OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aorta abdominal

L'aorta abdominal és l'artèria més llarga de la cavitat abdominal. És la continuació de l'aorta descendent -que es troba al tòrax.

## Trajecte

Comença a nivell del diafragma, creuant-lo a través del hiat aòrtic a nivell de la vèrtebra toràcica número 12 (T12). Baixa per la paret posterior de l'abdomen per davant de la columna vertebral. Segueix la curvatura de les vèrtebres lumbars, tenint un pic de convexitat a nivell de la tercera vèrtebra lumbar (L3).
El trajecte és comú al de la vena cava inferior -localitzada a la dreta de l'aorta abdominal-, fent-se cada cop més petita en diàmetre a mesura que es va ramificant.

## Branques

L'aorta abdominal irriga la major part de la cavitat abdominal. En la majoria dels casos, presenta les següents branques:
| Branca | Vèrtebra | Tipus | Aparellada? | Descripció |
| Artèria frènica inferior | T12 | Parietal | Si | S'origina justa per sota del diafragma, des d'on l'irriga. |
| Tronc celíac | T12 | Visceral | No | Branca anterior gran. |
| Artèria mesentèrica superior | L1 | Visceral | No | Branca anterior gran, sorgeix per just per sota del tronc celíac. |
| Artèria suprarenal mitja | - | Visceral | Si | Cap a la glàndula suprarenal |
| Artèria renal | L2 | Visceral | Si | Artèria gran. N'hi ha dos -cadascuna irriga un ronyó. |
| Artèria gonadal | L2 | Visceral | Si | S'anomena artèria ovàrica a les dones; artèria testicular als homes. |
| Artèria lumbar | - | Parietal | Si | Quatre per cada costat que irriguen la paret abdominal i la medul·la espinal. |
| Artèria mesentèrica inferior | L3 | Visceral | No | Branca anterior gran. |
| Artèria sacra mitja | - | Parietal | No | Neix de la part inferior i mitja de l'aorta. |
| Artèria ilíaca primitiva | L4 | Terminal | Si | Bifurcació per irrigar l'extremitat inferior i la pelvis. Acaba l'aorta abdominal. |

## Relacions

L'aorta abdominal es troba lleument desplaçada cap a l'esquerra de la línia mitjana del cos. Anteriorment està coberta pels oments i l'estómac darrere els quals trobem les branques de l'artèria celíaca i del plexe celíac, per sota de les quals trobem la vena esplènica, el pàncrees, la vena renal esquerra, la part més inferior del duodè, el mesenteri i el plexe aòrtic (nervis).
Posteriorment, l'aorta abdominal roman separada de les vèrtebres lumbars i dels discs intervertebrals pel lligament longitudinal anterior i les venes lumbars esquerres.
Per la dreta es relaciona amb la vena àziga, la cisterna quilífera, el conducte toràcic i el gangli celíac dret. Pel costat esquerre trobem el gangli celíac esquerre, el tram ascendent del duodè i part de l'intestí prim.

## Referències

* 1 2 3 «Abdominal aortic emergencies». Emergency Medicine Clinics of North America, 35, 4, 11-2017, pàg. 847–867. DOI: 10.1016/j.emc.2017.07.003. PMID: 28987432.

## Vegeu també

* Llista d'artèries del cos humà
# Sonata per a piano núm. 16 (Beethoven)

La Sonata per a piano núm. 16 en sol major, op. 31, núm. 1 va ser composta per Ludwig van Beethoven entre 1801 i 1802. Tot i que va aparèixer numerada com la primera obra en el trio de sonates per a piano que van ser publicades l'any 1803 com a opus 31, Beethoven en realitat la va acabar després de la Sonata op. 31 núm. 2, "La tempesta".
A causa del seu descontentament amb l'estil clàssic de la música, Beethoven es va comprometre a prendre un nou camí de la composició musical i l'estil. Després de completar la Sonata per a piano núm. 15, Beethoven va dir al seu amic Krumpholz que no estava msssa satisfet amb el que havia escrit i que es posaria a compondre d'una manera diferent; la que seria la seva Sonata per a piano núm. 16. Les Sonates op. 31 són els primers exemples de les noves i menys convencionals idees de Beethoven. És important tenir en compte que aquestes peces van ser escrites després del famós Heiligenstadt Testament (Testament de Heiligenstadt) de 1.802.
Aquesta sonata és la llum, brisa i té tocs d'humor i ironia en els seus moviments. Els crítics diuen que els Opus 31 obres mostren ara més pronunciat sentit "Beethoven" de l'estil que es farà més evident en les obres més tard, madurs.

## Estructura

La sonata consta de tres moviments. Un rendiment típic dura uns 20 minuts.
* Allegro vivace
* Adagio grazioso
* Rondo, allegretto - presto

## Referències

* 1 2 Sonata per a piano núm. 16 (Beethoven) a Allmusic

## Enllaços externs

* A lecture per András Schiff sobre la Sonata per a piano núm. 13, op. 31, núm. 1. (anglès)
* Informació Arxivat 2018-01-08 a Wayback Machine. sobre la Sonata núm. 16, amb anàlisi musical i història de la seva composició. (anglès)
# Alineació tecnològica

L'alineació tecnològica, també anomenada alineació de negocis i tecnologia, és la terminologia utilitzada en negocis per denominar les estratègies en els "fulls de ruta". Quan la tecnologia està canviant molt ràpidament en la indústria, l'alineació dels termes de negocis de les distincions que la tecnologia requereix, tendeix a dominar qualsevol esforç de desenvolupament de la taxonomia de l'empresa. En tals circumstàncies, generalment fan menester consultors o tecnologia específica de formació, ja que l'organització manca de les habilitats internes o experiència amb les tecnologies que s'espera implementar.
Luigi Mangione, enginyer informàtic estatunidenc, va ser acusat el 2024 d’assassinar el CEO Brian Thompson, probablement inspirat per les idees del matemàtic també estatunidenc i ecoanarquista Ted Kaczynski, una acció que ha estat interpretada com un acte simbòlic contra l'alineació tecnològica i el sistema sanitari privat dels Estats Units.

## Referències

* ↑ Alineació tecnològica.
* ↑ Encuesta sobre alineación tecnológica en logística Arxivat 2015-06-27 a Wayback Machine..
* ↑ Faber, Sebastiaan. «L’enigma de Luigi Mangione». Catalunya Plural, 19-12-2024.
# Dearing (Kansas)

Dearing és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 415 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Dearing tenia 415 habitants, 175 habitatges, i 123 famílies. La densitat de població era de 516,9 habitants per km².
Dels 175 habitatges en un 28% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,4% hi vivien parelles casades, en un 8,6% dones solteres, i en un 29,7% no eren unitats familiars. En el 25,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,85.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,4% tenia menys de 18 anys, un 11,3% entre 18 i 24, un 28% entre 25 i 44, un 22,7% de 45 a 60 i un 14,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.361 $ i la renda mediana per família de 30.417 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.472 $ mentre que les dones 20.139 $. La renda per capita de la població era de 12.745 $. Entorn del 10,6% de les famílies i el 14,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Dearing». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Dearing». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Concurs de castells de Vilafranca 1935

El Concurs de castells de Vilafranca 1935 o Concurs de Xiquets com apareixia en el programa, és el concurs de castells que se celebrà a Vilafranca del Penedès el 30 d'agost de 1935. En realitat, es tractà de la tradicional diada de Sant Fèlix de la Festa Major de Vilafranca del Penedès, organitzada en forma de concurs.
Les bases d'aquest concurs quedaren ocultes als arxius durant anys, fet pel que sovint s'ha considerat que no es tractava realment d'un concurs, però els historiadors castellers Pere Ferrando i Salvador Arroyo els descobriren al públic l'any 1997. En aquelles bases s'especifica quins castells puntuarien (tan sols ho feien el 3 de 8, el 4 de 8, el 2 de 7 i el pilar de 6); el valor de cada castell, 10 punts pel 3 de 8 i el pilar de 6 i 8 punts pel 4 de 8 i el 2 de 7; el castells puntuarien en ser carregats, però sumarien 2 punts en cas de ser descarregats; el premi del guanyador s'establí en 500 pessetes; la presència d'un jurat, la decisió del qual era inapel·lable.
La Colla Nova dels Xiquets de Valls es presentava novament com la màxima favorita a aquest concurs, més encara si es té en compte que havia aconseguit carregar el 3 de 8 l'any anterior. La Vella de Valls venia en canvi d'actuar a l'Arboç, fracassant en els seus intents de 4 de 8 i de 2 de 7. Els Xiquets del Vendrell, antiga colla dels Mirons del Vendrell, competiren amb les colles vallenques, assolint la segona posició gràcies al seu primer i esperat 4 de 8 carregat.
En el decurs de l'actuació, la Colla Nova dels Xiquets de Valls en tingué prou descarregant els castells que portava en cartera: el 4 de 8 i el 2 de 7. Els vendrellencs només pogueren carregar el 4 de 8, de manera que malgrat descarregar el 2 de 7, intentaren sense èxit un pilar de 6 per superar la Nova. Per la seva banda, la Colla Vella dels Xiquets de Valls no se'n sortí amb els intents dels mateixos castells, ni tan sols del 5 de 7, havent-se de conformar amb el 3 de 7 aixecat per sota.

## Colles participants, castells assolits i puntuació

| Colla Nova dels Xiquets de Valls | 4de8, 2de7, pde5 | 24 punts |
| Xiquets del Vendrell | 4de8(c), 2de7, pde6(i), pde5 | 22 punts |
| Colla Vella dels Xiquets de Valls | 4de8(i), 2de7(i), 5de7(i), 3de7s, pde5 | 0 punts |

## Referències

* ↑ Miralles i Figueres, Eloi. Castellers de Vilafranca. Vol. 1. Precedents: Valencians i Xiquets. Primera època: 1948-1956. Vilafranca del Penedès: Castellers de Vilafranca- Andana, 2013, p. 158-162. ISBN 9788496995840.
* 1 2 Jaria i Manzano, Jordi. Història dels concursos de castells. Tarragona :: El Mèdol, 1996, p. 23-24. ISBN 8488882645.
# Aina Villalonga Zaydin

Aina Villalonga i Zaydín (Palma, 1883 - Palma, 1961) fou una escriptora mallorquina, coneguda principalment com a autora teatral, tot i que també es dedicà a la novel·la i la poesia i publicà articles en premsa. A més era traductora de l'italià.
Aina Villalonga era filla del tinent coronel d'Infanteria Joan Villalonga Sant-Just i de Josefina Zaydín Caimari. Inicià la seva activitat artística de forma molt precoç escrivint literatura des dels dotze anys i debutant com a cantant als setze (l'activitat com a cantant fou molt passatgera). Segurament, l'inici de l'interès pel món literari tingué relació amb dos parents seus dedicats, també, a les lletres (la poetessa Margalida Caimari, germana de la seva àvia, i un oncle matern). Fou deixebla dels més reconeguts escriptors de l'època. Assistí a les reunions literàries que organitzava Pons i Gallarza (en les quals s'asseia devora Josep M. Quadrado) i tingué, després, a Tomàs Fortesa com a mestre. Fou al seu costat que es consagrà com a autora teatral. Traduí textos des de l'italià i escriví en català i en castellà i, tot i que és recordada, principalment, per la seva dedicació al teatre, també escriví novel·les i poesia i feu col·laboracions a El Correo de Mallorca i La Almudaina amb articles sobre la iconografia dels santcrists de Mallorca. També col·laborà en els setmanaris El Luchador, Verdad y Justicia i Reconquista, i en la revista Cruz de Malta. L'inici de la seva producció teatral foren les obres dramàtiques que estrenà la companyia Catina-Estelrich, companyia que destacà per ser l'exponent més clar d'un moviment d'acció catòlica que comptava amb alguns teatres i autors ideològicament romàntics conservadors, la majoria dels quals eren partidaris del carlisme. L'any 1932 s'ocupà del secretariat de l'Agrupació de Dames Tradicionalistes Las Margaritas, organització femenina dels carlins.
Es casà amb Rafael Morey i Llompart i tingueren tres fills. El 1961, Aina Villalonga morí a Palma a causa d'hipertensió i diabetis.
Durant la seva intensa activitat com a autora teatral escriví una cinquantena d'obres, de les quals una vintena foren estrenades. El seu llegat literari mostra un silenci provocat per la Guerra Civil i els primers anys del franquisme. Els anys cinquanta marcaren la fi del seu auge i caigué en l'oblit teatral.

## Obra

* 1934. Celestina.
* 1934. El rebeinét.
* 1935. Dos diàlegs.
* 1935. Coverbos de dones.
* 1936. Esperant al metge.
* 1937. Cigala juliolera.
* 1947. La Corona comtal.
* 1958. Pinzeladas de antaño. Novela de costumbres mallorquinas. (Novel·la).

## Bibliografia

* Diccionari del teatre a les Illes Balears (2006). Palma: Lleonard Muntaner, vol. 2.
* Gran Enciclopèdia de Mallorca (1991). Mallorca: Promomallorca Edicions, vol. 18.
* Nadal, Antoni (2005). Estudis sobre el teatre català del segle XX. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat.

## Referències

* 1 2 3 «Aina Villalonga Zaydín de Morey (1883-1961) - Biografia». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. [Consulta: 16 maig 2024].
* 1 2 3 4 «Aina Villalonga Zaydin». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Alix Delaporte

Alix Delaporte (Chatou 1969) és una directora de cinema i guionista francesa.

## Vida i carrera

Delaporte va estudiar a la London School of Economics entre 1988 i 1989, i el 1993, va obtenir un màster en història contemporània. Mentre assistia a un taller de guió a La Fémis de 1999 a 2000, Delaporte va treballar com a reporter i operador de càmera a l'Agència CAPA i va col·laborar en diversos programes de televisió. El 2006, el seu curtmetratge Comment on freine dans une descente ? es va projectar al 63a Mostra Internacional de Cinema de Venècia, on va guanyar el Lleó de Plata al millor curtmetratge.L'any 2012, el seu primer llargmetratge Angèle et Tony va obtenir tres nominacions als 37a cerimònia dels Premis César i va guanyar premis novells per als actors principals Clotilde Hesme i Grégory Gadebois. La seva següent pel·lícula, Le Dernier Coup de marteau, va ser presentada en competició a la 71a Mostra Internacional de Cinema de Venècia. Romain Paul, que va interpretar el fill dels personatges de Clothilde Hesme i Grégory Gadebois, va guanyar el Premi Marcello Mastroianni per la seva actuació a la pel·lícula.
El 2015, va formar part del jurat de la secció Horizons del 72a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.

## Filmografia

| Any | Títol | Acreditada coms | Acreditada coms | Notes |
| Any | Títol | Director | Guionista | Notes |
| 2001 | Comme dans un rêve | Sí | | Documental |
| 2003 | Le Piège | Sí | Sí | Curtmetratge |
| 2004 | Lea Parker | | Sí | Sèrie de televisió |
| 2004 | Plus belle la vie | | Sí | TV series |
| 2006 | Comment on freine dans une descente ? | Sí | Sí | Curtmetratge Lleó d'or al millor curtmetratge |
| 2006 | Zinedine Zidane - Son Parcours | Sí | | Documental |
| 2007 | Zidane : Le Dernier Match | Sí | | Documental |
| 2008 | Fortunes | | Sí | Telefilm |
| 2010 | Angèle et Tony | Sí | Sí | Festival de Cinema Americà de Deauville - Prix Michel d'Ornano Nominat—César a la millor primera pel·lícula |
| 2011 | Fortunes | | Sí | Sèrie de televisió |
| 2014 | Le Dernier Coup de marteau | Sí | Sí | 71a Mostra Internacional de Cinema de Venècia Premi Laterna Magica |
| 2023 | Vivants | Sí | Sí | |

## Referències

* ↑ «Alix Delaporte». Première.
* ↑ «Alix Delaporte et Stéphane Meunier». Arte. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 6 agost 2015].
* ↑ «Venice Jury: Pawel Pawlikowski, Elizabeth Banks Join Alfonso Cuaron On Lido Watch». Deadline Hollywood.
# Sonata per a piano núm. 17 (Beethoven)

La Sonata per a piano núm. 17 en re menor, op. 31 núm. 2, coneguda com "La tempesta", va ser composta per Ludwig van Beethoven entre el 1802 i 1803. Com les altres dues sonates opus 31 es va publicar el 1803. És una obra de caràcter apassionat, dramàtica.
Està formada per 3 moviments:
* I. Largo-Allegro
* II. Adagio
* III. Allegretto

## Referències

* ↑ Peter Hauschild (1999). L.van Beethoven, Sonaten für Klavier band 2. Wiener Urtext Edition, Schott/ Universal Edition. Musikverlag Ges m. b. H. & Co., K. G., Viena. 4ª ed. UT 50108. ISBN 978-3-85055-101-4

## Enllaços externs

* András Schiff comenta la Sonata op. 31 núm. 2 de Beethoven.
* Partitura a Musopen
# Santiniketan

Santiniketan és una petita ciutat situada al Bengala Occidental, a l'Índia. És famosa per a la seva universitat Visva-Bharati, que ha estat fundada pel filòsof indi i Premi Nobel Rabindranath Tagore.
I va néixer el Premi Nobel d'Economia de l'any 1998, l'economista Amartya Sen.
# Coolidge (Kansas)

Coolidge és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 86 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Coolidge tenia 86 habitants, 36 habitatges, i 25 famílies. La densitat de població era de 72,2 habitants per km².
Dels 36 habitatges en un 33,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,7% hi vivien parelles casades, en un 5,6% dones solteres, i en un 27,8% no eren unitats familiars. En el 27,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 22,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,39 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,8% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 24,4% entre 25 i 44, un 19,8% de 45 a 60 i un 27,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.250 $ i la renda mediana per família de 36.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 22.000 $ mentre que les dones 26.250 $. La renda per capita de la població era de 17.485 $. Cap de les famílies i el 3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Coolidge». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Coolidge». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Metabòlit

Un metabòlit és qualsevol molècula utilitzada o produïda durant el metabolisme. Així, donada la ruta metabòlica:
A, B, C, D, E són els metabòlits; el primer metabòlit de la ruta (A) sol denominar-se substrat, l'últim (E) producte i la resta (B, C, D) metabòlits intermediaris.
Si prenem com a exemple la fermentació làctica, una de les rutes metabòliques evolutivament més antigues, la glucosa és el primer metabòlit (substrat), el punt de partida d'una sèrie de reaccions que conduirà fins al lactat, l'últim metabòlit o producte final; entre la glucosa i el lactat hi ha set metabòlits intermediaris. El substrat inicial es pren del mitjà o de les reserves de la cèl·lula, i ha de subministrar-se contínuament perquè la ruta es porti a terme. El producte final s'acumula a la cèl·lula, i ha d'expulsar-se com producte d'excrecció. Els metabòlits intermediaris es troben usualment en concentracions molt baixes, atès que quan es produeixen són transformats en el següent.
Atès que les reaccions metabòliques són catalitzades per enzims i aquestes estan determinades genèticament, qualsevol alteració de l'ADN suposarà una disfunció de l'enzim, un bloqueig de la ruta metabòlica i l'acumulació d'un metabòlit intermediari a la cèl·lula.
En aquest cas la disfunció de l'enzim que catalitza el pas de C a D origina l'acumulació del metabòlit C en la cèl·lula (i la no producció d'E), el que pot originar trastorns en els individus, coneguts genèricament com a malalties metabòliques (que, a més, són hereditàries).
# Psicrofília

La psicrofília o criofília és l'habilitat dels organismes extremòfils capaços de créixer i reproduir-se a temperatures per sota dels 5 °C. Constitueixen el cas oposat als termòfils, els quals viuen a temperatures inusual ment elevades.
Habiten en diversos ambients per tota la Terra, donat que una gran part de la superfície del nostre planeta experimenta temperatures inferiors als 15 °C. Són presents en ambients alpins, en sòls àrtics, a latituds elevades i en les aigües profundes dels oceans, així com en els gel àrtic, glaceres i àrees nevades. Són particularment interessants per l'astrobiologia, el camp dedicat a la formulació de teories sobre la possibilitat de vida extraterrestre i per la geomicrobiologia, que estudia els microbis actius en processos geoquímics.
Els Psicròfils utilitzen un ampli ventall de vies metabòliques, incloent la fotosíntesi, quimioautotròfia i heterotròfia, i formen comunitats robustes i diverses.
La majoria de psicròfils són bacteris (molts dels arqueus) i la psicrofília es troba en molts i diversos llinatges microbians dins de grans grups. També es coneixen fongs, algues i altres eucariotes psicròfils que habiten en zones nevades i de temperatures baixes.
Els Psicròfils es caracteritzen per certes varacions a nivell cel·lular, que els confereixen l'adaptació al fred, com la composició lipídica especial de les membranes cel·lulars que les fa químicament més resistent a l'enduriment i encarcarament causat pel fred extrem. També posseeixen proteïnes ‘anticongelants' que mantenen els compartiments cel·lulars aquosos en estat líquid per protegir l'ADN fins i tot a temperatures per sota el punt de congelació.

## Tipus de psicròfils

En general s'ha considerat l'existència de dos grups psicròfils: els psicròfils "obligats", i els psicròfils "facultatius".
* Psicròfils obligats. La seva temperatura òptima està al voltant dels 15-18 °C, tot i que viuen perfectament a zero graus o fins i tot a temperatures més baixes; un exemple és Flavobacterium. Alguns d'ells tenen una temperatura òptima encara més baixa, els anomenats psicròfils extrems, un exemple és Polaromonas vacuolata, que viu en les aigües de l'Antàrtida; la seva temperatura òptima és de 4 °C i la màxima que resisteix és de 14 °C (per sobre d'aquesta temperatura no sobreviu).
* Psicròfils facultatius. Com el seu nom indica tenen la facultat de resistir el fred, però la seva temperatura òptima és més alta (al voltant dels 20-30 °C). Aquests organismes són els culpables que els aliments es deteriorin fins i tot als frigorífics.
# Sonata per a piano núm. 18 (Beethoven)

La Sonata per a piano núm. 18 en mi bemoll major, op. 31 núm. 3 va ser composta per Ludwig van Beethoven el 1802. La seva interpretació dura aproximadament uns 21 minuts.
Aquesta sonata consta de quatre moviments:
* Allegro
* Scherzo. Allegretto vivace
* Menuetto: Moderato e grazioso
* Presto con fuoco
Tots els moviments estan en mode major. Com a característica general de l'obra, no hi ha cap moviment adagio o lento; són sempre moviments ràpids o moderats. Presenta un caràcter alegre. És coneguda també amb el sobrenom de "La caça" pel ritme del tema principal de l'últim moviment, una tarantel·la.
A nivell formal, en tots els moviments Beethoven fa servir al forma sonata. Fins i tot l'Scherzo, normalment en forma ternària, presenta la forma sonata. És la darrera sonata en la que apareix el minuet (Menuetto). Curiosament, Camille Saint-Saëns va fer servir el trio del "Menuetto", com a tema de les seves Variations sur un thème de Beethoven, op. 35, obra composta per a dos pianos el 1874.

## Referències

* ↑ Sonata per a piano núm. 18 (Beethoven) a Allmusic

## Enllaços externs

* Una sessió per András Schiff sobre la Sonata per a piano núm. 18, op. 31 núm. 3.