OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# David Bonvehí i Torras

David Bonvehí i Torras (Camps, Fonollosa, 1979) és un advocat i polític, diputat al Parlament de Catalunya en la IX, X i XI legislatura. Des del 22 de juliol de 2018 fins a l'octubre de 2023 fou president del Partit Demòcrata Europeu Català. Des de setembre de 2024 és director general de Cooperatives i Economia Social a la conselleria d'Empresa del govern de Salvador Illa.

## Biografia

Llicenciat en dret, ha treballat com a advocat. Militant de Convergència Democràtica de Catalunya, fou escollit alcalde de Fonollosa a les eleccions municipals espanyoles de 2003. El 2007 va patir un accident de trànsit que el va deixar en cadira de rodes. No aconseguí la reelecció com a alcalde el 2007 i el 2008 fou nomenat president de CDC al Bages.
Fou elegit diputat a Barcelona per Convergència i Unió a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2010 i de 2012, i dins de la coalició de Junts pel Sí a les del 2015. Ha estat portaveu del seu grup parlamentari en la Comissió d'Afers Institucionals del Parlament de Catalunya, i el primer parlamentari en cadira de rodes.
Després de la refundació de Convergència en el Partit Demòcrata, va formar una llista conjunta amb Marta Pascal al capdavant per tal de liderar la formació. El tàndem va aconseguir més del 70% del vots dels associats i el juliol de 2016 va ser nomenat Coordinador Organitzatiu del partit.
L'abril del 2017 va ser el protagonista d'una polèmica als mitjans quan es va filtrar una conversa privada seva on plantejava la idea del Partit Demòcrata de cercar un candidat amb un perfil autonomista si el procés independentista feia fallida.
El 28 d'octubre de 2023 va anunciar, en un congrés extraordinari del partit, la dissolució del Partit Demòcrata Europeu Català.
La primavera de 2024 es va presentar amb el PNB (en un lloc testimonial) a les eleccions al Parlament Europeu de 2024. El setembre del 2024 fou nomenat director general de cooperatives i economia social al Departament d'Empresa, liderat per Miquel Sàmper, dins el govern de Salvador Illa.

## Referències

* ↑ partitdemocrata.cat, 22 de juliol de 2018
* 1 2 «El Govern d'Illa fitxa David Bonvehí com a director general a Empresa», 24-09-2024. [Consulta: 25 setembre 2024].
* ↑ El Bages tindrà tres diputats al proper Parlament de Catalunya, naciodigital.cat, 27 d'octubre de 2010
* ↑ «Fitxa del Parlament de Catalunya». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 14 agost 2015].
* ↑ ´Estic content de la vida que tinc, però anar en cadira és una putada´, Regió 7, 29 de novembre de 2011
* ↑ «El tándem Mas-Munté y la lista de Marta Pascal ganan las primarias del PDC» (en castellà). Expansión, 23-07-2016. [Consulta: 25 octubre 2016].
* ↑ «Un àudio enregistrat a Bonvehí compromet la posició del PDECat sobre el referèndum». [Consulta: 16 abril 2017].
* ↑ 324cat. «El PDeCAT es dissol set anys després de la seva creació», 28-10-2023. [Consulta: 30 octubre 2023].
# El púding màgic

El púding màgic (Títol original: The Magic Pudding) és una pel·lícula d'animació australiana del 2000 dirigida per Karl Zwicky. La pel·lícula és una adaptació solta del llibre homònim de 1918 de Norman Lindsay. La versió original compta amb un repartiment de veu d'actors coneguts com Sam Neill, Geoffrey Rush, Hugo Weaving, Jack Thompson, Toni Collette i John Cleese. El 28 de juny de 2002, s'ha estat doblada al català per als cinemes.

## Argument

Bunyip Bluegum, un jove coala que sempre va pensar que era un orfe, descobreix que els seus pares poden estar vius, així que comença un viatge per trobar-los. En el seu viatge coneix a Bill Barnacle, un mariner a terra; a Sam Sawnoff, un pingüí entrenat; i l'Albert, un púding en constant regeneració a qui li encanta que es mengin.

## Repartiment

La pel·lícula va ser doblada al català l'any 2002 per l'estudi Deluxe 103.
| Personatge | Veu original | Veu catalana |
| Albert el pudíng màgic | John Cleese | Jordi Vila |
| Bunyip Bluegum | Geoffrey Rush | Òscar Muñoz |
| Bill Barnacle | Hugo Weaving | Jordi Ribes |
| Sam Sawnoff | Sam Neill | Joaquim Sota |
| Buncle | Jack Thompson | Vicente Gil |
| Ginger | Mary Coustas | Maria del Mar Tamarit |
| Watkin | Greg Carroll | Domènec Farell |
| Patrick | Dave Gibson | Aleix Estadella |
| Oncle Wattleberry | Dave Gibson | Adrià Frías |
| Rumpus Bumpus | John Laws | Pepe Antequera |
| Tom Bluegum | Roy Billing | Eduard Elias |
| Meg Bluegum | Toni Collette | Íngrid Morral |

## Producció

La família Lindsay havia rebutjat anteriorment moltes peticions internacionals per vendre els drets d'"El púding màgic", preferint esperar fins que una empresa australiana presentés la fórmula adequada d'adaptació. Els anteriors contendents van ser Rolf Harris, Jim Henson Productions i fins i tot el mateix Walt Disney. Finalment, el 1997, els Lindsay van vendre els drets de la pel·lícula a Energee Entertainment, una de les companyies d'animació independents líders del país.

## Recepció

Va ser llançat amb crítiques mixtes i la majoria dels crítics el van percebre com un intent fallit de fer justícia al treball de Lindsay.
Crítics australians, com Louise Keller, Andrew L. Urban i David Edwards, han donat crítiques positives a la pel·lícula.
Després del bombardeig de la pel·lícula a la taquilla, Energee va tenir dificultats financeres. Va ser administrat el 28 de juny de 2002 i va tancar definitivament no gaire després.

## Referències

* ↑ «The Magic Pudding». [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ «ésAdir > El púding màgic». [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ «Avui. 28/6/2002.». [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ «El senyor dels anells: Les dues torres s'estrena demà també en català». [Consulta: 23 novembre 2024].
* 1 2 «The Magic Pudding - Review - Photos - Ozmovies», 17-03-2020. [Consulta: 15 gener 2025].
* ↑ Torre, Dan; Torre, Lienors. Australian Animation: An International History (en anglès). Springer, 2018-11-02. ISBN 978-3-319-95492-9.
* ↑ «Magic Pudding a Wicked shame» (en anglès), 18-10-2002. [Consulta: 23 novembre 2024].
# Caterina Miquela d'Àustria

Caterina Miquela d'Àustria (Madrid, 10 d'octubre de 1567—Torí, 7 de desembre de 1597) va ser una infanta d'Espanya de la Casa d'Àustria amb el tractament d'altesa reial que contragué matrimoni el 1585 amb el duc Carles Manuel I de Savoia.

## Primers anys

Va néixer a Madrid el 10 d'octubre de 1567. Era filla del rei Felip II d'Espanya i de la seva segona esposa, Isabel de Valois, i era neta, per via paterna, de l'emperador Carles V i d'Isabel de Portugal, i d'Enric II de França i de Caterina de Mèdici, per la materna. El seu oncle, Joan d'Àustria, la va portar fins a la pila baptismal.
Va rebre una bona educació, com la seva germana Isabel Clara Eugènia, de la seva institutriu María Enríquez, duquessa d'Alba, de la seva tia Joana d'Àustria, resident en el convent de les Descalces Reials de Madrid, i d'Anna d'Àustria, quarta esposa del seu pare.

## Consort de Savoia

El 18 de març de 1858, amb disset anys, va casar-se amb el duc Carles Manuel I de Savoia a la catedral de Saragossa, en una cerimònia que va comptar amb l'assistència d'una nombrosa concurrència, inclosa la del monarca espanyol. En arribar a Torí, el cerimonial tradicional savoià es va adaptar a la infanta espanyola i es van prendre costums de la cort de Madrid, tant en els gestos com les aparences.
Al llarg de la seva vida mantingué una excel·lent relació amb el seu pare i la seva germana, la infanta Isabel Clara Eugènia d'Espanya. Felip II sentí devoció per la seva tercera esposa, la princesa Isabel de Valois i les dues filles, Caterina Micaela i Isabel Clara Eugènia, que hi tingué.
Va morir de sobrepart quan va donar llum a Joana, el 7 de desembre de 1597, amb trenta anys.

## Descendència

Del matrimoni amb Carles Manuel de Savoia va tenir:
* SAR el príncep Felip de Savoia, nat el Torí el 1586 i mort el 1605.
* SAR el duc Víctor Amadeu I de Savoia, nat a Torí el 1587 i mort el 1637 a Torí.
* SAR el príncep Filibert Manuel de Savoia, nat el 1588 a Torí i mort el 1624 a Torí.
* SAR la princesa Margarida de Savoia, nada el 1589 a Torí i morta el 1612 a Màntua. Es casà amb el duc Francesc IV Gonzaga.
* SAR la princesa Elisabet de Savoia, nada el 1591 a Torí i morta el 1626 a Torí. Es casà amb el duc Alfons III d'Este
* SAR el príncep Maurici de Savoia, nat el 1593 a Torí i mort el 1657.
* SAR el príncep Tomàs Francesc de Savoia-Carignano, nat el 1596 a Torí i mort el 1656 a Torí. Es casà amb la princesa Maria de Borbó-Soissons.
* Joana (1597)

## Referències

* 1 2 3 Espinosa Martín, Carmen. «Catalina Micaela» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 13 febrer 2021].
* ↑ Flórez, 1790, p. 894.
* 1 2 Flórez, 1790, p. 902.
* 1 2 Bouza, Fernando (ed.). Cartas de Felipe II a sus hijas (en castellà). Madrid: Ediciones Akal, 2011, p. 22.

## Bibliografia

* Flórez, Enrique. Memorias de las reynas catholicas (en castellà). Tom II. Madrid: Oficina de la viuda Marín, 1790.
# Anílids

Els anílids (Aniliidae) són una família monotípica creada per al gènere monotípic Anilius que conté l'única espècie Anilius scytale. Els noms comuns inclouen la serp pipa americana i falsa serp de corall. Es troba a Amèrica del Sud. Aquesta serp té una faixa pelviana vestigial que té l'aparença d'un parell d'esperons cloacal. És ovovivípar. No és verinós, i la seva dieta consisteix principalment en amfibis i altres rèptils. Es reconeixen dues subespècies, incloses les subespècies nominades descrites aquí. És ovovivípara. La dieta es compon principalment d'amfibis i altres rèptils. Actualment, es reconeixen dues subespècies, incloent la forma típica que es descriu aquí.

## Morfologia

Aquesta espècie es distribueix per la conca de l'Amazones, Guaiana i Trinitat i Tobago. Es tracta d'una serp de mida mitjana que pot arribar a uns 70 cm de longitud. S'alimenta d'escarabats, cecílies (amfibis llaners), anfisbènids (llangardaixos sense potes), petites serps fosorials, peixos i granotes. Té un cos cilíndric de diàmetre uniforme i la cua molt curta; bandes brillants en vermell i negre (però sense bandes grogues). Els seus ulls reduïts s'ubiquen sota les grans escates del cap. És considerada la serp que més s'assembla a les serps ancestrals originals, comptant entre d'altres amb un crani semblant al d'un llangardaix.

## Distribució geogràfica

Habita en les zones tropicals de la part nord de l'Amèrica del Sud des del sud i oest de Veneçuela, Guaiana, Surinam i Guaiana Francesa incloent la conca de l'Amazones de Colòmbia, l'Equador, el Perú i el Brasil. La localitat tipus és "Indiis".

## Subespècies

| Subespècies | Autor de tàxon |
| A. s. phelpsorum | Roze, 1958 |
| A. s. scytale | (Linnaeus, 1758) |

## Taxonomia

En les classificacions modernes la família inclou únicament l'espècie Anilius scytale, mentre que Cylindrophis, el gènere asiàtic prèviament inclòs, ha estat elevat a una família separada, Cylindrophiidae.

## Referències

* 1 2 Aniliidae (TSN 209611) al web del Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica. (anglès)
* ↑ Anilius (TSN 209612) al web del Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica. (anglès)
* 1 2 ' 'Anilius scytale (TSN 209613) al web del Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica. (anglès)
* 1 2 3 «Anilius scytale». [Consulta: 26 desembre 2024].
* ↑ Martins M, Oliveira ME. 1999. Natural history of snakes in forests of the Manaus region, Central Amazonia, Brazil. Herpetological Natural History 6: 78-150. PDF Arxivat 2013-10-09 a Wayback Machine.
# David George Ritchie

David George Ritchie (Jedburgh, 1853 − 1903) va ser un filòsof escocès que va tenir una carrera distingida a la universitat d'Edimburg, i al Balliol College a Oxford. Una gran part de la seva obra tracta sobre ètica i filosofia política. Un dels seus primers escrits va ser un assaig sobre la racionalitat de la història. Va ser president de l'Aristotelian Society el 1898.
De naturalesa senzilla i no afectada, Ritchie va cercar la veritat amb molta devoció. Malgrat viure de manera retirada, tenia molts amics. Sostenia que les qüestions d'ètica i política s'han de considerar des d'un punt de vista metafísic. Per a ell, l'ètica es basava necessàriament en l'objectiu ideal del benestar social i, tenint en compte aquest objectiu, va procedir a traçar-ne la història en diferents moments, la manera com es configura en la ment de cada individu, i la manera com es pot desenvolupar i realitzar. Ritchie era un liberal avançat amb tendències socialistes. Considerava que el valor últim de la religió depenia de l'ideal que imposava a la humanitat.
Era molt unit a la generació de pensadors coneguts com els joves hegelians, en ser grans seguidors del pensament de Georg Wilhelm Friedrich Hegel.

## Obres

* «The rationality of history» (1883) in Andrew Seth Pringle-Pattison (ed.) Essays in philosophical criticism
* Darwinism and Politics (1889)
* Principles of State Interference: Four Essays on the Political Philosophy of Mr Herbert Spencer, J S Mill, and T H Green (1891)
* Darwin and Hegel (1893)
* Natural Rights (1895)
* Studies in Political and Social Ethics (1902)
* Plato (1902)

## Referències

* 1 2 Sanderson Haldane, Elizabeth. «Ritchie, David George». A: Dictionary of National Biography. suplement de 1912, volum 3.
* ↑ «Ritchie, David George». A: Encyclopædia Britannica (en anglès). volum 23, 1911, p. 367.
* ↑ Seth Pringle-Pattison, A. (Andrew); Haldane, R. B. Haldane (Richard Burdon Haldane). Essays in philosophical criticism (pdf). facsímil en línia. Londres: Longmans, Green, and Co., 1883, p. 186-158.
# Caterina Scarpellini

Caterina Scarpellini (Foligno, 29 d'octubre de 1808 - Roma, 28 de novembre de 1873), va ser una astrònoma i meteoròloga italiana.
Nascuda a Foligno el 29 d'octubre de 1808, Scarpellini es va traslladar a Roma als 18 anys. Allí va ser ajudant del seu oncle, el científic, professor de física a la Universitat La Sapienza i director de l'Observatori Romà del Campidoglio Feliciano Scarpellini. Exclosa com estava de la universitat pel fet de ser dona, va ser ell qui li va facilitar la formació en el camp de l'astronomia i en l'ús dels diferents instruments astronòmics, la mateixa instrucció que rebien els estudiants masculins d'òptica i astronomia de la Universitat romana.
En morir el seu oncle, al 1840, ella va rebre en la meitat del seu patrimoni, inclosos els instruments i màquines científiques, la biblioteca o el mobiliari, l'arxiu privat i el de l'Accademia dei Lincei, de la qual l'oncle havia estat secretari. Però la impossibilitat que les dones ocupessin càrrecs públics va fer que no pogués continuar treballant en el que havia fet fins aleshores, si no era sota la tutela del seu marit, que en va ser nomenat custodi.
També va ser membre corresponent de la Accademia dei Georgofili a Florència.
Va descobrir un cometa l'1 d'abril de 1854 i va establir una estació meteorològica a Roma el 1856. En 1872 va obtenir el reconeixement del govern italià per la seva feina. Va morir el 28 novembre de l'any següent.
Un dels cràters de Venus porta el seu nom.

## Referències

* 1 2 3 «SCARPELLINI, Caterina» (en italià). Dizionario Biografico Treccani. [Consulta: 6 setembre 2023].
* ↑ Logan, Gabriella Berti. «Caterina Scarpellini: Astronomy and Meteorology in Risorgimento Rome» (en anglès). [Consulta: 20 juny 2018].
* ↑ http://siusa.archivi.beniculturali.it/cgi-bin/pagina.pl?
* ↑ Popular Astronomy, March 1898, p. 217.
* ↑ The Observatory, vol. 22 no. 282 (August 1899), p. 297-98.
# Apedemak

Apedemak fou el principal déu de Núbia. Fou déu de Naga (Núbia) i de Debod, on se l'esmenta com a Pa-jere-Meki (El caçador), potser el seu nom egipci. Al temple de Naga, se'l representa com un home amb cap de lleó. Protector del faraó en les batalles, estava casat amb una dea de la qual no es coneix el nom, i de la qual hi ha representacions al temple de Naga i en una columna de Massawarat, i que sembla que era nubiana.
Apedemak va guanyar importància perquè era un déu d'arrels nubianes i va substituir progressivament el déu principal, Amon. Apedemak era quasi desconegut a Egipte.

## Orígens

Com que les incrustacions de lleons es van utilitzar originalment per a individus molt estimats en els enterraments, és possible que aquestes primeres figures de lleons de Kerman evolucionessin fins a convertir-se en Apedemak. No obstant això, es desconeix si els Kerman els veneraven com a déus amb temples dedicats, com els dels períodes posteriors Napatan i Meroitic, o si eren símbols de llegendes, orals. tradició o folklore.
Al segle III aC, Apedemak sembla haver esdevingut una deïtat important per als pobles que vivien a l'Alta Núbia. Nombrosos temples d'Apedemak es concentren a la regió de Butana, al sud de la capital de Meroë. L'absència de llocs de culte per a ell a les zones més al nord indica el seu origen meridional.

## Referències

* ↑ The Ancient World : Extraordinary People in Extraordinary Societies.. Michael Shally-Jensen. Ipswich, Mass.: Salem Press, 2017. ISBN 978-1-68217-190-5. OCLC 975044922.
* ↑ Kuckertz, Josefine; Lohwasser, Angelika (2019). Introducció a la religió de Kush. Alemanya: J.H. Röll GmbH. pàgines 115–118. ISBN 978-3-89754-543-4.
* ↑ Kuckertz, Josefine; Lohwasser, Angelika. J.H. Röll GmbH. Introducció a la religió de Kush, 2019, p. 115–118. ISBN 978-3-89754-543-4.
* ↑ Yellin, Janice. American University in Cairo Press. /oclc/733232274 "Religió nubia." A l'antiga Núbia: regnes africans al Nil, 2012, p. 125–144. ISBN 978-977-416 -478-1. OCLC 733232274.
# Fanny camina

Fanny camina és una pel·lícula dramàtica argentina del 2021 dirigida per Alfredo Arias i Ignacio Masllorens.
La cinta va ser nominada a millor direcció d'art, millor disseny de vestuari i millor maquillatge i perruqueria en la 71° edició dels Premis Cóndor de Plata.

## Argument

Des de la seva trobada amb Eva Perón fins a la mort de la icona, des de la seva fascinació per la causa peronista fins a la persecució que va sofrir després de la Revolució Alliberadora, l'estrella de cinema Fanny Navarro rememora la seva vida mentre recorre els carrers del Buenos Aires actual. La pel·lícula no està ambientada ni en els anys 50 ni en el present; se situa en la intersecció del cinema del temps i l'expectativa, mirant del present al passat i del passat al futur. Les figures fantasmals semblen atrapades en una època (el peronisme) de la qual el present no pot alliberar-se. La pel·lícula és una oda melancòlica i ensoñadora al cinema i a Buenos Aires, però no és en absolut retrospectiva, sinó que reclama una sortida cap a un futur polític.

## Repartiment

* Alejandra Radano com Fanny Navarro
* Nicola Costantino com Eva Duarte de Perón
* Marcos Montes com Esteban
* Fabián Minelli com Paco Jamandreu
* Marta Lubos com La mare
* Manuel Martínez Sobrado com Juan Duarte
* Adriana Pegueroles com Malisa Zini
* Fanny Bianco com Perla Mux
* Jorge Priano com El Chancho Apold
* Carlos Felisatti com Juan Domingo Perón
* Francesca Bab Andryseca com Fanny nena
* Ignacio Rodríguez de Anca com Locutor de ràdio
* Abril Lis Varela com Núvia

## Premis i nominacions

Llista de premis i nominacions :
| Premi | Data | Categoria | Nominat | Resultat |
| Premis Cóndor de Plata | 22 de maig de 2023 | Millor direcció d’art | Alfredo Arias Ignacio Masllorens | Nominat |
| Premis Cóndor de Plata | 22 de maig de 2023 | Millor disseny de vestuari | Fabián Luca | Nominat |
| Premis Cóndor de Plata | 22 de maig de 2023 | millor maquillatge i perruqueria | Coni Pasqualicchio Sebastián Correa | Nominat |
| Festival de Cinema Llatinoamericà de Biarritz | 2021 | Premi del Públic | Alfredo Arias Ignacio Masllorens | Guanyador |
| BAFICI | 2022 | Millor pel·lícula | Alfredo Arias Ignacio Masllorens | Nominat |

## Referències

* ↑ "Fanny camina", un ejercicio en libertad a Página/12
* 1 2 «"Argentina, 1985" lidera las nominaciones para los Premios Cóndor de Plata» (en español). Télam. [Consulta: 30 abril 2023].
* ↑ Crítica de "Fanny camina", la actriz del peronismo en un manifiesto político de Alfredo Arias e Ignacio Masllorens, Escribiendo Cine
* ↑ El cine argentino arrasó en el Festival de Biarritz, escribiendocine.com,. 3 d'octubre de 2021
* ↑ "Fanny camina", el film donde Arias rescata la figura de una actriz perseguida, télam, 20 d'abril de 2022

## Enllaços externs

* Tràiler de pel·lícula a YouTube
* Fanny camina a Cine Nacional
# Pietat Rondanini

La Pietat Rondanini es troba al castell Sforzesco de Milà, és considerada l'última obra esculpida per Miquel Àngel. Va ser trobada al seu estudi després de la seva mort i fou inventariada com:
| « | Estàtua iniciada d'un Crist amb una altra figura damunt, juntes, esbossades i sense acabar. | » |
A l'agost de 1561 Miquel Àngel va donar la figura, encara en execució, al seu servidor Antonio del Francese, encara que va continuar treballant-hi fins a la seva defunció.
Més tard va ser adquirida pel marquès de Rondanini, al palau del qual va romandre molt de temps, fins que finalment el 1952 va ser adquirida per l'ajuntament de Milà, que la va destinar al museu Cívic del castell de Sforzesco.
El grup està sense acabar, i el treball es veu clarament que va ser realitzat en diverses etapes, té parts completament acabades i d'altres parts encara en elaboració com el rostre de la Verge.
Des d'un punt ideològic l'escultura s'ha relacionat amb el moment de la cultura reformista que envoltava Vittoria Colonna i en el qual participava l'escultor.

## Bibliografia

* Arbour, Renée. Miguel Ángel. Ediciones Daimon, 1966.
* Baldini, Umberto. Miguel Ángel: La Escultura. Editorial Teide, 1978. ISBN 84-307-8163-3.
# Atlàssova

Atlàssova (en rus Атласова, en japonès Araido, 阿頼度島) és l'illa més septentrional de les illes Kurils. En ella hi ha el volcà més alt de les illes Kurils, anomenat Alaid, nom amb què també és coneguda l'illa.
L'illa rep el nom de Vladímir Atlàssov, un explorador rus del segle XVII que va incorporar la propera península de Kamtxatka a Rússia.
Al sud-est hi ha les illes Xumxú i Paramuixir. És essencialment formada pel con del volcà submarí Alaid que s'enlaira per sobre del mar d'Okhotsk fins als 2.285 msnm. L'illa té una superfície de 119 km² i està deshabitada. Nombrosos cons piroclàstics esquitxen els flancs inferiors del volcà, especialment als costats NW i SE, inclòs un con al mar format durant l'erupció de 1933 a 1934. D'aquest volcà destaquen les erupcions de 1790 i 1981, les més grans informades a les illes Kurils. La darrera erupció va tenir lloc el 2022.

## Referències

* 1 2 3 «Global Volcanism Program | Alaid» (en anglès). [Consulta: 18 març 2024].
* ↑ «Kuril Islands - Atlasova», 13-11-2010. Arxivat de l'original el 2010-11-13. [Consulta: 18 març 2024].