.
A Hamburg, el 4 de febrer de 1895, Gustav Mahler va incloure el Preludi del primer acte en el seu sisè concert filharmònic. Més tard, va incloure els Preludis del primer i segon acte en un concert a Viena el 19 de febrer de 1899, i a Nova York el 30 de març de 1910 amb la Filharmònica de Nova York.

## Referències

* ↑ Guntram (Strauss): Partitura lliure a l'IMSLP.
Òperes de Richard Strauss :
Guntram (1894)
Feuersnot (1901)
Salome (1905)
Elektra (1909)
Der Rosenkavalier (1911)
Ariadne auf Naxos (1912/16)
Die Frau ohne Schatten (1919)
Intermezzo (1924)
Die Ägyptische Helena (1928)
Arabella (1933)
Die schweigsame Frau (1935)
Friedenstag (1938)
Daphne (1938)
Die Liebe der Danae (1940)
Capriccio (1942)
Des Esels Schatten (1949) (inacabada) :
# Rafael (Arenski)

Rafael (títol complet: Rafael: escenes musicals del Renaixement; en rus: Рафаэль: Музыкальные сцены из эпохи Возрождения), op. 37, és una òpera en un acte d'Anton Arenski. El llibret, d'A. A. Kryukov, es basa en la vida de l'artista renaixentista Rafael. L'òpera va ser composta el 1894 per al Primer Congrés d'Artistes Russos i dedicada a la Societat de Moscou dels amants de les Arts. Es va estrenar al Conservatori de Moscou el 6 de maig, amb Leonid Pasternak com a director d'escena; Yevgeniya Mravina va fer el paper de Fornarina, model i amant de Rafael. Arenski va triar una obra sobre temàtica no russa i es va distanciar de les tendències nacionalistes del seu mestre Rimski-Kórsakov. Rafael va ser menys ben rebuda que la seva predecessora, Un somni en el Volga.
Puntuació de piano amb text en rus i italià disponible en línia.

## Referències

* ↑ The Concise Oxford Dictionary of Opera, 1996, p. 351. ISBN 0-19-280028-0.
* ↑ Riasanovsky, Nicholas V.. California Slavic Studies X. University of California Press, 1977, p. 91. ISBN 0-520-09564-2.
* 1 2 Sadie, Stanley. The New Grove Dictionary of Music and Musicians I. Oxford University Press, 2001, p. 868. ISBN 978-0-19-517067-2.
* ↑ Frolova-Walker, Marina «A Ukrainian Tune in Medieval France: Perceptions of Nationalism and Local Color in Russian Opera». 19th-Century Music. University of California Press, 35, 2011, pàg. 115. DOI: 10.1525/ncm.2011.35.2.115.
* ↑ Keller, James M. Chamber Music: A Listener's Guide. Oxford University Press, 2011, p. 2. ISBN 978-0-19-538253-2.
* ↑ Raffaello : scene musicale dell'epoca del Rinascimento / testo originale russo di A. Krjukoff ; musica di A. Arensky ; tradotto in italiano da L. Egidi. — P. Jurgenson. — 79 p.
# Christus

Christus, S.3, és un oratori del compositor i pianista hongarès Franz Liszt composta entre 1862 i 1866. L'oratori pren la trama tradicional de la vida de Jesucrist, des del seu naixement a la seva passió i resurrecció, utilitzant textos de la Bíblia i, per tant, recorda una altra famosa obra religiosa, El Messies de Georg Friedrich Händel.
Christus és com una simfonia amb participació coral. Liszt, més conegut per la seva faceta d'intèrpret de piano, mestre de la gran forma simfònica, i juntament amb Berlioz i Wagner un dels grans orquestradors del seu temps, era un apassionat que buscava en la música la resposta a les qüestions fonamentals de la vida i la mort.

## Origen i context

La composició del seu oratori més famós, Christus, va ocupar Liszt de 1862 a 1866, amb pauses curtes o més llargues. Va acabar la composició el final de setembre de 1866, però ell desitjava fer algunes revisions i correccions i, per tant, l'obra no es va acabar fins al desembre d'aquest any. Es va publicar el 1872 i es va estrenar a l'església protestant de Weimar el 29 de maig de 1873.
L'oratori té una durada de prop de tres hores i requereix una orquestra i cor importants, la qual cosa fa que sigui més aviat una raresa a les sales de concert d'avui, i malgrat això la major part de l'obra és de proporcions gairebé de cambra i bastant personal en l'estat d'ànim. Per al text, Liszt utilitza la Bíblia, la litúrgia catòlica i alguns antics himnes llatins; en aquest sentit no volia experimentar. És d'assenyalar que el paper de l'orquestra a l'oratori és realment més important que la del cor, l'orquestra és la força motriu del creixement i el desenvolupament (com en les òperes de Wagner), a diferència dels oratoris barrocs i clàssics anteriors, on preval el cor, i l'orquestra actua simplement com un acompanyament, proporcionant textura harmònica. L'oratori no té seccions amb recitatius, encara que en la partitura hi han anotats periòdicament passatges llatins com per explicar el que la música està representant, o la rellevància emocional o religiosa subjacent. No és clar si aquests passatges estan destinats a ser narrats junts amb la música. Algunes representacions ho han fet amb gran efecte, encara que la majoria els ometen.

## Parts

* I. Oratorium in Nativitate Domini / Oratori de Nadal
** 1. Rorate coeli / Introducció
** 2. Angelus Domini / Pastoral i proclamació de l'àngel
** 3. Stabat Mater speciosa / Himne
** 4. Hirtenspiel an der Krippe / Pastoral
** 5. Et ecce stella / La marxa dels Reis Mags
* II. Post Epiphaniam / Després de l'Epifania
** 6. Beati pauperes spiritu / Les Benaurances (basats en les Benaurances, S.25)
** 7. Pater noster / Oració (basat en Pater noster II, S.29)
** 9. Et ecce motus magnus / El Miracle
** 10. Hosanna, benedictus qui venit / Entrada a Jerusalem
* III. Passio et resurrectio / Passió i Resurrecció
** 11. Tristis est anima mea
** 12. Stabat Mater dolorosa
** 13. O filii et filiae / Hymnus Paschalis
** 14. Resurrexit!

## Referències

* ↑ «Notícia de l'estrena a Barcelona». La Vanguardia, 22-10-2011, p. 4.
* ↑ Hernández, José. «Notes del programa audició a San Lorenzo de El Escorial».
# Oink, oink

Oink, oink (títol original, Knor) és una pel·lícula d'animació stop-motion neerlandesa del 2022 basada en el llibre The Revenge of Oink de Tosca Menten. Va ser el primer llargmetratge en stop-motion fet mai als Països Baixos. La pel·lícula es va estrenar a la 72a edició del Festival de Cinema de Berlín. La pel·lícula va guanyar tres Vedelles d'Or a la millor pel·lícula, millor director i millor disseny de producció. És la primera pel·lícula d'animació que guanya aquests premis. també va rebre la Pel·lícula d'Or, una distinció per a pel·lícules holandeses amb més de 100.000 entrades venudes durant la seva estrena. La pel·lícula també va figurar a la llista final de l'Oscar a la millor pel·lícula d'animació, però no va ser nominada. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

La Babs, de 9 anys, rep un porc com a mascota per part del seu avi.

## Referències

* ↑ «Nederlandse stop-motionfilm Knor: 'Varkentje tot leven brengen'». RTL Nieuws, 14-07-2022.
* ↑ Beekman, Bor. «Eerste Nederlandse stop-motionfilm in première in Berlijn: ‘Waar heeft u die poep van gemaakt?’». de Volkskrant, 12-02-2022.
* ↑ «Knor wint als eerste animatiefilm Gouden Kalf voor Beste Film». nos.nl, 30-09-2022.
* ↑ «Gouden Film voor Knor». Nederlands Film Festival.
* ↑ Davis, Clayton. «Academy Announces 259 Eligible Titles for Animated, Documentary and International Feature Races», 06-12-2022.
* ↑ «Animatiefilm Knor ontvangt geen nominatie voor Oscar». www.nhnieuws.nl.
* ↑ «Oink, oink». Goita què fan, ara!. [Consulta: 28 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Georgetown (comtat de Floyd)

Georgetown és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 2.227 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Georgetown tenia 2.227 habitants, 794 habitatges, i 655 famílies. La densitat de població era de 480,4 habitants/km².
Dels 794 habitatges en un 44% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 68,4% hi vivien parelles casades, en un 10,7% dones solteres, i en un 17,4% no eren unitats familiars. En el 14,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,8 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,09.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,8% tenia menys de 18 anys, un 7,9% entre 18 i 24, un 34% entre 25 i 44, un 24% de 45 a 60 i un 6,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95 homes.
La renda mediana per habitatge era de 48.795$ i la renda mediana per família de 51.667$. Els homes tenien una renda mediana de 36.204$ mentre que les dones 25.987$. La renda per capita de la població era de 18.645$. Entorn del 2,7% de les famílies i el 3,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Georgetown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Georgetown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Pink moon

Pink moon és una pel·lícula dramàtica dirigida per Floor van der Meulen i estrenada l'any 2022 al Festival de Cinema de Tribeca.
Va ser el primer llargmetratge de la directora neerlandesa Floor van der Meulen. En una entrevista va explicar que la reacció del públic es presentava dividida sobre la qüestió: mentre un sector gran semblava que entenia la decisió del pare, una altra part del públic, sovint més jove, es rebel·lava i l'anomenava «egocèntric», i plantejava la qüestió de la llibertat individual o de la responsabilitat dels pares envers els fills.

## Argument

Jan (Johan Leysen), un home vidu i pare de d'un fill i una filla adults, anuncia en una reunió familiar que ha decidit acabar amb la seva vida mitjançant l'eutanàsia. Amb 75 anys i encara amb bona salut, argumenta que no vol convertir-se algun dia en un llast per a la societat.
Si el seu fill sembla estar d'acord amb els desitjos del seu pare, la seva filla, Iris, no pot resignar-se a la seva voluntat, per això intenta dissuadir-lo, tot i que Jan mostra una determinació indestructible. Iris decideix llogar una casa a la muntanya per a estat al costat del seu pare i procura entendre'l. Ell li explica que li és impossible de superar la mort de la seva esposa. El fatídic dia es fa una petita festa a la casa familiar. Després que els convidats hagin marxat, Jan s'instal·la a la sala d'estar buida i prepara el verí fatal. Iris decideix entrar-hi i presenciar la marxa del seu pare.

## Referències

* ↑ «Pink Moon» (en francès). cineuropa.org/fr..
* ↑ «FLOOR VAN DER MEULEN: "PINK MOON SURGE DE UN MIEDO PERSONAL A QUE MI PADRE DESEE LA MUERTE"» (en castellà). Ayuntamiento de Gijón, 19-11-2022. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «Conversation avec Floor Van Der Meulen - Autour du film "Pink Moon" | ARTE» (en francès). [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «Pink Moon» (en castellà). [Consulta: 9 febrer 2025].
# Cercle horari

Els cercles horaris són els cercles màxims de l'esfera celeste que passen pels pols celestes: pol nord celeste i pol sud celeste. En particular, el meridià del lloc és un cercle horari.
# Angle horari

En astronomia, l'angle horari és l'arc d'equador comptat des del punt d'intersecció de l'equador amb el meridià de l'observador fins al cercle horari de l'astre, en sentit horari (cap a l'oest) i es pot mesurar en graus o hores. (Una hora equival a 15°).
Així, si un objecte té un angle horari de 2,5 hores, ha transitat pel meridià local fa 2,5 hores, i està actualment a 37,5 graus oest del meridià. Els angles horaris negatius indiquen el temps que falta fins al següent trànsit pel meridià local. Per descomptat, un angle horari de 0 significa que l'objecte està en el meridià local.
Hi ha una fórmula mitjançant la qual es pot saber l'angle horari (LHA) a partir de l'hora local (HSL) del lloc:
$LHA=180-15HSL\,$
L'angle horari (ω) indica el desplaçament angular del Sol sobre el pla de la trajectòria solar. Es pren com a origen de l'angle el migdia solar i valors creixents en el sentit del moviment del Sol.
Coneguda l'hora solar i sabent que l'origen de coordenades es troba en el meridià local i que una hora solar correspon a 15 °
    $\Omega ={\frac {hora\ solar-12}{15^{\circ }}}$

## Referències

* ↑ Mederos Martín, Luis. Navegación astronómica (en castellà). 7ª edición ampliada y actualizada. Boadilla del Monte (Madrid): Tutor, 2020, p. 70. ISBN 978-84-16676-90-3.

## Vegeu també

* Navegació astronòmica
# Guerres càntabres

Les guerres càntabres van tenir lloc en temps d'Octavi August a Cantàbria, a la província Tarraconense, entre el 29 aC i el 19 aC.
L'Imperi Romà desitjava conquistar la Cornisa Cantàbrica, on existien mines de les quals n'interessava l'explotació, però els càntabres van defensar tenaçment la seva independència.
Els càntabres eren ferotges muntanyencs i bevedors de sang de cavall. El poble dels càntabres, al qual segurament estaven units les tribus dels vàrduls, caristis i autrígons, els seus pròxims parents i veïns geogràfics, va ser sempre hostil als romans. És en discussió si el seu idioma càntabre era preindoeuropeu o si tenia una forta influència cèltica. Eren un poble de gent rude, que suportaven tota mena de privacions i penalitats, i eren especialment bel·licosos fins al punt que, quan per ser massa ancians ja no podien combatre, se suïcidaven llançant-se des d'un precipici.
El 26 aC, Octavi August va estar a la zona, i amb la cooperació del seu amic Marc Vipsani Agripa (que va dirigir la flota que va operar a la costa cantàbrica) i la Legió I Germanica, la Legió II Augusta i la Legió IV Macedonica, va aconseguir sotmetre els càntabres el 25 aC. Va tornar després a Roma, després de la qual cosa els càntabres es van rebel·lar de nou (24 aC) i foren de nou vençuts; el 22 aC van tornar a aixecar-se en armes, i de nou el poder militar de Roma es va imposar en vèncer els darrers resistents en el Setge de Castro Medulio;¡ el 20 aC es van revoltar per última vegada: Agripa els va combatre i va posar fi a la rebel·lió a sang i foc.
Milers de presoners van ser condemnats a ser crucificats (els càntabres entonaven càntics guerrers fins que morien) i altres van ser venuts com a esclaus (però la majoria es van suïcidar). El 19 aC tota la zona de Cantàbria va quedar sotmesa a Roma i pacificada.
Després de la submissió dels càntabres, i excepte una petita rebel·lió dels àsturs en temps de Neró i alguns altres incidents menors, res va tornar a torbar la pau de la província Tarraconense en tots els segles I i II.

## Vegeu també

* Guerra de les Gàl·lies
* Conquesta romana de Britànnia
* Llista de celtes històrics de l'edat antiga

## Referències

* ↑ (castellà) José María Solana Sáinz, La pacificación de los pueblos del norte de Hispania
* ↑ Vicetto, Benito. Historia de Galicia (en castellà). Nicasio Taxonera, 1866, p. vol.2, p.76.

## Enllaços externs

* Cronología de las Guerras Cantabras (castellà)