OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Médée (Charpentier)

Médée és una tragédie en musique en un pròleg i cinc actes de Marc-Antoine Charpentier segons un llibret francès de Thomas Corneille. S'estrenà a París el 4 de desembre de 1693.
Medea, arquetip de «dona forta» era un tema molt popular a l'òpera dels segles XVII i XVIII. Médée és l'única òpera que Charpentier va escriure per a l'Académie Royale de Musique. L'òpera fou vista per crítics contemporanis i comentaristes, incloent-hi Sébastien de Brossard i Évrard Titon du Tillet, així com Lluís XIV el germà i el fill del qual hi assistiren unes quantes actuacions. Tanmateix, l'òpera només es va mantenir en cartell fins al 15 de març de 1694, després de nou o deu representacions. Va rebre molta crítica dels aficionats de Jean-Baptiste Lully i no va ser gaire popular en vida del compositor. El 1711, uns anys després de la seva mort, va tornar una vegada a l'escenari a Lilla. No fou fins al segle XX que l'obra va renéixer en una versió concertant de William Christie el 1984 i finalment el mateix any a l'escenari de l'òpera municipal de Lió sota la direcció del dramaturg Robert Wilson i el director d'orquestra Michel Corboz.

## Referències

* ↑ Schmitt, Olivier. Atys et Médée : passion baroque : Atys, de Philippe Quinault et Jean-Baptiste Lully, Médée, de Thomas Corneille et Marc Antoine Charpentier. París: Éd. du Cyprès, 1993, p. 78. ISBN 2909819035.
* ↑ Herr, Corinna. Medeas Zorn. Eine „starke Frau“ in Opern des 17. und 18. Jahrhunderts (en alemany). Herbolzheim: Centaurus, 2000, p. 305.
* ↑ Cessac, Catherine. «1693 Médée a l'opéra» (en francès). Marc-Antoine Charpentier, musicien du baroque. CNRS. [Consulta: 24 abril 2018].
* ↑ Christie, William. «Représentation de Médée de Charpentier à New York». Les Arts Florissants. [Consulta: 24 abril 2018].
* ↑ «Robert Wilson, Médée» (en francès). Institut d'art contemporain — Villeurbanne/Rhône-Alpes. [Consulta: 24 abril 2018].
* ↑ «Médée - Spectacle - 1985» (en francès). Bibliothèque nationale de France, 22-10-1985. [Consulta: 24 abril 2018].
* ↑ «Médée (Œuvre - Marc-Antoine Charpentier/Thomas Corneille)» (en francès). Opera Online, 21-01-2017. [Consulta: 24 abril 2018].

## Bibliografia

* Text del llivret: Médée (pdf) (en francès), 1693, p. 41.
# Le Devin du village

Le Devin du village (L'endeví del poble) és una òpera en un acte de Jean-Jacques Rousseau, amb llibret del mateix compositor. S'estrenà al castell de Fontainebleau el 18 d'octubre de 1752. A Catalunya es va estrenar a la Sala Toldrà del Conservatori Municipal de Música de Barcelona el 9 de març de 1990, en versió pianística.
La música de Rousseau seguí un procés semblant al de la seva formació, entre l'encara molt ramista opéra-ballet Les Muses galantes (1743) i la seva obra principal Le devin du village, molt més influïda per l'estil italià i, per tant, molt més pròxima de la seva teoria i crítica musical.
Tot i ser conegut fonamentalment per la seva faceta de pensador de la Il·lustració, Rousseau exercí una intensa activitat com a musicòleg i compositor força desconeguda del gran públic. Gran defensor d'introduir a França els models de la reeixida òpera bufa italiana, va mirar d'exemplificar les seves reivindicacions teòriques amb un exemple pràctic. Fou així com va crear Le devin du village, un intermezzo buffo.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Referències

* 1 2 «Amaresc estrena avui la seva producció de ‘Le devin du village’ de Rousseau». Revista Musical Catalana. [Consulta: 20 febrer 2016].
# Dictionary of Medieval Names from European Sources

El Dictionary of Medieval Names from European Sources (lit. ‘Diccionari de Noms Medievals de Fonts Europees’, abreujat DMNES) és un diccionari en anglès que conté tots els noms medievals de persones registrats en fonts europees, escrites entre el 500 i el 1600. Cada entrada incorpora la forma estàndard, el gènere, l'etimologia i els homònims medievals, així com citacions de la literatura medieval, proximitats geogràfiques, cronologia, variants i informació complementària.
El desenvolupament del diccionari està previst en dues fases. La primera inclou fonts de Gran Bretanya, Islàndia, Escandinàvia, Ibèria, Itàlia, França, Alemanyai Hongria. La segona és la relacionada amb fonts de l'Europa de l'Est, que engloba països com Romania, Grècia, Polònia, Rússia, Ucraïna i els estats bàltics.
El diccionari ha estat desenvolupat per Sara L. Uckelman, professora de lògica i filosofia del llenguatge de la Universitat de Durham, juntament amb un equip d'acadèmics europeus. És considerat un bon recurs per als pares que volen trobar noms poc emprats per als seus fills. Es pot consultar a internet i permet consultar els noms per ordre alfabètic o cercar-ne un d'específic.

## Referències

* 1 2 «1 Noms medievals | El Culturista». [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ Waldispühl, Michelle; Dannells, Dana; Borin, Lars «Material Philology Meets Digital Onomastic Lexicography: The NordiCon Database of Medieval Nordic Personal Names in Continental Sources» (en anglès). ACL Anthology. European Language Resources Association [Marsella], 5-2020, pàg. 862.
* ↑ Wilson, Terrie. «LibGuides: Medieval West - Additional Web Resources: General and History A-K» (en anglès). [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «About». [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «20 Baby Names You Didn’t Know Were Medieval» (en anglès), 01-03-2019. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «23 Hipster Baby Name Ideas From The Dictionary of Medieval Names» (en anglès americà), 03-06-2016. [Consulta: 25 setembre 2023].
# Dictis

Dictis (en llatí: Dictys, en grec antic: Δίκτυς) va ser un heroi grec, fill de Magnes, rei de Sèrifos, i de Cerèbia o potser d'Agamede. És germà del tirà d'aquesta illa, Polidectes.
El seu nom és un derivat de la paraula grega δίκτυον, que significa 'xarxa', i té a veure amb la seva història llegendària. A les aigües de Sèrifos, Dictis va enganxar a la xarxa l'arca on navegaven Dànae i el seu fill Perseu, que per voluntat de Zeus havia fet cap a les proximitats de l'illa. Gai Juli Higí el considera només un pescador. Quan Polidectes va intentar forçar Dànae, Dictis va ajudar-la a amagar-se en un temple.
Al tornar Perseu de vèncer la Medusa es va venjar de Polidectes convertint-lo en estàtua de pedra. Dictis el va succeir en el tron de Sèrifos.

## Referències

* 1 2 Apol·lodor. Biblioteca, I, 9, 6; II, 4, 1
* ↑ Diccionari Grec-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2015. pàg. 589. ISBN 9788441224223
* 1 2 Gai Juli Higí. Faules, LXIII, 4
* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 137. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 65. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Captain Novolin

Captain Novolin és un videojoc de Super Nintendo protagonitzat pel súper heroi epònim que té diabetis. El joc està patrocinat per Novo Nordisk, fabricants de la insulina Novolin™.
Captain Novolin és l'únic que pot parar a l'alienígena Blubberman i rescatar a l'alcalde. Munta en motora i necessita evitar als alienígenes invasors que s'han convertit en menjar fem menjant menjar saludable per a mantenir els seus nivells de glucosa en sang dintre d'una zona segura. Els jugadors guanyen punts contestant correctament a preguntes bé escollides sobre la diabetis (les respostes correctes es donen al principi dels nivells).
Es considera com un dels pitjors videojocs de la història. Novolin no té cap mitjà evident d'atac (excepte aixafar als enemics), i el jugador trobarà dificultat a evitar a molts dels enemics. En alguns casos, és impossible evitar enemics sense ser danyat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Release information». GameFAQs. [Consulta: 12 agost 2008].
* 1 2 «Additional release information». Camya. [Consulta: 14 maig 2009].
* ↑ «Captain Novolin - Diabetes Health». Diabetes Health, 01-12-1992. Arxivat de l'original el 2007-05-27. [Consulta: 18 novembre 2010].
* ↑ «Seanbaby.com - EGM's Crapstravaganza: The 20 Worst Games of All Time». Seanbaby. Arxivat de l'original el 2006-07-07. [Consulta: 18 novembre 2010].
# Iphigénie en Aulide (Gluck)

Iphigénie en Aulide és una òpera en tres actes de Christoph Willibald Gluck, amb llibret de Marie-François-Louis Gand-Leblanc du Roullet, basat en Iphigénie en Aulide de Jean Racine. S'estrenà al Opéra National de Paris el 19 d'abril de 1774.
A partir del 1773, Gluck fou ajudat econòmicament per Maria Antonieta d'Àustria, reina de França i esposa de Lluís XVI, i que havia rebut les seves classes a la cort vienesa. Aquestes aportacions econòmiques li permeteren realitzar cinc viatges a França, on compongué diverses òperes i obtingué l'aprovació del públic. Col·laborà en aquest temps amb el llibretista Lebland du Roullet, amb qui emprengué una campanya per aconseguir que les òperes en llengua francesa fossin considerades com a obres de primer nivell, el qual semblava pertànyer en exclusiva a l'òpera italiana, i també iniciaren un procés per a dotar les composicions operístiques d'un caràcter d'universalitat, segons la concepció de pensament de la Il·lustració francesa. D'aquesta entesa sorgí l'òpera Iphigénie en Aulide, que gaudí d'un gran èxit.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants
Òperes de Gluck :
Artaserse (1741)
Demetrio (1742)
Demofoonte (1743)
Il Tigrane (1743)
La Sofonisba (1744)
Ipermestra (1744)
Poro (1744)
Ippolito (1745)
La caduta de'giganti (1746)
Artemene (1746)
Le nozze d'Ercole e d'Ebe (1747)
La Semiramide riconosciuta (1748)
La contesa de'numi (1749)
Ezio (1750)
Issipile (1752)
La clemenza di Tito (1752)
Le cinesi (1754)
La danza (1755)
L'innocenza giustificata (1755)
Antigono (1756)
Il rè pastore (1756)
La fausse esclave (1758)
L'île de Merlin, ou Le monde renversé (1758)
La Cythère assiégée (1759)
Le diable à quatre (1759)
L'arbre enchanté, ou Le tuteur dupé (1759)
L'ivrogne corrigé (1760)
Tetide (1760)
Le cadi dupé (1761)
Orfeu i Eurídice (1762)
Il trionfo di Clelia (1763)
La rencontre imprévue (1764)
Il Parnaso confuso (1765)
Telemaco (1765)
La corona (1765)
Il prologo (1767)
Alceste (1767)
La feste d'Apollo (1769)
Paride ed Elena (1770)
Iphigénie en Aulide (1774)
Armide (1777)
Iphigénie en Tauride (1779)
Echo et Narcisse (1779) :
# La serva padrona (Paisiello)

La serva padrona és una òpera en tres actes de Giovanni Paisiello, amb llibret de Gennaro Di Federico. S'estrenà al Palau d'estiu de Tsarskoie Selo a Rússia el setembre de 1781. No s'ha de confondre amb l'obra que duu el mateix nom composta per Giovanni Battista Pergolesi.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Referències

* ↑ Alier, Roger. Guía universal de la ópera (en castellà). Ediciones Robinbook, 2007, p. 536. ISBN 978-84-96924-03-1.
# La molinara

La molinara és una òpera en tres actes de Giovanni Paisiello, amb llibret de Giuseppe Palomba. S'estrenà al Teatro dei Fiorentini de Nàpols l'agost de 1788.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants
# Diego Sevilla Andrés

Diego Sevilla Andrés (València, Espanya, 1911 - ?, 1982) fou un jurista i polític falangista.

## Biografia

Estudià dret a la Universitat de València abans de doctorar-se a Madrid.
Durant la II República, fou membre de la Dreta Regional Valenciana.
Falangista, col·laborà activament amb el franquisme, sent Procurador en Corts Espanyoles (1964-1967) i membre del Consell Nacional del Movimiento.
Fou catedràtic i director del Departament de Dret Polític de la Universitat de València.
Estigué a l'origen de la violenta campanya de premsa dirigida contra Joan Fuster arran de la publicació d'El País Valenciano el 1962.

## Referències

* 1 2 3 Paniagua Fuentes i Piqueras Arenas, 2005, p. 525.
* 1 2 3 «Diego Sevilla Andrés». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 4 abril 2024].
* ↑ Sancho Lluna, 2020, p. 91.
* ↑ Sancho Lluna, 2020, p. 91-94.
* ↑ Sancho Lluna, 2017, p. 58-59.
* ↑ «En aquell suplement de "Levante"». Levante-EMV, 12-01-2023. [Consulta: 5 abril 2024].

## Bibliografia

* Guillem Pascual, « Diego Sevilla Andrés. Ideòleg falangista », in Gustau Muñoz (ed.), Els reaccionaris valencians. La tradició amagada, València, Afers, 2010, 220 p. (ISBN 978-84-92542-30-7), p. 161-186
* Paniagua Fuentes, Javier; Piqueras Arenas, José Antonio. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005 (en castellà). València: Institució Alfons el Magnànim, 2005. ISBN 9788495484802.
* Sancho Lluna, Juan Luis. Los orígenes históricos del anticatalanismo de la transición valenciana (1976-1982) - Tradición, resistencia y reacción (en castellà). Universitat de València, 2017.
* Sancho Lluna, Juan Luis. Anticatalanismo y transición política: Los orígenes del conflicto valenciano (1976-1982) (en castellà). Publicacions de la Universitat de València, 2020. ISBN 978-8491346920.
# Dieta mediterrània (pel·lícula)

Dieta mediterrània (títol original en castellà, Dieta mediterránea) és una pel·lícula catalana dirigida per Joaquim Oristrell i protagonitzada per Olivia Molina, Paco León i Alfonso Bassave. Va ser produïda per Messidor Films, amb seu a Barcelona, i es va gravar a diferents localitats de Catalunya, on de fet hi estava ambientada. Gravada originalment en castellà, s'ha doblat al català per TV3.

## Sinopsi

La Sofia és una noia de poble que ha crescut entre fogons. Els seus pares tenien un negoci de menjars i gràcies a això, ha anat descobrint un talent innat per a la gastronomia. Al seu costat sempre està en Toni, el seu marit i pare dels seus tres fills, però de sobte apareix en Frank, un representant que vol fer de la Sofia la millor cuinera del món. Quan la Sofia s'adona que no pot prescindir de cap dels dos, s'endinsa en un triangle amorós i professional de conseqüències insospitades.

## Creació

El realitzador de pel·lícules com Inconscients o Deu ser que ningú és perfecte portava anys amb la idea de fer una pel·lícula ambientada en el món de la cuina, sobretot des que a Espanya es va convertir en un art apreciat a escala internacional. Per això comença la seva història en el 1968, amb el naixement de la protagonista, i el porta fins al nostre temps, seguint les vivències dels seus personatges, al mateix temps que reflexiona sobre els canvis socials i culinaris. És un estil que ell mateix ha anomenat kitchen-opera.

## Referències

* 1 2 «Dieta mediterrània». ésAdir. [Consulta: 20 febrer 2025].
* 1 2 «Película Dieta mediterránea». 20minutos.es, 02-12-2020. [Consulta: 20 febrer 2025].
# Faust (Spohr)

Faust és una òpera en tres actes de Ludwig Spohr, amb llibret de Josef Carl Bernard. S'estrenà al Teatre dels Estats de Praga l'1 de setembre de 1816. No s'ha estrenat a Catalunya.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Referències

* ↑ (castellà) ALIER, Roger. Guia Universal de la ópera. Barcelona, 2007, Ediciones Robinbook. ISBN 978-84-96924-03-1
Viccionari
# Constança de Borgonya

Constança de Borgonya (1046 - 1093) fou infanta de Borgonya i reina consort de Castella i Lleó (1081-1093).
Va néixer el 1046. És la filla petita d'Hèlia de Semur, la primera esposa del duc Robert I de Borgonya. Era neta per línia paterna del rei Robert II de França i Constança d'Arles.
Es casà, en primeres núpcies, amb el comte Hug II de Chalon. D'aquesta unió no tingueren fill coneguts.
Es casà, en segones núpcies, el 8 de maig de 1081 amb el rei Alfons VI de Lleó. Durant el seu matrimoni va haver de sofrir les infidelitats del seu marit. Segons la tradició el rei Alfons VI va aixecar el desterrament de Rodrigo Díaz de Vivar gràcies al consell de Constança.
Va tenir dos fills: la infanta Urraca I de Castella (1080-1126), comtessa de Castella i reina de Lleó i la infanta Elvira de Castella, morta jove.

## Referències

* ↑ Bouchard, Constance Brittain. Sword, miter, and cloister : nobility and the Church in Burgundy, 980-1198 (en anglès). edició 2009. Ithaca, N.Y.: Cornell University Press, 1987, p. 466. ISBN 978-0-8014-7526-9.
# Miquel Beringola Blay

Miquel Beringola Blay (Reus, 15 de maig de 1777 - 8 de gener de 1842), conegut també com a Pere Miquel Beringola, va ser un pintor i escultor català.
Bon artesà, rebé la influència del seu parent Miquel Beringola Ferré, també escultor i daurador, que elaborava retaules barrocs. Va anar a Barcelona on treballà d'aprenent als tallers de Travé i de Canyameres i de fadrí al taller de l'escultor Miquel Ferré, de Móra d'Ebre, resident a Barcelona. Treballà també amb Damià Campeny. A finals de la guerra del Francès era a Reus, i el 1815 tornà a Barcelona, on amb Damià Campeny i el pintor Josep Arrau i Estrada, al que coneixia de Reus, treballà en la restauració de retaules d'esglésies i en el modelatge de figures, destruïdes per la guerra. El 1821 tornà a Reus, dirigí una càtedra de dibuix, gratuïta, finançada per l'Ajuntament, que anteriorment havia ocupat Josep Arrau, aleshores professor i sots-director de l'Escola de Llotja. Era amic, i va col·laborar, en algunes ocasions, amb el fill d'Arrau, Josep Arrau i Barba. Va ser requerit per les autoritats provincials, junt amb el seu amic escultor Lluís Arpa, pare d'Andreu Arpa, per estudiar els plans de conservació dels monestirs de Poblet i Santes Creus, poc temps després de la crema de 1835. Un fill seu, Antoni Beringola Marcó, marxà a Cuba on va fer molt diners. El fill gran, Francesc Beringola, va seguir l'ofici, i va ser un conegut escultor i daurador a Reus.
A Reus restaurà el retaule de l'església de sant Francesc i el de Misericòrdia, i pintà diversos quadres per a les esglésies de la ciutat, sempre amb regust neoclàssic

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 114-115.
* ↑ Lligall: "Instrucció pública 1640-1872" Expedient núm. 30. Arxiu Històric Comarcal de Reus
* ↑ Toda i Güell, Eduard «Los convents de Reus i sa destrucció». Revista del centre de Lectura, Any X, núm. 194, VI-1929, pàg. 171.
# La moglie bizzarra

La moglie bizzarra és una òpera en tres actes composta per Giuseppe Scarlatti sobre un llibret italià d'Alcindo Isaurense. S'estrenà al Burgtheater de Viena l'11 de febrer de 1765 amb el nom de Gli stravaganti, i posteriorment també es representà amb com a La moglie padrona.
A Catalunya, s'estrenà el 1769 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/scarlattigiu.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Antoni Camarasa Benseny

Antoni Camarasa Benseny, més conegut com Toni Camarasa (Santa Linya (La Noguera), 1957) és un artista català.
Va viure fins al 16 anys al seu poble natal i el 1973 es va traslladar a Barcelona, on va treballar en diferents sectors. Va començar la seva carrera artística professional a finals dels anys 80, exposant a la Galeria Tom Maddock de Barcelona. Al llarg de la seva trajectòria ha exposat a exposicions individuals i col·lectives a Barcelona, Girona, Reus, Madrid, Xàbia, París, Amsterdam, Düsseldorf, Niça, Andorra, Seül i Tòquio, entre d'altres.
La seva obra artística inclou principalment pintura i escultura, fent servir diversos materials i tècniques artístiques per treballar la figura de l'home i altres elements de la natura. La seva obra es pot veure influïda per Jean Dubuffet, en els inicis, per després arribar al seu estil personal. Algunes de les seves obres recorden les seves vivències de l’entorn rural.
Hi ha obra seva a diverses col·leccions institucionals, com la Col·lecció Sa Nostra, el Museu del Suro de Palafrugell, el Museu del Comitè Olímpic Internacional o la col·lecció de la Fundació La Caixa.

## Exposicions individuals destacades

* 1990 - Galeria Tom Maddock, Barcelona
* 1993 - Sala Rebull de Reus
* 1999 - Museu del Suro de Palafrugell.
* 2000 - Galeria AU “9”. Casablanca, Marroc.
* 2012 - La casa dels entremesos, Barcelona
* 2014 - Monestir de les Avellanes
* 2015 - Galeria Jordi Pascual, Barcelona
* 2016 - Galeria Antoni Pinyol, Reus
* 2024 - Castell del Remei, Penelles.

## Referències

* 1 2 3 4 «Antoni Camarasa (del 24 de marzo al 23 de abril, 2016) | Galeria Antoni Pinyol» (en anglès americà), 21-03-2016. [Consulta: 1r novembre 2024].
* 1 2 Valls, Cristina. «Un art arrelat a la terra» (en castellà). Diari de Tarragona, 19-05-2017. [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ «El Museu del Suro de Palafrugell» (en castellà). Seixal. [Consulta: octubre 2024].
* ↑ «ANTONI CAMARASA BENSENY (Santalinya, Lleida, 1957) | Barnebys» (en castellà), 03-09-2018. [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ Neus. «TEMPS PER SURAR a la Casas dels Entremesos.», 29-05-2012. [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ «Artista Toni Camarasa, Santalinya 1957», 07-10-2014. [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ «Toni Camarasa. Hierros, corchos y lienzos | Galería de Arte Jordi Pascual». [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ «Terra Terrae, d'Antoni Camarasa». [Consulta: 23 novembre 2024].
# Fraser (Iowa)

Fraser és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 137 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fraser tenia 137 habitants, 49 habitatges, i 34 famílies. La densitat de població era de 63,7 habitants/km².
Dels 49 habitatges en un 42,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 65,3% hi vivien parelles casades, en un 6,1% dones solteres, i en un 28,6% no eren unitats familiars. En el 20,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,8 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,31.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,8% tenia menys de 18 anys, un 12,4% entre 18 i 24, un 29,9% entre 25 i 44, un 24,1% de 45 a 60 i un 8,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 110,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 40.313 $ i la renda mediana per família de 46.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.000 $ mentre que les dones 20.536 $. La renda per capita de la població era de 14.454 $. Entorn del 2,8% de les famílies i el 5,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fraser». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fraser». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.