OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gerard Koel

Gerard Hendrik Koel (Amsterdam, 16 de gener de 1941) és un ciclista neerlandès, ja retirat, que fou professional entre 1966 i 1974. Combinà el ciclisme en pista amb la carretera.
Abans, com a ciclista amateur, va prendre part en els Jocs Olímpics de Tòquio de 1964, en què guanyà una medalla de bronze en la prova de persecució per equips, junt amb Cor Schuuring, Henk Cornelisse i Jaap Oudkerk.
Com a professional destaquen tres campionats nacionals en pista.

## Palmarès

* 1964
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Tòquio en persecució per equips
* 1965
** Vencedor d'una etapa de l'Olympia's Tour
* 1967
** 1r als Sis dies de Madrid, amb Jan Janssen
* 1968
** Campió dels Països Baixos de velocitat individual
* 1969
** Campió dels Països Baixos de velocitat individual
* 1970
** Campió dels Països Baixos dels 50 km
* 1973
** 1r als Sis dies d'Anvers, amb Leo Duyndam i René Pijnen

## Referències

* ↑ «KOEL Gerard (Gerard Hendrik)». [Consulta: 12 desembre 2024].
* 1 2 «Olympedia – Gerard Koel». [Consulta: 12 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Gerard Koel a sitiodeciclismo.net
# Hoplòmac

Hoplòmac (plural hoplòmacs, en llatí hoplomachi) era el nom que es va donar als gladiadors que combatien amb una armadura completa (hoplomac vol dir "fortament armat"). Portaven protegit el braç dret, també un gran escut, un bon casc protector, i proteccions a les cames; usaven com espasa el gladius.
Justus Lipsius els considera del mateix tipus que els gladiadors anomenats samnites, i pensa que aquest nom (samnita) era el que portaven en un primer temps i després va ser substituït per hoplomachi durant l'Imperi Romà.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Gladiatores». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 5 maig 2022].
# Baydu

Baydu (o Baidu, rus Байду) (mort 1295) fou el sisè dels il-kans de Pèrsia, net d'Hulagu.
Va participar en la conspiració dels emirs mongols contra Gaykhatu a causa d'una injúria que el kan li va fer. Triomfant el cop d'estat, Gaykhatu fou assassinat el 21 d'abril de 1295 i Baydu fou proclamat kan al seu lloc, però va quedar sota la tutela de l'emir (general) Taachar. Immediatament se li va oposar el seu cosí Ghazan fill d'Arghun Khan, que va avançar des del Khurasan amb un exèrcit. Inicialment es va concertar una treva però aviat els combats es van reprendre, i Baydu fou deposat per acord general, sota influència del general Amir Nawruz. Ghazan va adoptar l'islam i fou proclamat kan. Baydu, abandonat pels seus seguidors, va ser capturat a Nakhitxevan quan fugia i fou executat el 5 d'octubre de 1295.
Tot i que era nominalment musulmà per conveniència política, en el seu breu regnat va afavorir els cristians, que sembla que era la religió per la qual tenia simpatia.

## Bibliografia

* C. D'Ohsson, Histoire des Mongols depuis Tchinguiz-Khan jusqu'a Timour Bey ou Tamerlan, La Haia i Amsterdam, 1835.
# Germaine de Aranda Constantin

Germaine de Aranda Constantin (París, 4 de maig de 1888 – Barcelona, 19 de novembre de 1974) va ser una violinista, pianista, cantant i professora de música.

## Biografia

Filla de Fernando Aranda Seadot-Bertrix (conegut com a Aranda Pacha, Madrid, 1846-Barcelona, 1919) i Matilde-Lluïsa Constantin Constantin (morta a Barcelona el novembre de 1945), va viure amb la seva família a Istanbul, on el seu pare, un alt dignatari de la Cort Imperial de Turquia, amb el títol de paixà, era director de l'Orquestra Imperial del Sultà i de les bandes militars de l'exèrcit otomà. Va arribar a Barcelona el 1909, i ja hi visqué sempre. El seu germanastre va ser l'arquitecte Fernando de Aranda González.
Es va formar com a violinista amb el seu pare i també amb el mestre Albert Geloso. El juny de 1910 oferí, com a violinista, al costat del seu pare, dos concerts de música de cambra al Saló de la Reina Regent del Palau de les Belles Arts de Barcelona i la revista Feminal se'n va fer ressò. En anys successius actuà als salons de l'Acadèmia Granados, al Palau de la Música, acompanyant el comiat de la cantant Marya Freund, amb l'Orquestra de l'Associació d'Amics de la Música, dirigida per Francesc Pujol o bé a la Sala Mozart, amb el pianista Carlos José Gacituaga. Entretant es dedicà també a la labor pedagògica, ensenyant música i violí a les filles de la burgesia barcelonina –ja fos en classes particulars o en alguna acadèmia, com la de Maria Lluïsa Ponsa. En aquests anys va ser alumna seva la violinista Rosa Garcia-Faria.
El 30 de juliol de 1924 es va casar amb el musicòleg i crític musical Joaquim Pena a Sant Genís dels Agudells, amb Pau Casals com a padrí de casament. La parella s'instal·là a Can Piteu, un mas del districte d'Horta-Guinardó i després de 1936 a casa de Pau Casals, que ja havia marxat a l'exili. Més tard van viure a la Plaça de Llevant, que s'anomenaria després Plaça de Joaquim Pena. Germaine de Aranda es feu càrrec de preservar el llegat del seu marit, cedit a la Biblioteca de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Defuncions.Any 1945.Registre núm.350. Jutjat 5». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 16-11-1945. [Consulta: 19 desembre 2022].
* 1 2 Vila, Montserrat. «Joaquim Pena i Germaine de Aranda». Wagneriana catalana, núm. 39. Associació Wagneriana de Barcelona, 2013. [Consulta: abril 2019].
* ↑ Feminal: Núm. 055, 29-10-1911, pàg. 644.
* ↑ Feminal, núm 36, 27-03-1910, pàg. 189.
* ↑ «Recital Aranda». Revista musical catalana : butlletí mensual de l'Orfeó Català, núm. 100-101, Abril-Maig 1912, pàg. 158.
* ↑ «Programa de mà del Concert de 3 d'abril de 1914». Centre de documentació de l'Orfeó Català. CEDOC. [Consulta: abril 2019].
* ↑ «Programa de mà del Concert de 10 de maig de 1918». Centre de documentació de l'Orfeó Català. CEDOC. [Consulta: abril 2019].
* ↑ «Sala Mozart. Aranda-Gacituaga». La Vanguardia, 18-03-1923, pàg. 20.
* ↑ «Concerts. Institut Musical». La Veu de Catalunya, núm. 5712, 30-03-1915, pàg. 2.
* ↑ «Exposición Wagneriana en la Biblioteca Central». La Vanguardia, 07-01-1952, pàg. 12.
# Laqueator

Laqueator, laquearius o laquerarius eren a l'antiga Roma els gladiadors que usaven un llaç escorredor per agafar els seus adversaris. Eren una variació del tipus de gladiador conegut per reciari.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Gladiatores». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 5 maig 2022].
# Berta d'Holanda

Berta d'Holanda o Berta de Frísia (±1055 – Montreuil-sur-Mer, Regne de França, 30 de juliol de 1093) fou reina consort de França de 1072 a1092.
Era la filla petita del comte Florenci I de Frísia Occidental i de Gertruda de Saxònia. Era neta per línia materna del duc Bernat II de Saxònia de la nissaga dels Billung.
Quan el pare va morir assassinat, molt probablement instigat pel bisbe d'Utrecht, el 1061, la seva mare es casà de nou amb Robert I de Flandes, i els seus tres fills van passar sota la tutela del padrastre. El 1071, Robert I va combatre Arnolf I de Flandes, un aliat del rei de França, i esdevenir comte de Flandes. El 1072 Robert I va concloure un tractat de pau amb el rei Felip I de França, i com va fer en altres casos, Robert va fer servir la seva família com moneda de canvi per conciliar-se amb els seus enemics. Així Berta va haver de casar-se el 1072 amb Felip I de França.
Van tenir tres fills
* Lluís VI de França, el «gras» (1081-1137), rei de França
* Constança de França (després de 1081 – v. 1125), casada vers el 1097 amb Hug de Blois i posteriorment el 1106 amb Bohemon I d'Antioquia
* Enric de França (1083, mort jove)
El 1092 Felip I repudià Berta d'Holanda i va tornar a casar-se amb Bertrada de Montfort. Segons els cronistes, el rei lúbric l'hauria trobada massa grassa, per és molt més probable que la va repudiar per a raons polítiques, un costum molt comú en aquesta època. Fou confinada pel rei francès al castell de Montreuil-sur-Mer on morí l'any 1094.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 van Bussel, Marion. «Bertha van Holland (ca. 1055-1094)». A: Digitaal Vrouwenlexicon van Nederland (en neerlandès). Amsterdam: Huygens Instituut, 13 de gener de 2014.
* ↑ Fliche, Augustin. Le règne de Philippe Ier, roi de France (1060-1108) (en francès). París: Société française d'Imprimerie et de Librairie, 1912.
# Breakdance als Jocs Olímpics d'Estiu de 2024

La competició de breakdance als Jocs Olímpics d'Estiu de 2024 es va disputar del 9 al 10 d'agost de 2024 en el parc urbà de la Plaça de la Concòrdia de París, França.
Fou la primera vegada que el breakdance esdevingué esport olímpic tot i que ja fou presentada als Jocs olímpics de la joventut de 2018, a Buenos Aires, Argentina.

## Esdeveniments

Hi ha dos esdeveniments o competicions planificades individuals, una masculina i una altra femenina. Hi participaran 32 atletes (16 B-Girls i 16 B-Boys).

## Medallistes

| Event | | | |
| B-Girls | Ami Yuasa "Ami" | Dominika Banevič "Nicka" | Liu Qingyi "671" |
| B-Boys | Philip Kim "Phil Wizard" | Danis Civil | Victor Montalvo |

## Medaller

| Posició | Delegació | | | | Total |
| 1 | Canadà | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 1 | Japó | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 3 | França | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | Lituània | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 5 | Estats Units | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 5 | R.P. de la Xina | 0 | 0 | 1 | 1 |
| TOTAL | TOTAL | 2 | 2 | 2 | 6 |

## Referències

* ↑ «Juegos Olímpicos: la particular y única disciplina que debuta en París 2024 y quiénes son sus figuras» (en castellà), 14-07-2024. [Consulta: 16 juliol 2024].
* ↑ «Break dance» (en castellà). [Consulta: 16 juliol 2024].
# Escalpel·lomorfs

Els escalpel·lomorfs (Scalpellomorpha) són un ordre de crustacis cirrípedes dins dels toràcics pedunculats, és a dir, que tenen peduncle.

## Taxonomia

L'ordre Scalpellomorpha inclou 570 especies repartides en les següents superfamílies i famílies:
* Família Probathylepadidae Ren & Sha, 2015
* Superfamília Lepadoidea Chan et al., 2021
** Família Heteralepadidae Nilsson-Cantell, 1921
** Família Lepadidae Darwin, 1852
** Família Malacolepadidae Hiro, 1937
** Família Poecilasmatidae Annandale, 1909
** Família Rhizolepadidae Zevina, 1980
* Superfamília Neolepadoidea Chan et al., 2021
** Família Neobrachylepadidae Newman & Yamaguchi, 1995
** Família Neolepadidae Yamaguchi, Newman & Hashimoto, 2004
** Família Neoverrucidae Newman, 1989 in Hessler & Newman, 1989
* Superfamília Scalpelloidea Chan et al., 2021
** Família Proverrucidae Newman, 1989 in Hessler & Newman, 1989 †
** Família Scalpellidae Pilsbry, 1907

## Referències

* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Scalpellomorpha» (en anglès). [Consulta: 25 agost 2021].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species». [Consulta: 25 agost 2021].
# Gesshoku Kitan

Gesshoku Kitan (月食奇譚), també conegut com a Total Eclipse of the Eternal Heart, és un manga BL japonès escrit i dibuixat per Syundei, una història de misteri i romanç que relata la relació entre dos companys d'institut, un dels quals, Hoshino, somia amb uns assassinats en sèrie succeïts fa més de cent anys. El manga va ser publicat originalment periòdicament a la revista Opera, de l'editorial Akane Shinsha, de febrer a desembre de 2015, va ser recopilat en un volum únic i llançat a la venda al Japó el 28 de juny de 2017 i, més tard, ha estat llicenciat a altres països.

## Argument

La història d'aquest manga descriu la relació entre Terumichi Hoshino, un noi d'institut, i Omihito Yamada, el seu company de classe. Hoshino, que es troba fora de lloc a l'escola, sovint somia amb un home, al qual anomena «mestre», estrangulant un nen. Per tant, és un misteri sobrenatural vinculat amb un assassí de començaments de segle XX a Tòquio, un cas sense resoldre en el qual van morir nou nens. Mentrestant, Hoshino se sent atret per l'encant del misteriós i bell Yamada i mica en mica s'aniran fent més amics. La història inclou trets històrics, costumistes, romàntics, psicològics i també de misteri.

## Publicació

El manga va començar a publicar-se per capítols de forma periòdica a la revista de BL Opera, de l'editorial Akane Shinsha. La serialització va començar el 27 de febrer de 2015 i es va allargar fins al 26 de desembre del mateix any. Després els capítols van ser recopilats en un volum únic tankobon i va ser posat a la venda al Japó el 28 de juny de 2017. Posteriorment, l'obra també ha estat traduïda a diversos idiomes. Ha estat llicenciat als Estats Units per Seven Seas Entertainment, a Espanya per Milky Way Ediciones i a Taiwan per Tong Li Publishing.

## Referències

* 1 2 3 4 «Total Eclipse of the Eternal Heart (manga)» (en anglès). Anime News Network. [Consulta: 2 novembre 2020].
* 1 2 «Total Eclipse of the Eternal Heart» (en castellà). Milky Way Ediciones. [Consulta: 2 novembre 2020].
* 1 2 3 «孤独な少年と謎多き美少年、宿縁と因果で結ばれた少年たちの物語「月食奇譚」» (en japonès). Natalie, 28-06-2017. [Consulta: 2 novembre 2020].
* 1 2 Izquierdo, Raúl. «Nuevas licencias: “Blissful Land”, “Gesshoku Kitan” y “Boy meets Maria”» (en castellà). Milky Way Ediciones, 08-09-2020. [Consulta: 2 novembre 2020].
* ↑ Sherman, Jennifer. «North American Anime, Manga Releases, March 17-23» (en anglès). Anime News Network, 21-03-2019. [Consulta: 2 novembre 2020].
# Iridescència

La iridescència és un fenomen òptic caracteritzat com la propietat de certes superfícies en les quals el to de la llum varia segons l'angle des del qual s'observa la superfície, com en les taques d'oli, les bombolles de sabó i les ales d'una papallona.
La iridescència és causada per múltiples reflexions de la llum en múltiples superfícies semitransparents, on els subseqüents canvis de fase i interferència de les reflexions modulen la llum incident per l'amplificació o atenuació de les diferents freqüències.
La paraula iris té el seu origen en la paraula grega Iris (Iri*s), que significa llum, i era el nom de la deessa Iris en la mitologia grega, qui és la personificació de la llum i actuava com deessa del sol.
* Iridescència d'un CD
* Iridescència de les ales de la papallona Morpho didius.
* Fòssil d'ammonit mostrant iridescència.
* Colors reflectits per una fina pel·lícula d'aigua il·luminada amb llum blanca no polaritzada. El radi és proporcional al gruix de la pel·lícula i l'angle polar és l'angle d'incidència.
# Diyala

El Diyala o Sirwan (àrab: ديالى, Diyālà; persa: دیاله; kurd: سيروان, Sîrwan) és un riu de l'Àsia occidental que neix a l'Iran amb el nom de Sirwan i pren el nom de Diyala en confluir amb el Hulwand, per desaiguar després al Tigris, a l'Iraq. Té una llargada de 445 km.
Neix prop de Sanandajd, a les muntanyes Zagros, a l'Iran. Està format per la confluència del riu Sirwan i el riu Tanjaro a la presa de Darbandikhan a la governació de Sulaymaniyah al nord de l'Iraq. Cobreix una distància total de 445 km. Durant 32 km, fa frontera entre Iran i Iraq. Finalment, entra a Iraq i desemboca al Tigris sota Bagdad. Una resclosa a la part inferior del seu curs controla el cabal del riu i serveix per regar territoris al nord de Bagdad.
El riu dona nom a la governació de Diyala, a l'Iraq.

## Referències

* ↑ «Río Diala» (en castellà). mapcarta.com. [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ Hussein, Haitham A. «Dependable discharges of the upper and middle Diyala basins». Journal of Engineering, 16/2, 6-2010, pàg. 4960-4969.
* ↑ Jassim, Saad Z.; Goff, Jeremy C. Geology of Iraq (en anglès). DOLIN, s.r.o., distributed by Geological Society of London, 2006, p. 279. ISBN 978-80-7028-287-8.
* ↑ Dana Muhammad Faraj; Kawa Zaidan «The Impact of the Tropical Water Project on Darbandikhan Dam and Diyala River Basin». Iraqi Journal of Civil Engineering, 14, 1, 23-02-2022, pàg. 1–6. DOI: 10.37650/ijce.2020.172869. ISSN: 1992-7428.
* ↑ Kundell, Jim. «Water profile of Iraq». Encyclopedia of Earth, 17-06-2008. [Consulta: 8 gener 2023].

## Vegeu també

* Jubur
* Riu Karun
# Visions fugitives

Visions fugitives per a piano, op. 22, són una sèrie de breus peces per a piano escrita pel compositor rus Serguei Prokófiev entre 1915 i 1917.
Les Visions van ser estrenades per Prokófiev el 15 d'abril de 1918 a Petrograd, a la Unió Soviètica. Prokófiev va compondre les peces per separat, i moltes d'elles anaven dedicades a amics seus. L'agost de 1917, el compositor les va tocar pel poeta Konstantin Balmont, a qui li van agradar molt i va compondre un sonet anomenat "una magnífica improvisació". Les peces, encara que lluny de ser atonals, contenen harmonies dissonants similars en la naturalesa de la música composta pels contemporanis de Prokófiev (Arnold Schönberg i Aleksandr Skriabin), encara que segueix mantenint els conceptes de gran originalitat, tant en la tonalitat com en el ritme. Les Visions fugitives expressen sentiments molt diferents i manifesten l'esperit entremaliat de Prokófiev que clarament emergeix en diverses d'elles. El 1962 el director i violista Rudolf Barxai les va transcriure per a l'Orquestra de Cambra de Moscou.
Prokófiev va néixer el 1891 al poble rus de Sontsotska. Les forces musicals del seu entorn es dividien entre aquells que seguien la Societat Musical Russa i Anton Rubinstein, i el grup dels Cinc encapçalat per Mily Balakirev. Ell va rebre les influències de les dues concepcions estilístiques a través de la seva mare (convençuda que Rubinstein era "encara millor que Txaicovsky") i dels seus professors (amb qui va descobrir "els Cinc") al Conservatori de Sant Petersburg. Allà va començar a anar als "Vespres de música contemporània" on es va familiaritzar amb un nou tipus de llenguatge que el va influenciar posteriorment.
Les Visions fugitives són 20 peces curtes i és per això que els intèrprets, quan no toquen tot el recull, en toquen unes quantes. El minutatge va de 18-20 minuts aproximadament. Algunes de les característiques comunes en moltes de les Visions són: finals dissipats (frases que no acaben emfàticament), grans contrasts dinàmics, melodia disjunta, contrapunt cromàtic, ús del tritò, ús de la sèptima, acompanyament homofònic, entre d'altres. La broma i el sarcasme hi són molt presents en el caràcter de les peces. Un exemple molt il·lustratiu és la número X (Ridicolosamente) on la mà esquerra fa un motiu d'acompanyament staccatto que es repeteix i la mà dreta fa una melodia amb dissonàncies i bastants salts.
Aquesta és una de les obres més reconegudes per a piano sol de Prokófiev.
Existeix una versió audiovisual realitzada pel músic i cineasta Ricard Carbonell, estrenada a Documentamadrid 2005.

## Bibliografia

* E. Moellering, Steven: Visions fugitives: Insights into Prokófiev's compositional Vision (University of Nebraska, 2007)
* Partitura
# Cova de Novi Afon

Les coves de Novi Afon (en abkhaz: Афон Ҿыцтәи аҳаҧы; en georgià: ახალი ათონის მღვიმე; en rus: Новоафонская пещера, també Novoafonskaya, cova de Nou Atos, o coves de Nou Afon) és una cova càrstica a la muntanya d'Iveria, Abkhàzia, Geòrgia, prop de la ciutat de Novi Afon. És una de les coves més grans del món amb un volum aproximat d'1.000.000 de m3.
La cova de les muntanyes d'Iveria era coneguda des de l'antiguitat, anomenada «el pou sense fons». Fou explorada al 1961 per Zurab Tintilozov, Arsen Okrojanashvili, Boris Gergedava i Givi Smyr.
Des de 1975 és una atracció turística d'Abkàzia, accessible amb metro. Consta de 9 coves majors.
* L'esquelet
* Metro de les coves de Novi Afon.

## Referències

* 1 2 «РЕСПУБЛИКА АБХАЗИЯ» (en rus). Arxivat de l'original el 3/11/2006. [Consulta: 5 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Cova de Novi Afon (anglès)
# Jordi Maurici de Saxònia-Altenburg

Jordi Maurici de Saxònia-Altemburg, duc titular de Saxònia-Altemburg (Potsdam 1900 - Redensburg 1991). Duc titular de Saxònia-Altemburg i cap de la casa ducal de Saxònia-Altemburg amb el tractament d'altesa.
Nascut a Potsdam el dia 13 de maig de l'any 1900 essent fill del duc Ernest II de Saxònia-Altemburg i de la princesa Adelaïda de Schaumburg-Lippe. Jordi Maurici era net per via paterna del príncep Maurici de Saxònia-Altemburg i de la princesa Augusta de Saxònia-Meiningen; mentre que per via materna ho era del príncep Guillem de Schaumburg-Lippe i de la princesa Bathildis d'Anhalt.
Jordi Maurici no contragué núpcies. A la mort del duc Ernest II de Saxònia-Altemburg l'any 1955, Jordi Maurici esdevingué duc titular de Saxònia-Altemburg i cap de la casa ducal. Jordi Maurici fou el dipositari de més de cinc segles d'una família alemanya que havia regnat en un petit ducat del centre d'Europa. Malgrat que des de 1918, els Saxònia-Altemburg perderen el tro del ducat, la família havia mantingut intacte el seu prestigi i influència al si de la societat alemanya. Ara bé, amb l'ocupació de l'antic Ducat per part de les tropes soviètiques, els Saxònia-Altemburg perderen la seva capacitat econòmica i amb això, el seu poder en la societat saxona.
Malgrat que el duc Ernest II de Saxònia-Altemburg decidí romandre en territori del ducat tot i l'ocupació russa, el príncep Jordi Maurici abandonà el país i s'establí a Redensburg, a l'actual land de Slesvig-Holstein. Amb la seva mort, l'any 1991 desaparegué el darrer membre de la històrica família dels Altemburg, ja que el seu hereu, el seu germà, el príncep Frederic de Saxònia-Altemburg també morí sense descendència l'any 1985.
# Bastam

Bastam o Bistam (en persa بسطام) és una ciutat de l'Iran situada al Khorasan, a 6 km al nord de Xahrud, en un contrafort de les muntanyes Elburz. Hauria estat fundada vers el 590 pel sassànida Bistam, un militar que fou governador de la regió i pretendent al tron. Fou ocupada pels àrabs dirigits per Suwayd ibn Mukarrin abans d'entrar al Gurgan, però la data exacta en què va passar no es coneix. Durant el Califat Abbàssida fou la segona ciutat de la província de Kumis després de la capital Damghan. Després de la invasió mongola va entrar en decadència (segle xiii) i Shahrud la va substituir. La ciutat és coneguda pels seus monuments datant del període de l'Il-kanat i per haver-hi viscut el gran mestre sufí Abu-Yazid al-Bistamí (o Bayazid), del qual hi ha el mausoleu. També hi ha les restes d'una antiga ciutadella del segle xii així com una mesquita que data del segle xviii amb un minaret força més antic.

## Enllaços externs

* Mausoleu de Bayazid a ArchNet Arxivat 2008-05-07 a Wayback Machine.
* Mesquita del divendres. Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine.
* Torre funerària. Arxivat 2008-05-07 a Wayback Machine.
# Ubuntu Edge

Ubuntu Edge va ser una proposta d'un telèfon intel·ligent de perfil alt anunciat per Canonical Ltd. el 22 de juliol de 2013. Canonical estava cercant finançar col·lectivament una producció de al voltant de 40.000 unitats a través d'Indiegogo. Va tindre l'objectiu més alt de qualsevol projecte finançat col·lectivament fins avui, $32.000.000 en una campanya d'un mes. L'Edge no estava destinat a entrar en producció en massa després del seu llançament inicial, sinó per a servir com una demostració per a les noves tecnologies de la indústria. L'Edge es va quedar curt en la seua meta de finançament, aconseguint només $12.808.906.
L'Edge va ser dissenyat com un dispositiu híbrid el qual funcionaria com un telèfon intel·ligent de gamma alta (amb Ubuntu touch i Android), o quan fóra utilitzat amb un monitor, teclat i ratolí, seria capaç d'operar com un ordinador personal convencional fent servir Ubuntu. L'Ubuntu Edge va ser també dissenyat per a suportar arrencada dual, i per a ser fet servir al costat d'Android.

## Referències

* ↑ «Canonical announcement on Indiegogo». Indiegogo, 22-08-2013.

## Enllaços externs

* Pàgina Indiegogo d'Ubuntu Edge (anglès)
* Web d'Ubuntu (anglès)
# Déjanire

Déjanire és una òpera en quatre actes composta per Camille Saint-Saëns sobre un llibret francès de Louis Gallet i el mateix compositor, basat en Les traquínies de Sòfocles. S'estrenà a l'Òpera de Montecarlo el 14 de març de 1911.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/opern/dejasain.html Arxivat 2011-06-15 a Wayback Machine.
Òperes de Saint-Saëns :
Òperes primerenquesPrimers èxitsDarreres òperes
Le timbre d'argent (1865)
La princesse jaune (1872)
Samson et Dalila (1877)
Étienne Marcel (1879)
Henri VIII (1883)
Proserpine‎‎ (1887)
Ascanio (1890)
Hélène (1904)
Déjanire (1911) :