OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Diego López de Zúñiga y Velasco

Diego López de Zúñiga y Velasco (Valladolid, Castella, 1510 - Lima, Perú, 1564), Comte de Nieva, va ser virrei del Perú (1561-1564), en l'època del rei Felip II.
Va prendre possessió del càrrec de virrei el 17 d'abril de 1561. Entre les seves principals actuacions cal destacar la fundació de la ciutat de Santiago del Estero (situada actualment a l'Argentina), l'any 1562, i la instauració de l'Audiència de Quito, l'any 1563. També va organitzar i millorar les escoles per a fills d'Indis Cacics, va afavorir molts monestirs i va fundar diverses parròquies. Va ser el primer a establir els rituals i les cerimònies de la cort virregnal al Perú.
Va ser assassinat el 20 de febrer de 1564, degut a una venjança amorosa.

## Vegeu també

* Història del Perú
* Llistat de Virreis del Perú
# Maria Cobarsí Corretger

Maria Cobarsí Corretger ( Vilobí d'Onyar, 17 d'abril del 1923 - Girona, 11 d'agost del 2013) va ser una figura clau en la promoció cultural de Girona, especialment reconeguda per la seva contribució a l'exposició "Girona, Temps de Flors".
Neix a Vilobí d'Onyar en el sí d'un llinatge de propietaris rurals. A l'edat de 10 anys es traslladà a Girona per estudiar el “batxiller” a l'institut del carrer de la Força. Un cop acabat el batxillerat cursa estudis per lliure a l'acadèmia Empòrion i s'examina a Barcelona de peritatge mercantil, professorat mercantil i intendent mercantil.
A l'acabar els estudis va fer el Servei Social i és llavors que entra en contacte amb la “Sección Femenina” de la Falange Espanyola, la qual li oferirà feina a l'organització. Incialment va ser regidora d'esports i, posteriorment de “ la ciutat i el camp”. La seva tasca consistia en organitzar activitats culturals i esportives per a noies.
Al 1954, juntament amb un grup d'amigues amants de les flors, va organitzar una exposició de rams i testos que es va celebrar al Saló de Descans del Teatre Municipal de Girona amb la col·laboració de l'Ajuntament de la ciutat i la Diputació provincial. No va ser fins dos anys més tard que es va tornar a celebrar l'exposició a la sala de pergamins de la Biblioteca Provincial situada als baixos de l'Hospici, el que avui és la Casa de Cultura. Alguns dels participants a les primeres mostres són: Maria Bachs, Enriqueta Freixas, Joan Peraferrer, senyora Franquet, Clara Claramunt (senyora Pinós), el senyor Baró i els floristes Martinoy i Baró.
L'any 1957 va ser nomenada delegada territorial de la “Sección Femenina”, una posició que va aprofitar per impulsar tota mena d'esdeveniments culturals i esportius, des de contribuir a fomentar el teatre en català fins a patrocinar el bàsquet femení.
Un any més tard, al 1958, l'exposició floral es trasllada al monestir de Sant Pere de Galligants però Maria Cobarsí en segueix siguent la principal organitzadora.
L'any 1968 va rebre la Medalla de Plata de la ciutat de Girona per la seva constància en l'organització de la mostra floral.
El 1977, juntament amb altres entusiastes, va fundar l'Associació Amics de les Flors de Girona, que va assumir la responsabilitat de l'organització de l'exposició.
Després de la seva mort el 2013, es van organitzar diversos homenatges en reconeixement de la seva contribució. El 14 de maig de 2014, es va celebrar una missa a la Catedral de Girona en la seva memòria, presidida pel bisbe Francesc i en l'edició de Temps de Flors del 2024 se li van dedicar diversos muntatges. A més, l'Ajuntament de Girona i l'Associació d'Amics de les Flors van organitzar un homenatge en el seu honor.
Maria Cobarsí és recordada com una persona íntegra i constant, qualitats que van ser fonamentals per a la seva tasca en la promoció cultural de Girona.

## Referències

* ↑ Mestres i López, Jordi. Genealogies Gironines. Els orígens de protagonistes de la història de Girona i comarques (en català). Catalunya: Difusió Publicacions i Vídeos, 01-09-2022, p. 208-209. ISBN 978-84-125247-2-7.
# Maria Virtuts Torró Ferrero

Maria Virtuts Torró Ferrero (Ontinyent, 1955), més coneguda com a Tudi Torró, és una mestra, professora de la Universitat d'Alacant. Fou membre de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua del 2019 al 2024.
Tudi Torró ha ocupat diferents càrrecs, entre els anys 1999 i 2007 ha estat professora de la Facultat d'Educació a la Universitat d'Alacant, entre els anys 1990 i 2015 fou inspectora d'educació per a posteriorment ser Directora Territorial d'Educació d'Alacant des de 2015 a 2019, any en què es va jubilar. En novembre de 2019 va ser elegida membre de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua en substitució de la difunta Carme Miquel. En abril de 2024 renuncià al càrrec per motius personals.
Ha publicat diversos llibres i materials educatius per a educació primària i secundària, llibres didàctics i materials curriculars de valencià. A més és coautora de l'estudi L'estat de la qüestió dels programes d'immersió lingüística a Catalunya, País Valencià i Les Illes Balears (maig, 1995) subvencionat per la Fundació Jaume Bofill. Col·laboradora també en revistes professionals i ha participat com a ponent, en jornades i congressos d'educació sobre plurilingüisme.

## Premis

* 1996 Premi “Educación y Sociedad” en la modalitat de llibres de text o material de desenvolupament curricular, per “Resolución del Ministerio de Educación y Cultura. Centro de Investigación y Documentación Educativa CIDE”.
* 2002 Premi Jaume I Casal d'Elx, en reconeixement de la tasca continuada en benefici de la llengua i la cultura del País Valencià.
* 2009 Premi Federació Escola Valenciana, en reconeixement de la trajectòria individual en benefici de l'escola valenciana.
* 2014 XV Premi Vicent Ventura, de la Universitat de València i la Universitat Jaume I de Castelló, per la trajectòria cívica, democràtica i de compromís amb la llengua i cultura valencianes
* 2018 XV Premi Joan Baptista Basset a la trajectòria en defensa de l'educació pública i en valencià.

## Referències

* ↑ Castellano i Moreno, Zequi «Tudi Torro i Ferrero: la lluita per una nova escola». Bastida, Tardor-hivern 2021, pàg. 18.
* 1 2 3 «Arxius de Tudi Torró». Arxivat de l'original el 2019-11-08. [Consulta: 8 novembre 2019].
* 1 2 3 4 Levante-EMV. «Tudi Torró, elegida acadèmica de l'AVL per a cobrir la vacant de Carme Miquel» (en castellà). [Consulta: 8 novembre 2019].
* 1 2 «Tudí Torró renuncia com a acadèmica de l'AVL per motius personals». À Punt, 02-04-2024. [Consulta: 2 abril 2024].
* 1 2 «XV Premis Joan Baptista Basset i Distinció Empar Granell 2018», 08-11-2018. [Consulta: 8 novembre 2019].
* ↑ «Tudi Torró Ferrero» (en castellà). [Consulta: 8 novembre 2019].
* ↑ «Des del sud valencià: escrits de resistència i esperança» (en catalan). [Consulta: 8 novembre 2019].
* ↑ «La pedagoga Tudi Torró, nomenada Directora Territorial d'Educació d'Alacant». [Consulta: 8 novembre 2019].
# Medalla d'Honor de la Xarxa Vives d'Universitats

La Medalla d'Honor de la Xarxa Vives és la màxima distinció que atorguen conjuntament les 22 universitats de la Xarxa Vives d'Universitats en reconeixement de la trajectòria professional i compromís envers la ciència i la cultura que, des de diferents àmbits i disciplines, han desenvolupat les persones homenatjades.

## Llista de persones guardonades

* 2023 - Carme Vinyoles Casas. Periodista.
* 2023 - Salvador Alegret i Sanromà. Químic.
* 2022 - Alícia Casals i Gelpí. Enginyera.
* 2022 - Maria del Mar Bonet. Cantant i compositora.
* 2021 - Carles Solà i Ferrando. Enginyer químic
* 2021 - Joan Prat i Carós. Antropòleg
* 2021 - Ramon Lapiedra i Civera. Físic
* 2020 – Joan Viñas i Salas. Metge i cirurgià
* 2020 – Anna Lluch i Hernández. Científica i investigadora
* 2019 – Carme Pinós i Desplat. Arquitecta
* 2019 – Carmen Carretero Romay. Catedràtica de Tecnologia dels Aliments
* 2018 – Josep Massot i Muntaner. Filòleg, editor i historiador
* 2018 – Manuel Lladonosa i Vall-Llebrera. Historiador i impulsor dels estudis universitaris a Lleida
* 2017 – Daniel Bastida. Impulsor dels estudis superiors al Principat d'Andorra
* 2017 – Anthony Bonner. Traductor i lul·lista
* 2016 – Josefina Castellví. Oceanògrafa
* 2016 – Raimon. Cantautor
* 2016 – Isabel-Clara Simó. Escriptora
* 2015 – Antoni Miró. Pintor
* 2015 – Pilar Bayer i Isant. Catedràtica d'àlgebra de la Universitat de Barcelona
* 2014 – Germà Colón Domènech. Filòleg
* 2013 – Joan Veny i Clar. Lingüista
* 2013 – Montserrat Casas i Ametller. Física i rectora de la Universitat de les Illes Balears (2007-2013)
* 2012 – Eliseu Climent i Corberà. Editor i promotor cultural
* 2012 – Maria Antònia Canals i Tolosa. Professora de Matemàtiques i impulsora de la renovació pedagògica
* 2005 – Joan Francesc Mira i Casterà. Escriptor, antropòleg, traductor i professor
* 2001 – Antoni Caparrós i Benedicto. Psicòleg, expresident de la Xarxa Vives i rector de la Universitat de Barcelona (1994-2001)
* 1999 – Miquel Batllori i Munné. Teòleg i historiador
* 1999 – Miquel Martí i Pol. Poeta
* 1998 – Joan Coromines i Vigneaux. Lingüista (pòstum)
* 1996 – Pierre Vilar. Historiador
* 1995 – Miquel Tarradell. Arqueòleg
* 1995 – Miquel Dolç i Dolç. Filòleg

## Referències

* ↑ Lillo, Manuel. «Sense l'espoli espanyol, la universitat catalana podria ser gratuïta» (en català). El Temps, 19-07-2021. [Consulta: 29 juliol 2021].
* ↑ «Notícia del lliurament de 2018» (en castellà). EuropaPress. [Consulta: 2018].
* ↑ «Notícia del lliurament de 2016» (en castellà). La Vanguardia. [Consulta: 2016].

## Enllaços externs

* Xarxa Vives: Medalla d'Honor
# Nolasc Acarín i Tusell

Nolasc Acarín i Tusell (Barcelona, 28 de març de 1941) és un metge català, especialista en neurologia i psiquiatria per la Universitat de Barcelona.

## Biografia

Ha estat Secretari general de la Societat Espanyola de Neurologia (1976-78), cofundador de la Revista de Neurologia (1972), president de la Societat Catalana de Neurologia (1992-94), president del Centre de Analisis i Programes Sanitaris (1983-1993), president del IV Congrés de la European Neurological Society (1994), secretari general de la Conferència Nacional Alzheimer (1997-2001), i també és membre de l'American Academy of Neurology i de la Royal Society of Medicine. Acadèmic corresponent de la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya (des de 2001).
Actualment és president de Mutual Mèdica de Catalunya i Balears des de 1996, cap de la Secció de Neurologia de l'Hospital Universitari Vall d'Hebron a Barcelona i professor en la Facultat d'Humanitats de la Universitat Pompeu Fabra.
Va ser delegat de la Generalitat de Catalunya en la primera Comissió Mixta Estat-Generalitat (1977-1980). El 1980 fou redactor del Mapa Sanitari de Catalunya, el 200r membre del Consell Assessor de Sanitat de Catalunya i el 2005 vocal del Consell català d'especialitats en ciències de la salut. El 2008 va rebre la Creu de Sant Jordi en reconeixement de la seva destacada trajectòria professional com a impulsor de la neurologia i per la seva contribució a la igualtat d'oportunitats entre els gèneres i la defensa del dret dels immigrants a l'atenció sanitària i la integració social.

## Obres

* Las Miopatías (1982)
* Mapa sanitario de Cataluña (1982)
* La responsabilitat de l'acte mèdic (1985)
* Enfermedades vasculares del sistema nervioso central (1988)
* Marcadores biológicos y perspectivas terapeuticas en la enfermedad de Alzheimer (1989)
* Glosario de Neurología (1990)
* Declamed: definición, clasificación y estudio del paciente demenciado (1990)
* Demencias, inicio de una década (1991)
* Anticuerpos antigangliosidos en la esclerosis múltiple (1993)
* Cefalea (1997)
* El cerebro del rey (2001)

## Enllaços externs

* Web de Nolasc Acarín
* Articles de Nolasc Acarín a El País
# Norman I. Platnick

Norman I. Platnick (Bluefield, 30 de desembre de 1951 - Filadèlfia, 8 d'abril de 2020) fou un aracnòleg estatunidenc i conservador del departament de zoologia d'invertebrats del Museu Americà d'Història Natural.
Doctorat per la Universitat Harvard el 1973, Platnick va descriure unes 1.800 d'espècies d'aranyes de moltes regions del món, que van des de les taràntules nanes d'Amèrica del Nord a les aranyes de cua blanca del gènere Lampona a Austràlia. Fou el responsable del World Spider Catalog (Catàleg mundial d'aranyes), una pàgina web del museu on s'emmagatzema literatura sobre aracnologia, i intenta mantenir una llista global i catalogada taxonòmicament de totes les espècies d'aranyes que han estat formalment descrites. El 2007 va rebre el premi Bonnet de la Societat internacional de aracnologia en reconeixement de la seva labor en aquest catàleg.

## Publicacions destacades

* Platnick, N.I. (1973): A Revision of the North American Spiders of the Family Anyphaenidae. Ph.D. thesis, Harvard University
* Gertsch, Willis J. & Platnick, N.I. (1979): A revision of the spider family Mecicobothriidae (Araneae, Mygalomorphae)." Am. Museum novitates 2687 Abstract, PDF
* Platnick, N. I. (1990): Spinneret Morphology and the Phylogeny of Ground Spiders (Araneae, Gnaphosoidea). Am. Museum Novitates 2978: 1-42. PDF (33Mb)
* Platnick, N. I., Coddington, J.A., Forster, R.R., and Griswold, C.I. (1991): Spinneret Morphology and the Phylogeny of Haplogyne Spiders (Araneae, Araneomorphae). Am. Museum Novitates 3016: 1-73. PDF (50Mb)
* Platnick, N. I. (1998): Advances in Spider Taxonomy 1992-1995, with Redescriptions 1940-1980. New York Entomological Society 976 pàgs.
* Griswold, C. I., Coddington, J.A., Platnick, N.I. & Forster, R.R. (1999): Towards a Phylogeny of Entelegyne Spiders (Araneae, Araneomorphae, Entelegynae). J. of Arachnology 27: 53-63. PDF
* Dimensions Of Biodiversity: Targeting Megadiverse Groups; vegeu l'historial i l'última versió. (from: Cracraft, J. & Aixeta, F.T. (eds.) (1999). The Living Planet In Crisi - Biodiversity Science and Policy. Columbia University Press.
* Platnick, N.I. (2000): A Relimitation and Revision of the Australasian Ground Spider Family Lamponidae (Araneae: Gnaphosoidea). Bulletin of the American Museum of Natural History 245: 1-330. Web version - Abstract, PDF

## Referències

* ↑ https://twitter.com/WSC_NMBE/status/1247885502780305408
* ↑ Kumar, Mohi «The exciting adventures of spider man». The New York Times, 25-10-2005.
* ↑ Platnick, Norman I.; Raven, Robert J. «Spider Systematics: Past and Future». Zootaxa, 3683, 5, 2013, pàg. 595. DOI: 10.11646/zootaxa.3683.5.8.
* ↑ «International Society of Arachnology». Arxivat de l'original el 2016-10-21. [Consulta: 5 gener 2016].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial del American Museum of Natural History.
* World Spider Catalog (Catàleg mundial d'aranyes)
# Pertlikita

La pertlikita és un mineral de la classe dels sulfats que pertany al grup de la voltaïta group. Rep el seu nom en honor de Franz Pertlik (1943), catedràtic de Mineralogia i Cristal·lografia de la Universitat de Viena en reconeixement del seu extens treball sobre la química cristal·lina dels minerals.

## Característiques

La pertlikita és un sulfat de fórmula química K₂(Fe$^{2+}$,Mg)₂(Mg,Fe$^{3+}$)₄Fe3+ 2Al(SO₄)₁₂·18H₂O. Cristal·litza en el sistema tetragonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la pertlikita pertany a «07.C - Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana i grans» juntament amb els següents minerals: krausita, tamarugita, kalinita, mendozita, lonecreekita, alum-(K), alum-(Na), tschermigita, lanmuchangita, voltaïta, zincovoltaïta, amoniomagnesiovoltaïta, kröhnkita, ferrinatrita, goldichita, löweïta, blödita, nickelblödita, changoïta, zincblödita, leonita, mereiterita, boussingaultita, cianocroïta, mohrita, nickelboussingaultita, picromerita, polihalita, leightonita, amarillita, konyaïta i wattevil·lita.

## Formació i jaciments

La pertlikita va ser descoberta a la mina Zagh, a Haji Abad (Bandar-Abbas, Hormozgan, Iran). També ha estat descrita a Pécs-Vasas (Baranya, Hongria); la Grotta dell'Allume, a Vulcano (Sicília, Itàlia) la mina Alcaparrosa, a Cerritos Bayos (Calama, Regió d'Antofagasta, Xile).

## Referències

* 1 2 «Pertlikite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 juliol 2017].
# Pilar Bonet Cardona

Pilar Bonet Cardona (Eivissa, 1952) és una periodista eivissenca, que ha passat la major part de la seva carrera professional com a corresponsal del diari El País a Moscou.
Llicenciada en Filologia Hispànica per la Universitat de Barcelona i en Ciències de la Informació per la Universitat Autònoma de Barcelona, va completar la seva formació amb l'estudi de l'anglès, alemany i rus. Va començar a treballar com a periodista en diferents mitjans de premsa de les Illes Balears, per passar després a El Periódico de Catalunya. Més tard, l'Agència EFE la va contractar com a corresponsal a la seva seu a Viena, lloc des del qual en la dècada de 1970 i 1980 es cobria la informació dels països de l'Est d'Europa. Després de dos anys en EFE, en 1982 va ser contractada per El País per dirigir la nova corresponsalia del diari en la Unió Soviètica amb seu a Moscou. Els següents quinze anys va romandre en la mateixa destinació, cobrint des de l'aparició i auge del sindicat lliure polonès, Solidarność, fins a la caiguda del mur de Berlín i la reunificació alemanya, passant per l'arribada de Mikhaïl Gorbatxov al poder en la Unió Soviètica, el cop d'estat de 1991 contra Gorbatxov, la Rússia amb Borís Ieltsin i la caiguda dels règims comunistes als països de l'Est. El 1997, va ser destinada com a corresponsal a Alemanya (primer a Bonn i després a Berlín), per tornar en 2001 a Moscou, de nou com a corresponsal de Rússia i bona part dels països que formen l'anomenada Comunitat d'Estats Independents, antics països satèl·lits de l'entorn soviètic.
Pilar Bonet és també investigadora associada i experta del think tank Centre d'Estudis i Documentació Internacionals a Barcelona i ha estat reconeguda pel seu treball periodístic en múltiples ocasions: ha estat guardonada dues vegades pel Club Internacional de Premsa, l'última el 2014, com a millor corresponsal d'Espanya a l'exterior, el 1990 va ser guardonada amb el Premi Víctor de la Serna, de l'Associació de la Premsa de Madrid, i en 1996 va obtenir el Premi de Periodisme Cirilo Rodríguez. A més, és autora de tres llibres: Moscú, imágenes sobre fondo rojo, Estampas de la crisis soviética, i La Rússia impossible: Borís Yeltsin, un provinciano en el Kremlin.
L'any 2020 fou guardonada amb el Premi Ramon Llull concedit pel Govern de les Illes Balears en reconeixement de la seva trajectòria professional.

## Referències

* ↑ Cirer Costa, Felip (dir.) «Bonet Cardona, Pilar». Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera. Consell Insular d'Eivissa i Formentera [Eivissa], (Vol. II), 1995. Arxivat de l'original el 25 de juny 2016 [Consulta: 25 maig 2016].
* 1 2 Beatriz Iraburu. «Pilar Bonet». Los libros de la Catarata. [Consulta: 10 abril 2014].
* ↑ «Pilar Bonet, premio al mejor corresponsal del Club Internacional de Prensa». El País, 20-03-2014 [Consulta: 10 abril 2014].
* 1 2 «Pilar Bonet - Investigadora asociada». CIDOB. [Consulta: 10 abril 2014].
* ↑ Gervasio Sánchez. «Los Cirilos cumplen 25 años». SOITU, 29-05-2009. [Consulta: 10 abril 2014].
* ↑ «Concedits els premis Ramon Llull 2020», 14-02-2020. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 14 febrer 2020].
# Pilota d'Or 1956

El premi Pilota d'Or 1956 (en francès: Ballon d'Or 1956) fou la 1a edició del premi Pilota d'Or, atorgat per la revista France Football en reconeixement dels millors futbolistes del món de 1956.
El premi va recompensar el 18 de desembre de 1956 Stanley Matthews com a millor futbolista del món.
Matthews fou el primer guanyador de la Pilota d'Or.

## Classificació completa

| Posició | Nom | Club | Nacionalitat | Punts |
| 1 | Stanley Matthews | Blackpool | Anglaterra | 47 |
| 2 | Alfredo di Stéfano | Reial Madrid CF | Espanya | 44 |
| 3 | Raymond Kopa | Reial Madrid CF | França | 33 |
| 4 | Ferenc Puskás | Budapest Honvéd | Hongria | 32 |
| 5 | Lev Iaixin | Dynamo Moskva | Unió Soviètica | 19 |
| 6 | József Bozsik | Budapest Honvéd | Hongria | 15 |
| 7 | Ernst Ocwirk | UC Sampdoria | Àustria | 9 |
| 8 | Sándor Kocsis | Budapest Honvéd | Hongria | 6 |
| 9 | Thadée Cisowski | Racing Club Paris | França | 4 |
| 9 | Ivan Kolev | CDNA Sofia | Bulgària | 4 |
| 9 | Billy Wright | Wolverhampton Wanderers FC | Anglaterra | 4 |
| 12 | Júlio Botelho | ACF Fiorentina | Itàlia | 3 |
| 13 | Stefan Bozhkov | CDNA Sofia | Bulgària | 2 |
| 13 | Duncan Edwards | Manchester United | Anglaterra | 2 |
| 13 | Gerhard Hanappi | Rapid Viena | Àustria | 2 |
| 13 | Robert Jonquet | Stade de Reims | França | 2 |
| 13 | Miguel Montuori | ACF Fiorentina | Itàlia | 2 |
| 13 | Pepillo | Sevilla FC | Espanya | 2 |
| 13 | Juan Schiaffino | Milan | Itàlia | 2 |
| 13 | Eduard Streltsov | Torpedo Moskva | Unió Soviètica | 2 |
| 21 | Campanal II | Sevilla FC | Espanya | 1 |
| 21 | Břetislav Dolejší | Dukla Praha | Txèquia | 1 |
| 21 | Roger Piantoni | Nancy | França | 1 |
| 21 | Kees Rijvers | AS Saint-Étienne | Països Baixos | 1 |

## Notes

* ↑ Argentí de naixement, obtingué la nacionalitat espanyola el 1956. «Europe dazzled by Di Stéfano». UEFA, 22-11-2004. [Consulta: 6 desembre 2008].
* ↑ Brasiler de naixement, obtingué la nacionalitat italiana el 1956.
* ↑ Uruguaià de naixement, obtingué la nacionalitat italiana.

## Referències

* ↑ Pierrend, José Luis. «European Footballer of the Year ("Ballon d'Or") 1956». RSSSF, 23-10-2008. [Consulta: 19 desembre 2008].
* ↑ (francès) «50 Ans De Ballon D'Or». France Football. Arxivat de l'original el 19 de febrer 2009. [Consulta: 19 desembre 2008].
* ↑ «European Footballer of the Year ("Ballon d'Or")». RSSSF, 22-10-2008. [Consulta: 19 desembre 2008].

## Enllaços externs

* France Football Web oficial Arxivat 2009-03-19 a Wayback Machine.
# Plimerita

La plimerita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la rockbridgeïta. Rep el seu nom del professor Ian Plimer, professor de Geologia Minera a la Universitat d'Adelaida i professor emèrit de Ciències de la Terra a la Universitat de Melbourne, en reconeixement de les seves contribucions a la geologia dels dipòsits minerals, i en particular a la geologia del dipòsit de Broken Hill.

## Característiques

La plimerita és un fosfat de fórmula química ZnFe3+ 4(PO₄)₃(OH)₅. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2008. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. És un mineral isostructural amb la frondelita i la rockbridgeïta.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la plimerita pertany a «08.BC - Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ > 1:1 i < 2:1» juntament amb els següents minerals: angelel·lita, frondelita, rockbridgeïta i aerugita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al tall obert anomenat Block 14, a Broken Hill, al comtat australià de Yancowinna, a Nova Gal·les del Sud. També ha estat descrita a Reaphook Hill (Austràlia Meridional); a Krásno (Bohèmia, República Txeca); a la mina La Paloma, a Zarza la Mayor (Càceres, Espanya); a la mina Padrão, a Manhouce (Viseu) i a la mina Sítio do Castelo, a Folgosinho (Guarda), a Portugal); i als camps de pegmatites d'Argelers de la Marenda, a la serra de l'Albera (Pirineu Oriental, Catalunya Nord), l'únic indret a dins dels territoris de parla catalana on ha estat trobada.

## Referències

* ↑ «Plimerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 octubre 2017].