OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La serva padrona

La serva padrona és una òpera en dos actes de Giovanni Battista Pergolesi, amb llibret de Gennaro Antonio Federico. S'estrenà al Teatro San Bartolomeo de Nàpols el 28 d'agost de 1733. Originalment va ser concebut com intermezzo de l'opera seria Il prigionier superbo. Es considera com l'arquetip de l'opera buffa.
A Barcelona, es va estrenar el 1750 al Teatre de la Santa Creu, i va ser la primera òpera de l'autor que s'hi feia i també l'estrena de l'autor a tot Espanya. La primera representació a Catalunya en època moderna va ser el 1922 per l'Associació de Música da Camera, a Barcelona. També va ser el primer cop que es feia modernament a tot l'Estat.
El renom internacional de Pergolesi es deu a l'èxit obtingut per la representació de La serva padrona a París el 1752, que va fer esclatar la famosa Querelle des Bouffons.

## Argument

Uberto (baix o baríton), un home benestant viu amb una serventa, Serpina (soprano), i un servent, Vespone (paper mut). Serpina, cansada de servir, decideix seduir el seu patró per tal de casar-s'hi i esdevenir la mestressa de la casa. Davant la indiferència d'Uberto, Serpina decideix que el posarà gelós amb un fals pretendent.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Referències

* ↑ Riding, Alan; Dunton-Downer, Leslie. Opera (en anglès). Dorling Kindersley Limited, 2008-05-01, p. 76. ISBN 978-1-4053-3522-5.
* ↑ Alier i Aixalà, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990, p. 97, 161. ISBN 978-84-7283-165-0.
* ↑ Aviñoa, Xosé. Història de la música catalana, valenciana i balear. Edicions Península 62, 1999, p. 117.
* ↑ Warszawski, Jean-Marc. «La Querelle des Bouffons: bibliographie documentaire» (en francès). [Consulta: 29 gener 2020].
* ↑ Gennerantonio, Federico. La Serva Padrona (en italià), 1733.
# Batman: Arkham City

Batman: Arkham City és un videojoc d'acció/aventura, basat en l'univers de Batman, el personatge de DC Comics. Va sortir als EUA el 18-10-2012, i a Europa el 21-10-2012. El joc ha estat desenvolupat per Rocksteady Studios i publicat per Eidos Interactive en conjunció amb Warner Bros. Interactive Entertainment.

## Desenvolupament

Requeriments del sistema :
| | Mínim | Recomanat |
| Windows |||
| Sistema Operatiu | Windows XP amb Service Pack 2 o Windows Vista | Windows XP amb Service Pack 2 o Windows Vista |
| CPU | Intel core 3 GHz o equivalent AMD | Pentium D 3 GHz o AMD Athlon 64 X2 3800+ (Dual core) |
| Memòria | 1 GB (Windows XP) 2 GB (Windows Vista) | 2 GB (Windows XP) 3 GB (Windows Vista) |
| Hardware per a Gràfics | Shader Model 3 NVidia 6600 o ATI 1300 o superior | NVidia 7900 GT o superior |
La història ha estat co-escrita per Paul Dini (Batman: The Animated Series, Detective Comics), mentre que Wildstorm ha elaborat les aparicions dels personatges. Game Informer avança que Arkham City serà l'experiència de Batman definitiva i que el repartiment d'actors de veu ho reflectirà, incloent en el doblatge anglès Kevin Conroy com a Batman, Mark Hamill com a the Joker i Arleen Sorkin com a Harley Quinn en el joc, repetint el seu paper de veu de la llarga DC Animated Universe. Tom Kane s'uneix al repartiment com a Commissari Gordon, Amadeus Arkham i Warden Sharp. El joc estarà basat en la franquícia Batman de 70 anys com un tot i no estarà lligat a cap adaptació especial. Arkham funcionarà en el Unreal Engine 3 d'Epic Games. La versió de Windows farà servir el servei Windows Live de Microsoft, permetent al jugadors registrar una puntuació.

## Referències

* ↑ Orry, James. «Batman: Arkham City confirmed for Oct 19». VideoGamer, 10-12-2012. [Consulta: 11 desembre 2012].
* ↑ Ingham, Tim. «Batman: Arkham City dated». MCV, 11-12-2012. [Consulta: 11 desembre 2012].
* ↑ «Batman: Arkham City PC Requirements». Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 12 octubre 2012].
* ↑ McInnis, Shaun «GDC 2012: Batman: Arkham City Hands-On Impressions». Gamespot, 11-12-2012 [Consulta: 26 abril 2012]. Arxivat 2009-04-07 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2009-04-07. [Consulta: 10 desembre 2012].
* ↑ Blyth, Jon «Batman: Arkham City». Eurogamer, 11-12-2012 [Consulta: 11 desembre 2012].
* ↑ Pinter, Justin «Batman: Arkham City surprisingly looking good». PSU, 22-12-2008 [Consulta: 11 desembre 2012].
* ↑ Fahey, Mike. «Batman: Arkham City Does Games For Windows Live». Kotaku, 11-12-2012. [Consulta: 11 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Web oficial de Arkham City Arxivat 2012-12-28 a Wayback Machine.
* Batman: Arkham City Web oficial del joc Arxivat 2010-08-06 a Wayback Machine.
* Anàlisi Arxivat 2012-07-11 a Wayback Machine. (català)
# Cala Bot

La cala Bot és una petita platja semi-urbana del municipi de Mont-roig del Camp (Baix Camp), situada en un tram de costa rocallosa enfront de Miami Platja, declarat espai natural protegit, entre la cala Califòrnia, al nord-est, i la cala del Pescador, al Sud-oest. Rodejada de pins i arbusts, té una longitud de 105 metres i una amplada de 30 metres, formada per sorra fina i daurada. Disposa de servei de neteja i guingueta.

## Toponímia

El nom de la cala ja apareixia en un mapa de 1887 del capità de fragata Rafael Pardo de Figueroa. El seu nom possiblement sigui degut a una barca que varava en aquesta platja.

## Referències

* 1 2 «Cala Bot». Diputació de Tarragona.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Cala Bot». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ Rom, Martí «Platges de Mont-roig (1): Contraban, corsaris i submarins». Ressò Mont-rogenc, 26-01-2018.
* ↑ «La historia particular de las calas de Miami Platja». Diari de Tarragona, 20-07-2021.
# Bitúriges

Els bitúriges (en llatí Bituriges o Bituriges Cubi) van ser el poble més destacat de la Gàl·lia Cèltica en temps de Tarquini Prisc, diu Titus Livi.
En temps de Tarquini Prisc tenien un rei, Ambicatus que va agrupar totes les tribus celtes, cosa que probablement a la seva època es referia només a la Gàl·lia Narbonense. Sota Bellovesus, el nebot d'Ambicatus, els bitúriges van emigrar cap a Itàlia juntament amb altres pobles gals. El seu territori tenia mines de ferro i Plini el Vell parla de la qualitat dels seus vins, però més aviat sembla que cal atribuir aquest producte als bituriges vivisci. Estrabó esmenta un grup del poble anomenats bituriges cubis, però sembla que només era el nom dels representants d'aquest poble als jocs esportius.

## Història

En temps de Cèsar estaven sotmesos als hedus i la frontera entre ambdós pobles era el riu Loira (Ligeris) no lluny de la unió amb l'Alier. El seu territori podria equivaldre a la diòcesi de Bourges que abraçava part del Berri i part del Borbonesat, i fins i tot zones de Turena. La seva capital s'anomenava Avàricum (Bourges).
A la rebel·lió de Vercingetòrix l'any 52 aC, quan Cèsar estava a punt d'atacar Avàricum, els rebels van cremar 20 ciutats dels bitúriges en un sol dia amb el consentiment dels gals federats, per impedir que caiguessin en mans dels romans, però els bitúriges van demanar de no cremar Avàricum i es convertís en fortalesa i allí resistirien a Cèsar, contra l'opinió del cabdill rebel gal. Cèsar descriu el setge i l'atac a la ciutat en què els gals tenien molt d'armament i sabien construir galeries i tenien al seu país grans obres de ferro (magnae ferriae). Van enviar homes de reforç a Vercingetòrix, que estava assetjat per Cèsar a Alèsia.
Després de la conquesta romana van ser inclosos a la província d'Aquitània. Plini diu que eren liberi ('lliures') cosa que fa pensar en un cert grau d'autonomia sota el govern romà, durant un temps, però no se'n coneixen les característiques.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, V, 34
* ↑ Juli Cèsar, De bello gallico VII, 75
* ↑ Smith, William (ed.). «Bituriges». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 3 agost 2022].
# Candida

Candida és un gènere de fongs de l'ordre dels sacaromicetals (Saccharomycetales). Moltes espècies són llevats inofensius, comensals o endosimbionts d'hostes diversos incloent els humans, però altres espècies, o espècies inofensives en posició equivocada, poden causar malalties. Candida albicans pot causar infeccions (candidiasi) especialment en pacients immunodeprimits. En la vinificació, algunes espècies de Candida poden provocar falles (defectes) en els vins. Moltes espècies es troben en la microbiota intestinal, incloent-hi Candida albicans en hostes mamífers, d'altres tenen a insectes com a hostes.

## Referències

* ↑ Ryan KJ; Ray CG (editors). Sherris Medical Microbiology. 4a edició. McGraw Hill, 2004. ISBN 0-8385-8529-9.
* ↑ K. Fugelsang, C. Edwards Wine Microbiology Second Edition pgs 3-28 Springer Science and Business Media, New York (2010) ISBN 0387333495
* ↑ Nguyen NH, Suh SO, Blackwell M «Five novel Candida species in insect-associated yeast clades isolated from Neuroptera and other insects». Mycologia, 99, 6, 2007, pàg. 842–858. DOI: 10.3852/mycologia.99.6.842. PMID: 18333508.
* ↑ Suh SO, Nguyen NH, Blackwell M «Yeasts isolated from plant-associated beetles and other insects: seven novel Candida species near Candida albicans». FEMS Yeast Res, 8, 1, 2008, pàg. 88–102. DOI: 10.1111/j.1567-1364.2007.00320.x. PMID: 17986254.
Viccionari
# Reig (Ou de reig)

El reig o, si encara és recobert pel vel universal, ou de reig (Amanita caesarea), o també rovell d'ou, cocou i oriol (del llatí Amanos: nom d'una muntanya entre Cilícia i Síria, on sembla que abundaven les amanites; caesarea: 'del Cèsar'), és una cogoma excel·lent comestible de l'ordre dels agaricals i un dels més apreciats a Catalunya, potser també perquè és poc comú; ja era conegut pels romans.

## Descripció

Pot arribar a fer uns 15 cm d'alçària, amb un barret de 8–20 cm, primer hemisfèric i finalment aplanat, amb el marge recte i lleugerament acanalat. La cutícula, que és separable, és llisa i lluent, un xic lubrificada en temps humit, de color taronja vermellós viu, que amb el temps s'engrogueix i es fa més pàl·lid. A vegades pot presentar restes de vel. La carn és tendra, de color blanc, excepte sota la cutícula i a l'exterior del peu, on és d'un bell groc de rovell d'ou i amb la volva blanca a la part baixa del peu. La seva olor és suau i el seu gust, dolç.
El seu desenvolupament és el típic d'aquesta mena de bolets: en néixer recorda un ou (d'aquí el nom), més endavant n'emergeix el peu que porta el barret tancat al capdamunt; quan el barret s'obre i s'estén, el vel que fins aquell moment cobria les làmines s'esquinça per la vora, cau i forma el típic anell de les amanites, que resta penjant a mig aire del peu.

## Hàbitat

Viu a les terres baixes en boscos de planifolis, associat bàsicament amb suros, alzines, roures i castanyers, en llocs nets i il·luminats orientats a llevant, amb clara preferència pels sòls silícics i saulosos. Fructifica des de la primavera fins a començaments de la tardor, ja que no és gens amant del fred.

## Gastronomia

Es pot menjar tant fregit, com cru, tallat a llesques fines i macerat amb oli d'oliva; el seu gust dolç, el fa un bolet d'excel·lent comestibilitat.

## Perill de confusió

En cas de menjar-se l'ou, s'ha de tenir la precaució d'obrir-lo i comprovar que sigui de color taronja, per tal d'evitar una lamentable confusió amb l'ou de la farinera borda (Amanita phalloides), que té l'interior de color verdós. La quasi totalitat de les intoxicacions mortals són degudes a aquest bolet molt tòxic i bastant freqüent als boscos.
Hi ha un cert perill de confusió amb el tòxic reig bord (Amanita muscaria), que té el barret d'un vermell viu, cobert de nombroses granulacions de color blanc, les làmines blanques i el peu en forma de nap, també blanc, sense volva aparent. Aquesta confusió és més fàcil que es produeixi si abans ha plogut i, en rentar-se la cutícula, ha quedat descolorida i ha perdut les granulacions.
La seva esporada és blanca, lleugerament daurada, a diferència de l'amanita phalloides i muscaria, que són totalment blanques.

## Altres imatges

* Amanita caesarea
* Amanita caesarea
* Amanita caesarea jove
* Amanita caesarea
* Diferents estats de creixement
* Diferents estats de creixement
* Detall del peu
* Detall de l'himeni

## Enllaços externs

* L'ou de reig, fitxa de l'amanita caesarea per a boletaires Arxivat 2012-10-23 a Wayback Machine. (català).
# Ermita de Sant Roc de Xèrica

L'Ermita de Sant Roc de Xèrica a la comarca de l'Alt Palància al País Valencià) és un edifici religiós construït el segle xiii pels mestres picapedrers Pasqual Julve i Pere Bonarés, seguint l'estil gòtic de reconquesta. Està protegit com a Bé d'Interès Cultural des del 18 de juny de 1998.
Està ubicada al carrer de la Cort de la vila de Xèrica, en la part baixa del castell, dintre del recinte emmurallat i damunt la mesquita principal. A la primeria del segle xiii s'hi havia edificat una església amb volta de canó apuntada. Es va dedicar a sant Roc, un sant molt popular que se celebra a 155 municipis dels Països Catalans. Posteriorment, una vegada abandonada l'obra, es cobreix amb sostre de fusta en vessants a dues aigües, per a impedir la ruïna de l'edifici. El 1384 es contracten les obres de l'església gòtica, amb absis poligonal i creuer, que embolica la primitiva església.
L'actual aspecte de l'edifici respon a les diverses intervencions. És de planta irregular a causa de les posteriors annexions i d'accés lateral a la nau on se situa actualment l'altar major. Lateralment a aquesta nau, el primer tram de la qual està cobert mitjançant volta de creueria, està situat l'absis poligonal, en la façana frontal del qual frontal s'obre un buit apuntat. Enfront de l'absis, els arcs apuntats donen inici -a partir de la tercera crugia- a la nau preexistent.
El cos principal està construït en l'estil gòtic de Reconquesta, dels pocs exemples que en resten a tot el territori valencià i la capçalera, d'estil gòtic inicial. La importància d'aquesta ermita resideix en el fet de poder contemplar-hi el pas de l'art àrab al gòtic.

## Referències

* 1 2 «Castell, ermita de San Roc o Santa Agueda i muralles». Batllia de Forcall.
* 1 2 3 Alonso, Nico. «Per què sant Roc és un dels sants més celebrats dels Països Catalans?» (en catalan), 16-08-2022. [Consulta: 12 agost 2023].
# El canto de los cronopios

El canto de los cronopios és una obra del compositor mexicà Juan de Dios Adolfo Magdaleno Gómez, guanyadora del premi internacional Joan Guinjoan l'any 2014, en la 12ª edició, escrita per a 13 instruments i 10 metrònoms mecànics. L'obra esta inspirada en el conte del mateix nom inclòs en el llibre de l'escriptor Julio Cortázar, titulat Historias de Cronopios y de Famas.
En paraules de l'autor, Juan de Dios Adolfo Magdaleno;
| « | una de les idees centrals sobre la qual gira l’obra és la de trobar una resposta personal, a partir de la meva sensibilitat i coneixements tècnics a la pregunta: On resideix la noció d’identitat d’un fragment musical i fins on poden ser manipulats els seus diferents aspectes sense perdre la percepció d’unitat? | » |
| — Juan de Dios Adolfo Magdaleno Gómez, |||
Es va estrenar el 23 de maig del 2014, a la Sala 2 Oriol Martorell de L'Auditori de Barcelona, interpretada per l'ensemble bcn216 i per estudiants de l'Escola Superior de Música de Catalunya.

## Referències

* 1 2 «El compositor mexicà Juan de Dios Magdaleno guanya el 12è Premi Internacional Joan Guinjoan amb l’obra El canto de los cronopios». Fundació per a l’Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC), 23-01-2014. [Consulta: 17 desembre 2020].
* ↑ «Acte de lliurament i concert del 12è Premi Internacional Joan Guinjoan per a joves compositors». Fundació per a l’Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC), 15-05-2014. [Consulta: 17 desembre 2020].
# Cala Cativa

La Cala Cativa és una minúscula cala i platja natural del municipi del Port de la Selva (Alt Empordà), situada a la península del Cap de Creus, entre la Cala Tamariua i la Cala Fornells, dins del Parc Natural del Cap de Creus. Orientada al nord, té una longitud de 6 m i una amplada de 9,5 m, formada per còdols. S'hi accedeix a peu pel camí de ronda, des de la Cala Tamariua.
A un costat de la cala es conserva una construcció de pedra que es feia servir per encendre i guardar el foc per atraure els peixos, en l'anomenada pesca d'eixugador.
El nom de Cativa evoca la idea de captiu o presoner, potser per la forma tancada de la cala.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Cala Cativa». Visita Costa Brava.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Camí de ronda de Tamariua a Fornells». Ajuntament del Port de la Selva.
* 1 2 Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava. De Cadaqués al Port de la Selva. Valls: Cossetània, maig 2016, p. 114-115. ISBN 978-84-9034-407-1.
# Dracena

Una dracena (en grec δράκαινα) en la mitologia grega és la femella del drac, de vegades amb característiques humanes. Entre els exemples es troben Campe, Ceto, Delfine, Equidna, Escil·la, Làmia (o Síbaris), Poena i Pitó (quan és representat com una dona).

## Referències

* ↑ Ogden, D. Drakon: Dragon Myth and Serpent Cult in the Greek and Roman Worlds (en anglès). OUP Oxford, 2013, p. 2-47. ISBN 978-0-19-955732-5.
* ↑ Ogden, 2021, «Drakaina: The She-Dragon».

## Bibliografia

* Ogden, D. The Dragon in the West: From Ancient Myth to Modern Legend (en anglès). Oxford University Press, 2021. DOI 10.1093/oso/9780198830184.001.0001. ISBN 9780191868542.
# Braman

Braman - també escrit bràman, brahman o bràhman - (en sànscrit, brāhmaṇ, "expansió") és un concepte filosofico-espiritual indi que fa referència al principi originari de l'univers. En els upanixad (comentaris dels veda escrits a partir del segle vii aC), se'l descriu com l'absolut omnipresent i transcendent, l'essència immanent i la causa eficient de tot allò que existeix. "Absolut de totes les coses conegudes", és impossible a una cosa, o fins i tot a la totalitat de les coses, de caracteritzar-lo o de circumscriure'l; és suposat ser el subjecte més aviat que l'objecte del pensament.
L'objectiu de l'hinduisme és d'atènyer, pel coneixement personal i gràcies a una revelació directa, la comprensió de l'essència del braman, és a dir, experimentar el fet que l'atman (l'ànima individual) no és més que un fragment del braman, que els dos són la mateixa cosa. La doctrina específica dedicada al braman és l'advaita vedanta (o l'estudi de la no-dualitat).
En la mitologia hindú, s'assimila el braman amb el déu creador Brama.
El Chândogya Upanixad, del segle vii aC, el descriu així:
| « | Allò que anomenem braman és l'espai exterior a l'ésser humà, exterior a l'ésser humà. És l'espai interior de l'ésser humà, interior de l'ésser humà. És l'espai interior del cor. És ple. És immutable. Llum que supera tota esplendor, llum que brilla sobre la Terra i més enllà dels cels més alts. Aquesta és la llum que brilla en el nostre propi cor. Tot és, en veritat, Braman. És l'origen, la fi i la subsistència de tota cosa. És ment i vida, és llum i veritat, és l'espai immens. Són d'aquest totes les activitats, tots els desigs, tots els perfums i tots els gustos. Més petit que un gra d'arròs, o que un gra d'ordi, o que un gra de mostassa, o que un gra d'escaiola, habita en el meu cor. Més gran que la Terra, més gran que el firmament, més gran que els cels, més gran que tots els mons, habita en el meu cor. Abraça tot l'univers i, en silenci, és amor envers totes les coses. Aquest és Braman. | » |

## Referències

* ↑ «Brahman | Definition, Interpretations, & Facts | Britannica» (en anglès). [Consulta: 17 agost 2024].
* ↑ «Explorando el Infinito: Brahman, el Dios Supremo del Hinduismo - Guía Mitológica - Explorando Leyendas y Dioses del Mundo» (en castellà), 25-04-2024. [Consulta: 20 agost 2024].
* ↑ «¿Qué es Brahman? - Ganesha Blog» (en espanyol europeu), 12-09-2023. [Consulta: 20 agost 2024].

## Vegeu també

* Nirguna Brahman
* Puruixa
# Metabolòmica

La metabolòmica és l'estudi sistemàtica de les empremtes químiques úniques que deixen processos cel·lulars específics; concretament, l'estudi dels seus perfils de metabòlits de molècula petita. El metaboloma representa el conjunt de tots els metabolits d'un organisme biològic, que són els productes finals de la seva expressió gènica. Així doncs, mentre que les dades d'expressió gènica d'ARNm i les anàlisis proteòmiques no donen una visió global del que pot passar dins una cèl·lula, el perfilatge metabòlic pot donar un balanç instantani de la fisiologia de la cèl·lula. Un dels reptes de la biologia de sistemes i la genòmica funcional és integrar la informació proteòmica, transcriptòmica i metabolòmica per a donar una visió més completa dels éssers vius.

## Referències

* ↑ B. Daviss, "Growing pains for metabolomics," The Scientist, 19[8]:25-28, April 25, 2005
# Fumaria densiflora

Fumaria densiflora és una espècie d'herba anual de la família de les Papaveràcies. Fa unes inflorescències de flors vermelloses que tenen uns sèpals més amples que la flor (les flors de les funariàcies només tenen dos sèpals, un a cada costat de la flor). Els fruits són més o menys esferoïdals. Les fulles estan molt dividides en segments gairebé lineals.
La podem trobar als herbassars i camps de conreu abandonats, a la regió mediterrània i a l'oest d'Europa. Dispersa per gran part de la península Ibèrica. Als Països Catalans la poden trobar a Alacant, Barcelona, Girona, Illes Balears i Tarragona. A les Illes Balears, per illes a Mallorca, Eivissa, Formentera i Cabrera.

## Referències

* ↑ «Flora Ibérica» (en castellà). Castroviejo, S.. [Consulta: 20 març 2024].
* 1 2 «Herbari Virtual del Mediterrani Occidental». Universitat de les Illes Balears. [Consulta: 20 març 2024].
# Ermita de les santes Justa i Rufina

L'Ermita de les santes Justa i Rufina és una ermita situada al municipi valencià d'Agost (l'Alacantí) que va ser construïda el 1821. Es tracta d'una ermita de xicotetes dimensiones que es mostra com l'expressió de l'ofici de terrisser, del qual les patrones són les santes titulars.
L'edifici és de planta quasi quadrada, la cúpula sobre petxines, se sustenta sobre un tambor de poca alçària, remarcat per una cornisa de color gris que ressalta sobre les parets pintades en blanc. Este tambor compta amb huit finestres que li donen a l'espai una gran lluminositat.
A l'exterior els acabats estan enlluïts amb els colors blanc i groc. Rematant la façana es troba un campanar de paret amb pinacles de ceràmica verda i marró, colors de la terrisseria local que també s'utilitza en les teules envernissades de la cúpula.

## Referències

* 1 2 3 Jaén i Urban, G. (director), Martínez Medina, A., Oliva Meyer, J., Oliver Ramírez, J. L., Sempere Pascual, A. y Calduch Cervera, J.. Guía de Arquitectura de la Provincia de Alicante. Alicante, España: Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante, 1999, p. 314.

## Enllaços externs

* Museu de Cantereria Arxivat 2007-03-12 a Wayback Machine.
# Robert de França i de Provença

Robert de França i de Provença o Robert de Clermont (1256 - París 1317), príncep de França i comte de Clermont (1268 - 1317). Fill petit del rei Lluís IX de França i Margarida de Provença. Per línia paterna era net de Lluís VIII de França i Blanca de Castella, i per línia materna del comte Ramon Berenguer V de Provença i Beatriu de Savoia. Fou germà del rei Felip III de França. Es casà el 1272 amb Beatriu de Borgonya, filla de Joan de Borgonya i Agnès de Borbó. D'aquesta unió nasqueren:
* l'infant Lluís I de Borbó (1279 - 1342), duc de Borbó, comte de Clermont i de la Marche
* la infanta Blanca de Clermont (1281 - 1304), casada el 1303 amb Robert VII d'Alvèrnia
* l'infant Joan de Clermont (1283 - 1316), comte del Charolais
* la infanta Maria de Clermont (1285 - 1372), prioressa a Poissy
* l'infant Pere de Clermont (1287-d 1330), religiós a París
* la infanta Margarida de Clermont (1289 - 1309), casada el 1308 amb Joan I de Namur