OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estanys d'Estanya

Els estanys d'Estanya són uns llacs situats a Estanya, llogaret de Benavarri (Ribagorça), d'origen càrstic, un dels rars exemples d'aquest tipus als Països Catalans. Està catalogat com a Punt d'Interès Geològic de l'Aragó i com a Àrea d'Especial Conservació al Natura 2000.
Estan situats en un pòlie de 5 km², depressió d'origen càrstic, on hi ha tres estanys: dos estanys principals, anomenats Gran i de Dalt, i un de menor, l'Estanyol o Estanyerol. Tots ells tenen un perímetre més o menys circular i la profunditat màxima, que correspon als centres de les dues dolines, és de 12 i 20 m en el més gran, amb una superfície total de 20,27 hectàrees.
L'acumulació d'aigua en aquesta depressió genera un ecosistema que aixopluga insectes aquàtics, peixos com la madrilleta roja, espècie endèmica de la península ibèrica que destaca per habitar espais endorreics, i rèptils aquàtics com la tortuga d'estany, característica de cursos d'aigües tranquil·les. És també un punt d'interès per les aus aquàtiques, amb trenta-cinc espècies diferents.

## Referències

* 1 2 «Els estanys d’Estanya». Gran Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Complejo lacustre de Estañá». Instituto Geológico y Minero de España, 2015.
* 1 2 3 «Lagunas de Estaña». Agència Europea del Medi ambient, 01-02-2021.
# Trio per a piano, WoO. 37 (Beethoven)

El Trio per piano, flauta i fagot en sol major, WoO. 37, és un trio per a piano de Ludwig van Beethoven. Va ser descobert entre els papers de Beethoven després de la seva mort i es creu que el va compondre en la seva joventut; musicalment, mostra la influència de Mozart. La composició va quedar sense publicar fins que el 1888 ho va fer Breitkopf & Härtel. Segons Cooper, Beethoven va compondre l'obra cap el 1786, quan tenia 15 anys. El possible destinatari es creu que era el Comte Friedrich Von Westerholt, un aficionat fagotista; en aquell temps la seva filla, Anna Maria, rebia lliçons de piano de Beethoven.

## Moviments

La composició consta de tres moviments:
* Allegro
* Adagio
* Thema Andante con variazioni
Una execució dura al voltant de 26 minuts.

## Referències

* ↑ Blakeman 1992, p. 4
* ↑ Hewitt & Müller-Schott 2011
* ↑ Cooper 2000, p. 21

### Fonts

* Anderson, Keith (2018). Album notes for Beethoven, L. van: Flute Works, Vol. 2. Naxos. Arxivat 2021-06-26 a Wayback Machine.
* Blakeman, Edward (1992). Album notes for Beethoven: Serenade/Trio/Duo. Chandos Records.
* Cooper, Barry. Beethoven. United States: Oxford University Press, 2000. ISBN 0191592706.
* ; Müller-Schott, Daniel«Program Notes: Beethoven Chamber Series - Concert 2». Emmanuel Music, 2011. Arxivat de l'original el 2015-12-04. [Consulta: 23 agost 2015].
* Van de Bogart, Becky. «Concert Program: September 23 & 25, 2011». Nebraska Chamber Players, 2011. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 23 agost 2015].
* Watson, Angus. Beethoven's Chamber Music in Context. Woodbridge: Boydell Press, 2012. ISBN 978-1-84383-716-9.

## Enllaços externs

* Trio per a piano, WoO. 37: Partitura lliure a l'IMSLP.
* (anglès)«Beethoven: Trio for Piano, Flute and Bassoon in G major, WoO 37 (Shannon Hesse (Piano), Patricia George (Flute) & Hunter Thomas (Bassoon)». YouTube, 22-06-2013.
# Agamedes

Segons la mitologia grega, Agamedes (en grec antic Άγαμήδης) va ser un arquitecte molt famós, fill d'Ergí, rei d'Orcomen (o d'Estímfal, un net d'Arcas). En aquest últim cas és pare de Trofoni i com a fill d'Ergí n'és el germà. Cercíon era un fill que Agamedes havia tingut amb Epicasta.
Agamedes, Trofoni i Cercíon eren tres hàbils arquitectes que van construir molts edificis famosos a l'època arcaica. Se'ls atribueix la cambra nupcial d'Alcmena, a Tebes, el temple d'Apol·lo a Delfos, el de Posidó a l'Arcàdia, al camí que anava de Mantinea a Tegea, i un tresor del rei d'Híria, Hirieu, a Beòcia. Sobre aquest tresor s'explica una llegenda. Agemedes i Trofoni, al construir l'edifici del tresor, van col·locar una pedra amb tanta habilitat que podien apartar-la fàcilment a la nit per anar a robar els tresors del rei. Quan Hirieu se n'adonà, va demanar consell a Dèdal, que preparà un parany per sorprendre els culpables. Agamedes hi va quedar atrapat, i Trofoni li tallà el cap perquè no revelés el nom del seu còmplice. Però la terra es va obrir i es va empassar l'assassí. Al bosc de Lebadea hi havia una estela funerària amb el nom d'Agamedes, al costat del lloc on s'alçava l'oracle de Trofoni, on s'hi portaven ofrenes també per a Agamedes.
Una versió una mica diferent explicava que el rei no era Hirieu, sinó Augias, rei de l'Èlide. Cercíon també participava en el robatori, i en ser agafat Agamedes, va fugir amb Trofoni fins a Orcomen. Però Augias i Dèdal els van perseguir i Cercíon marxà a Atenes i Trofoni a Lebadea.
Una altra tradició deia que Agamedes i Trofoni havien construït un temple per Apol·lo, i quan van anar a reclamar el seu salari el déu els va dir que els pagaria en vuit dies, i que mentrestant es donessin una bona vida. La vuitena nit, els arquitectes van morir d'una mort dolça: era la millor paga que els podia oferir el déu.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 12. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 10. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Flor de nit (planta)

La flor de nit (Mirabilis jalapa), també coneguda com a meravella de nit, mirabajà, miravejà, santjoans és una espècie de planta de la família de les nictaginàcies. És la planta d'ús ornamental més conreada dins del gènere Mirabilis.
És una planta originària de les zones tropicals d'Amèrica.
Es caracteritza pel fet de descloure's les flors cap al vespre i perquè hi pot haver flors de diferents colors en la mateixa planta.

## Descripció

Planta herbàcia amb arrels tuberoses que pot arribar a fer entre 60 i 150 cm d'altura. Presenta tiges ramificades i erectes. Les fulles són peciolades, ovades i d'entre 4 a 13 cm de llarg per entre 10 i 80 mm d'ample. Són caduques i broten de nou a la primavera. Les inflorescències surten a la part apical de les tiges, sovint rodejades de petites fulles, i amb un involucre en forma de campana d'entre 5 i 15 mm de llarg.
Les flors tenen 5 estams, sobresurten del calze que fa entre 30 a 55 mm de llarg. Els lòbuls de la flor són iguals o una mica més curts que el tub de la corol·la.
Una particularitat d'aquesta espècie és que a la mateixa planta poden haver-hi flors de diferents colors de forma simultània, i inclús una sola flor pot presentar diversos colors alhora. Un altre dels fenòmens que presenta és el canvi de color, per exemple, en la varietat groga a mesura que la planta madura, pot produir també flors que canviïn gradualment al rosa. De la mateixa manera, les flors blanques poden canviar al lila clar.
Les flors comencen a obrir-se a partir de la tarda, fent una forta i dolça fragància; i comencen a tancar-se al migdia. Tot i la seva aparença, aquestes flors no estan formades per pètals sinó per una modificació pigmentada del calze, és a dir, que el periant té un sol verticil, però amb freqüència semblen ser dos degut a les bràctees sepaloides verdes i el calze petaloide acolorit.
Són polinitzades per papallones nocturnes de la familia Shingidae, d'espiritrompa llarga.
Les llavors són aquenis ovats o el·líptics, de 6 a 8 mm de llarg i 2 a 5 mm d'ample. La textura és arrugada i el seu color verd-groguenc que passa a ser negre al madurar.

## Referències

* ↑ «Mirabilis jalapa L.». Herbari virtual del mediterrani occidental.
* ↑ «Mirabilis jalapa». FloraCatalana.net. Arxivat de l'original el 2019-10-21. [Consulta: 29 setembre 2019].
* ↑ «Guía de plantas, flora ibérica en Waste Magazine» (en castellà). Waste Magazine. [Consulta: 23 setembre 2023].
* ↑ «Four O'clock Flowers: How To Grow Four O'clocks» (en anglès). Garnening Know How, 26-07-2021. [Consulta: 23 setembre 2023].
* ↑ «Four O’clock Flowers Pictures, Mirabilis Jalapa (Marvel-of-peru)». Arxivat de l'original el 17 de juliol 2016. [Consulta: 9 octubre 2021].
* 1 2 «Tips And Information About Growing Four O’clock Plants». [Consulta: 29 setembre 2023].
* ↑ «nvestigations of the inheritance of flower variegation in Mirabilis jalapa L. 1. General introduction and 2. Inheritance of colour in uniformly coloured flowers». [Consulta: 29 setembre 2023].
# Tití de bigotis

El tití de bigotis (Saguinus mystax) és una espècie de mico de la família dels cal·litríquids que viu als boscos tropicals del Brasil i el Perú.

## Alimentació

Menja fruits i insectes.

## Subespècies

* S. m. mystax
* S. m. pileatus
* S. m. pluto

## Referències

* Rylands et al. (2003). Saguinus mystax. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 10-05-2008 (en anglès).

## Enllaços externs

* Hàbits i estructura social d'aquesta espècie. (castellà)
# Fuga per a quintet de corda, Op. 137 (Beethoven)

La Fuga per a quintet de corda en re major, Op. 137, fou compost per Ludwig van Beethoven l'any 1817. Va ser l'única obra que arribà a completar per a quintet de corda en el seu període tardà. Després que la mort de Beethoven el 1827, Breitkopf & Härtel la va publicar i per això té un número d'opus alt. La composició està indicada a un quintet de corda amb dues violes.
Està estructurada en un moviment sol amb el caràcter Allegretto. La seva interpretació dura al voltant de dos minuts.

## Referències

* ↑ Michael Marissen. Bach Perspectives. 3. University of Nebraska Press, 1998. ISBN 9780803210486.
* ↑ Lucy Miller Murray. Chamber Music: An Extensive Guide for Listeners. Rowman & Littlefield, 2015. ISBN 9781442243439.

## Enllaços externs

* Fuga en re major per a Quintet de corda, Op. 137: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Creüsa (filla d'Erecteu)

Segons la mitologia grega, Creüsa (en grec antic Κρέουσα) va ser una filla d'Erecteu i de Praxítea.
Com que encara era petita va evitar seguir la sort de les seves germanes, que es van oferir voluntàriament per salvar la pàtria com a víctimes expiatòries, quan hi va haver la guerra contra Eumolp. De gran va ser violada per Apol·lo en una cova de l'Acròpoli d'Atenes, la seva ciutat, i li va donar un fill, Ió, a qui va abandonar en una cistella al lloc on el déu l'havia atacada. Hermes es va endur el petit Ió a Delfos on va ser educat.
Casada més endavant amb Xutos, van estar molt de temps sense fills, però va anar a consultar l'oracle de Delfos i va trobar el seu fill Ió. Al tornar va tenir amb Xutos dos fills, Diomedes i Aqueu.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 119. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 56.
# Quintettsatz en re menor (Beethoven)

El Quintettsatz en re menor, Hess 40, és una composició incompleta de Ludwig van Beethoven: comprèn un preludi i una fuga incompleta. Està escrita per a quintet de corda amb dues violes. Fou compost l'any 1817 en la mateixa època de la Fuga per a Quintet de corda en re major, Op. 137.
Dels manuscrits supervivents es desprèn que Beethoven començà el quintet al voltant de 1815. Hi ha un croquis de la fuga entre els esborranys de la Novena Simfonia. No se sap encara si Beethoven va arribar a completar l'obra.

## Estructura

L'obra està estructurada com un sol moviment amb les indicacions Adagio - Allegro. La seva interpretació dura al voltant dels tres minuts.

## Referències

* 1 2 (Kurth 2002, p. V)
* ↑ (Marston 2004, p. 201)

## Fonts

* Marston, Nicholas «Review: Ludwig van Beethoven, Streichquintette (String Quintets) edited by Sabine Kurth». Nineteenth-Century Music Review, 1, 1, 6-2004, pàg. 201-203 [Consulta: 13 agost 2016].
* Kurth, Sabine. Ludwig van Beethoven, Streichquintette (String Quintets). G. Henle Verlag, 2002. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Quintettsatz en re menor, Hess 40): Partitura lliure a l'IMSLP.
* «String Quintet Movement in D Minor, Hess 40 (MIDI)». The Unheard Beethoven Blog.
# Gujin tuixu jitxeng

Gujin tuixu jitxeng (古今圖書集成 "Completa col·lecció d'il·lustracions i d'escriptures des del principi dels temps fins als temps actuals") és un vast treball enciclopèdic escrit a la Xina durant els regnes dels emperadors Kangxi i Yongzheng de la dinastia Qing i completat el 1725. A vegades s'anomena Qinding Gujin Tushu Jicheng. La primera edició tenia 64 llibres.
El treball va ser encapçalat per l'erudit Txen Menglei (陳夢雷) i més tard per Jiang Tingxi (蔣廷錫). Conté 800.000 págines amb més de 10 milions de caràcters xinesos. Els temes de l'enciclopèdia inclouen fenòmens naturals, història, literatura, govern, astronomia, geografia, art, etc.
El treball va ser imprès el 1726 fent servir relleus mòbils de coure. Ocupa al voltant de 10.000 rotlles (卷), i se'n varen fer al voltant de 60 còpies.

## Referències

* ↑ Rupprecht, Carol Schreier. The Dream and the Text: Essays on Literature and Language (en anglès). SUNY Press, 1993-07-01, p. 102. ISBN 978-0-7914-1362-3.
* ↑ Wilkinson, Endymion Porter. Chinese History: A Manual (en anglès). Harvard Univ Asia Center, 2000, p. 605. ISBN 978-0-674-00249-4.
* ↑ Davids, Karel; Davids, Carolus A. Religion, Technology, and the Great and Little Divergences: China and Europe Compared, C. 700-1800 (en anglès). BRILL, 2012-11-09, p. 140. ISBN 978-90-04-23388-1.
* ↑ Macdonald, Alastair A. «Early Chinese awareness of the 'horned' pig (genus Babyrousa)» (en anglès). Royal (Dick) School of Veterinary Studies publications, 1-2017.
# Cap de Lligamosques

El Cap de Lligamosques és un capgròs atribuit a Ramon Amadeu, construït en 1817 en per encàrrec del farmacèutic Francesc de Bolòs. L'escultor Lluís Carbonell va fer un nou cap a partir de la testa original en 1848 donat el seu mal estat de conservació i en 1993 el taller d'El Arte Cristiano en va fer una nova còpia en fibra de vidre, més lleugera de pes, que és la que surt actualment.
És creu que és el primer nan de què es té notícia a Catalunya, amb El Merma de Vic i El Berruga de Figueres. La primera referència que es té d'un nan, o si més no d'un personatge més baix que els gegants, que podria ser l'antecedent del Cap de Lligamosques, la trobem en l'inventari de béns comunals de 1678,quan s'esmenta l'existència de "lo gegant, gegantessa, mulassa y ninoy ab llurs vestas ja molt usades". La paraula "ninoi" és referida a un noi, i també - segons l'historiador Josep Murlà - podria definir una figura de grandària inferior als gegants, que devia consistir en una bona testa portada per una persona. El nom de Lligamosques el trobem esmentat ja el 1760, en els documents de la Confraria del Santíssim de l'església parroquial de Sant Esteve. La seva funció ha estat llargament discutida; per a uns fa de mestre de cerimònies, obrint pas als gegants; per a d'altres obre pas als gegants i procura que les criatures no els entrebanquin i els facin caure. Segons la llegenda que es transmet de pares a fills, sembla que antigament se li untava el cap pelat amb mel perquè les mosques no molestessin els qui anaven a la processó o, segons una altra versió de la història, perquè les mosques no empaitessin els seus amos, que eren uns comtes, durant la temporada d'estiu.
A l'edició de 2024 de les Festes del Tura, la figura va agafar més protagonisme, apareixent al cartell de les festes i als gots.

## Portadors

* Joan del Pozo
* Manel Pallàs (???? -2013)
* Ferran Mayans (2013- actualitat)

## Referències

* ↑ «El Lligamosques d’Olot, El Merma de Vic i El Berruga de Figueres, junts en una exposició». El 9 Nou, 31-01-2012. [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ «Els gegants d'Olot». festes.org. [Consulta: 21 gener 2022].
* 1 2 3 «Ferran Mayans: «Dic orgullós que soc el Cap de Lligamosques»», 04-09-2024. [Consulta: 13 octubre 2024].
# Rems

Els rems (llatí: Remi) foren un poble gal de la Gàl·lia Belga que vivia a la vora del Sequana (riu Sena) i tenia per capital a Durocòrtorum (Reims). Juli Cèsar diu que eren els més propers als celtes de tots els belgues i diu que el riu Sequana i el riu Matrona (Marne) eren la frontera entre els belgues i els celtes. Els seus veïns eren els suessions.

## Etimologia

El seu nom ha estat interpretat com a « els primers », « els més antics », « els prínceps », potser relacionat amb el fet que, en comparació amb els altres pobles de la Gàl·lia Belga, aquest sembla haver estat arrelat a la zona des de força temps abans. La investigació arqueològica ha posat en relleu la continuïtat cultural de l'assentament a la regió de Reims, com a mínim, des dels temps de la Cultura de Hallstatt.

## Història

Durant la Guerra de les Gàl·lies Cèsar va entrar al seu país des del sud l'any 57 aC i va arribar al Axona (Aisne) que segons diu era als límits amb el rems. A 12 km al nord de l'Aisne, hi havia Bibrax, ciutat dels rems que ocupaven el territori fins al Marne, en mig del qual hi havia Durocòrtorum. Els rems no es van oposar als romans i es van sotmetre al procònsol romà al que van oferir subministraments en gra, i li van donar ostatges i el van rebre a les seves ciutats donant-li tota mena d'ajut contra la resta de belgues i germànics. En canvi els seus aliats els suessions, van estar al costat de la resta dels belgues. En la gran reunió de pobles gals de Bibracte del 52 aC per reunir tropes per portar a Alèsia, els rems no hi van anar i van romandre lleials a Cèsar.
Amb tot això foren afavorits pels romans (Cèsar va imposar el domini dels rems sobre els suessions) i van esdevenir la principal nació de la Gàl·lia passant davant dels hedus i sèquans que eren les nacions més poderoses el 58 aC. Els hedus, però van conservar el seu prestigi entre els pobles gals enemics de Roma dels que eren els capdavanters. Plini el Vell esmenta els rems com poble federat de Bèlgica. Estrabó diu que els rems gaudien del favor dels romans i la seva capital Durocòrtorum era residència ocasional dels governadors romans.

## Referències

* ↑ «412 - Rèmes» (en francès). arbre-celtique.com. L'encyclopédie - L'Arbre Celtique, 1999.
* ↑ Venceslas Kruta, Les Celtes, histoire et dictionnaire, Robert Laffont, 2000
* ↑ Juli Cèsar, De bello gallico II, 3
* ↑ Davis, Joseph Barnard; Thurnam, John. Crania Britannica (en anglès). Printed for the subscribers, 1865, p. 145.
Viccionari
# Zabdicene

Zabdicene o Zabdikene o regió de Finik fou un territori a la frontera sud d'Armènia al sud-oest de la Corduena centrada en la ciutat de Finik (Phinik) i amb les ciutats de Bzabde i Sappa, totes a la vall del riu Salnoi Djur a prop de la confluència amb el Tigris. Tenia al sud la Rehimene, a l'oest la Migdònia, i al nord i est la Corduena. Els habitants de la regió serien els sodi de Plini.
Formava part de la Marca Aràbiga i va seguir les vicissituds d'aquesta. La dinastia de prínceps de Zabdicene (la Rehimene es creu que n'era una dependència) va regir el país generalment sota sobirania armènia. El 387, en la partició d'Armènia, va passar a Pèrsia. Els prínceps haurien participat en la revolta nacional armènia del 451 i foren eliminats pels perses com a càstig. Van desaparèixer de la història alhora que les cases d'Arzanene i de Corduena i no s'esmenten més després del 451.

## Referències

* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Ramon d'Abella

Ramon d'Abella (abans de 1389-1401) fou un militar català i conseller reial durant els regnats de Joan el Caçador i Martí l'Humà.
Durant la guerra dels armanyaguesos el 1389, Ramon va dirigir un regiment de cavalleria entre Torroella de Montgrí i Palafrugell. En companyia d'Arnau de Cervelló se li encomanà recuperar el castell de Rasigueres, on foren derrotats. El jove poeta Guillem de Masdovelles, que va lluitar al costat de Ramon a les campanyes contra Bernard VII d'Armagnac, li va compondre un sirventès.
A finals de 1394, el duc de Montblanc, el futur Martí l'Humà, va encomanar-li el comandament de dues galeres amb l'objectiu de recuperar les illes de Malta i Gozo, que estaven sota control de rebels sicilians, però l'expedició fracassà.
Va servir com a governador general de Mallorca durant dos períodes (1395-1397 i 1398-1401). El seu lloctinent, i governador efectiu la major part del seu govern, fou Berenguer de Montagut.
El 1392 Ramon va comprar el castell de Solivella i la seva jurisdicció per 16,500 sous a Joan el Caçador. Posteriorment, al gener de 1394, l'alienà a Berenguer de Boixadors.

## Referències

* ↑ Rubió i Balaguer, Jordi. «Tom 1». A: Història de la literatura catalana. 1a Edició. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1984, p.210-211. ISBN 9788472026513.
* ↑ Zurita y Castro, Jerónimo. «Llibre X». A: Anales de Aragón (en castellà). Vol. 4. Edició d'Ángel Canellas López. Edició electrònica de José Javier Iso, María Isabel Yagüe i Pilar Rivero. Institución Fernando el Católico, 2003, p. 367-368.
* ↑ Henry, Dominique Marie Joseph. «Tom 1». A: Histoire de Roussillon comprenant l'histoire du royaume de Majorque. Imprimerie Royale, 1835, p.424.
* ↑ Abela Montoya, Josep. «Els Abela de Malta, hereus de la baronia d’Abella del Pallars Jussà (segles XI-XV)». Institut Nova Història, novembre 2018. [Consulta: 26 gener 2025].
* ↑ «Ramon d'Abella» (en anglès). Prabook [Consulta: 26 gener 2025].
* ↑ «Castell de Solivella». [Consulta: 26 gener 2025].

## Bibliografia

* Riquer i Morera, Martí de. «vol. 1». A: Història de la Literatura Catalana. Edicions Ariel, 1964.
* Rubió i Balaguer, Jordi. «Tom 1». A: Història de la literatura catalana. 1a Edició. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1984. ISBN 9788472026513.
* Henry, Dominique Marie Joseph. «Tom 1». A: Histoire de Roussillon comprenant l'histoire du royaume de Majorque. Imprimerie Royale, 1835.
# Der Zwerg

Der Zwerg (El nan) és una òpera en un acte d'Alexander von Zemlinsky sobre un llibret de Georg C. Klaren, basat en The Birthday of the Infanta d'Oscar Wilde. L'obra va ser composta entre el 1919 i el 1921. L'estrena va ser dirigida per Otto Klemperer el 28 de maig de 1922 a l'Òpera de Colònia.
Der Zwerg és un miserable i masoquista autoretrat d'un artista. La força tràgica de l'obra és el tractament cruel d'una criatura repulsiva, però de cor tendre conegut simplement com «el Nan».
És la més remarcable de les vuit òperes que va escriure Zemlinsky. Dura menys de 90 minuts, i normalment s'interpreta amb una altra òpera en un acte, sovint amb la seva òpera anterior Eine florentinische Tragödie.

## Enregistraments

* James Conlon (director), amb Soile Isokoski - Donna Clara; Iride Martinez - Ghita; Andrew Collis - Don Estoban; David Kuebler - Der Zwerg; Juanita Lascarro - Erste Zofe/First Maid; Machiko Obata - Zweite Zofe/Second Maid; Anne Schwanewllms - Dritte Zofe/Third Maid; Natalle Karl - Erste Gespielin/First Playmate; Natalle Karl - Zweite Gespielin/Second Playmate; Martina Rüping - Zweite Gespielin/Second Playmate. Febrer 1996, Colònia, stereo. DDD. EMI CLASSICS 7258752.

## Referències

* ↑ «Edició crítica d'Antony Beaumont» (en anglès). Universal Edition. Arxivat de l'original el 26 de febrer 2021. [Consulta: 11 juliol 2016].
* ↑ Batta, 1999, p. 859.
* ↑ Smith, Kenneth M. «Lacan, Zemlinsky, and Der Zwerg:Mirror, metaphor,and fantasy» (en anglès). Portale di varia cultura. [Consulta: 10 juliol 2016].
* ↑ «Ressenya» (en anglès). operamrhein. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2016. [Consulta: 11 juliol 2016].
* ↑ Staines, 2010, p. 642.
* ↑ International, MusicWeb. «ZEMLINSKY - Der Zwerg EMI Classics 7258752 [RMo : Classical Music Reviews - June 2013 MusicWeb-International]». [Consulta: 20 juliol 2022].

## Bibliografia

* Batta, András. Ópera: compositores, obras, intérpretes. Trucatriche, 1999. ISBN 978-3-8290-2830-1.
* Gorrell, Lorraine. Discordant Melody: Alexander Zemlinsky, His Songs, and the Second Viennese School. ABC-CLIO, 2002. ISBN 978-0-313-32366-9.
* Staines, Joe. The Rough Guide to Classical Music. Rough Guides Limited, 2010. ISBN 978-1-84836-677-0.