OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Campionat de França de trial

El Campionat de França de trial, regulat per la federació francesa de motociclisme, FFM (Fédération Française de Motocyclisme), és la màxima competició de trial que es disputa a França.

## Llista de guanyadors

    A 10 de desembre de 2024
| Temporada | Campió | Motocicleta |
| 1959 | Jean Bohec | BSA |
| 1960 | Claude Peugeot | Peugeot |
| 1961 | Jean Bohec | Motobecane |
| 1962 | Jean Bohec | Motobecane |
| 1963 | Jean Bohec | Triumph |
| 1964 | Jean Bohec | Greeves |
| 1965 | Christian Rayer | Greeves |
| 1966 | Christian Rayer | Greeves |
| 1967 | Christian Rayer | Greeves |
| 1968 | Christian Rayer | Montesa |
| 1969 | Christian Rayer | Montesa |
| 1970 | Christian Rayer | Montesa |
| 1971 | Charles Coutard | Bultaco |
| 1972 | Charles Coutard | Bultaco |
| 1973 | Charles Coutard | Bultaco |
| 1974 | Charles Coutard | Bultaco |
| 1975 | Charles Coutard | Bultaco |
| 1976 | Charles Coutard | Bultaco |
| 1977 | Charles Coutard | Bultaco |
| 1978 | Christian Desnoyers | Montesa |
| 1979 | Charles Coutard | SWM |
| 1980 | Gilles Burgat | SWM |
| 1981 | Gilles Burgat | SWM |
| 1982 | Gilles Burgat | SWM |
| 1983 | Thierry Michaud | SWM |
| 1984 | Philippe Berlatier | Italjet |
| 1985 | Thierry Michaud | Fantic |
| 1986 | Thierry Michaud | Fantic |
| 1987 | Thierry Michaud | Fantic |
| 1988 | Thierry Michaud | Fantic |
| 1989 | Thierry Michaud | Fantic |
| 1990 | Philippe Berlatier | Beta |
| 1991 | Philippe Berlatier | Beta |
| 1992 | Bruno Camozzi | Fantic |
| 1993 | Bruno Camozzi | Scorpa |
| 1994 | Bruno Camozzi | Scorpa |
| 1995 | Bruno Camozzi | Beta |
| 1996 | Bruno Camozzi | Gas Gas |
| 1997 | Bruno Camozzi | Gas Gas |
| 1998 | Bruno Camozzi | Gas Gas |
| 1999 | Bruno Camozzi | Gas Gas |
| 2000 | Bruno Camozzi | Gas Gas |
| 2001 | Bruno Camozzi | Gas Gas |
| 2002 | Bruno Camozzi | Gas Gas |
| 2003 | Bruno Camozzi | Gas Gas |
| 2004 | Christophe Camozzi | Gas Gas |
| 2005 | Bruno Camozzi | Gas Gas |
| 2006 | Bruno Camozzi | Gas Gas |
| 2007 | Jerome Bethune | Beta |
| 2008 | Christophe Bruand | Scorpa |
| 2009 | Loris Gubian | Gas Gas |
| 2010 | Loris Gubian | Gas Gas |
| 2011 | Loris Gubian | Gas Gas |
| 2012 | Alexandre Ferrer | Sherco |
| 2013 | Loris Gubian | Gas Gas |
| 2014 | Loris Gubian | Gas Gas |
| 2015 | Alexandre Ferrer | Sherco |
| 2016 | Alexandre Ferrer | Sherco |
| 2017 | Alexandre Ferrer | Sherco |
| 2018 | Alexandre Ferrer | Sherco |
| 2019 | Benoit Bincaz | Beta |
| 2020 | Benoit Bincaz | Beta |
| 2021 | Jeroni Fajardo | Sherco |
| 2022 | Jeroni Fajardo | Sherco |
| 2023 | Benoit Bincaz | Sherco |
| 2024 | Miquel Gelabert | Vertigo |

## Estadístiques
### Campions amb més de 3 títols

    A 10 de desembre de 2024
| Pilot | Títols |
| Bruno Camozzi | 14 |
| Charles Coutard | 8 |
| Thierry Michaud | 6 |
| Christian Rayer | 6 |
| Jean Bohec | 5 |
| Alexandre Ferrer | 5 |
| Loris Gubian | 5 |

## Referències

* «France» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2021. [Consulta: 30 octubre 2021].
* ↑ «Miquel Gelabert se proclamó campeón de Francia de Trial 2024» (en castellà). todotrial.com, 04-11-2024. [Consulta: 12 març 2025].
# Quartet de corda núm. 5 (Schubert)

El Quartet de corda núm. 5 (D 68), en si♭ major, va ser compost per Franz Schubert el 1813.

## Moviments

* Allegro (si♭ major)
* Allegro (si♭ major)
Els moviments centrals s'han perdut.

## Fonts

* Black, Brian (1996). Schubert's Apprenticeship In Sonata Form: The Early String Quartets ( (Tesi). (Ph.D.).
* Franz Schubert. Obres, Sèrie V: Streichquartette editat per Josef Hellmesberger i Eusebius Mandyczewski. Breitkopf & Härtel, 1890
* Otto Erich Deutsch (i altres). Schubert Thematic Catalogue (diverses edicions), No. 68.
* Neue Schubert-Ausgabe, VI de Sèrie, Volum 3: Streichquartette editat per Martin Chusid. Bärenreiter, 1979.

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 5: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Creu de la Secla

La Creu de la Secla, o Creu de la Séquia, o Creu del camí de Menàrguens és una creu de terme del municipi de Balaguer (Noguera) situada en un costat de la carretera de Balaguer a Alfarràs, concretament on hi ha el desviament cap a Menàrguens. Està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de terme situada al sud de la ciutat de Balaguer, a l'extrem final del carrer de la Divina Pastora, allà on s'inicia la carretera vella de Menàrguens (C-12z), just a la cruïlla on s'inicia l'antiga carretera de Castelló de Farfanya (ara vial urbà). L'element es troba envoltat de vegetació, en el voral est de la via, al costat contrari on hi ha el talús. El conjunt monumental, tot de pedra, amida 3,56 metres d'alçada, comprenent peanya, base, fust i capitell i la creu pròpiament dita. La peanya és octogonal, actualment gairebé arran del terreny excepte per la part més excèntrica on s'aixeca 0,30 metres. Damunt hi ha una robusta base vuitavada d'1,10 metres partida en dos cossos, de 0,58 i 0,50 respectivament, amb un anell motllurat a l'extrem superior. El fust, vuitavat i llis, d'1,23 metres d'alçada i 0,25 metres de gruix, s'endevina proporcionalment curt respecte al conjunt. Precedint la creu hi ha el capitell, delimitat per dos anells, vuitavat i amb un motiu floral a cada cara. Coronant el conjunt hi ha la creu pròpiament dita, amb idèntica ornamentació a cada costat: quatre braços decorats amb formes vegetals als extrems, i una flor de quatre pètals al centre, al lloc del cos de Crist.

## Història

La creu original, datada dels segles XVII-XVIII, va desaparèixer amb la guerra civil essent l'actual restituïda a posteriori i de nova factura. L'antiga creu es pot observar en fotografies de principis del segle xx. A semblança de les altres creus de la ciutat (de Santa Maria, dels Erals, de Sant Domènec i Creu trencada) se situava en un punt estratègic foramurs, fent la funció de delimitar els extrems de la ciutat. La nova creu, molt diferent a l'original, es va col·locar a l'altre costat de la carretera, a uns 10 metres.

## Referències

* 1 2 3 «Creu de terme del camí de Menàrguens». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Balaguer. Creu de la Secla». Centre Excursionista Lleida.
# Anatoli Koteixev

Anatoli Koteixev (rus: Анатолий Алексеевич Котешев) (Novossibirsk, 16 de juliol de 1944) és un tirador d'esgrima rus, ja retirat, especialista en floret, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Múnic, on va disputar dues proves del programa d'esgrima. En la prova del floret per equips va guanyar la medalla de plata, mentre en la del floret individual quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del Món d'esgrima, dues d'or i una de bronze, entre les edicions de 1970 i 1973. El 1970 guanyà una medalla d'or a les Universíades i el 1973 el campionat soviètic de floret.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Anatoly Koteshev». [Consulta: 5 agost 2023].
* ↑ «КОТЕШЕВ Анатолий Алексеевич | Российские спортсмены | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 5 agost 2023].
# Carme Vidal i Huguet

Carme Vidal i Huguet (Torregrossa, el Pla d'Urgell, 14 de juliol de 1965) és una filòloga i política catalana.

## Formació i activitat professional

Llicenciada en filologia catalana i en filologia germànica. Ha fet un màster en llenguatge i teoria de la comunicació a la Universitat de Bolonya i un postgrau en tècniques i mitjans de comunicació a la Universitat de Lleida. També ha fet un màster en sintaxi del discurs a la Rupercht Karl Universität Heidelberg. Ha estat cap del Servei Editorial de la Fundació Pública Institut d'Estudis Ilerdencs de la Diputació de Lleida (1988-2000), del qual fou directora del 2000 al 2006. Col·labora setmanalment al diari Segre i ocasionalment al setmanari El Temps. També ha estat col·laboradora setmanal del diari La Mañana (1999-2006). Participa en tertúlies radiofòniques i televisives.
Ha estat prologuista del llibre de poesia Molinet de vent, de Josep Borrell, i del Catàleg de poesia visual Guillem Viladot; curadora del volum I Congrés de Centres d'Estudis de Parla Catalana, i traductora de la ponència «Etnoregionalisme i Estat nacional», de Peter Waldmann, inclosa dins el volum Sobre el nacionalisme. Ha estat membre del jurat del premi de poesia Maria Mercè Marçal i del premi de novel·la breu Ciutat de Mollerussa.

## Activitat política

Membre de la Convenció Catalana per al Debat sobre el Futur de la Unió Europea per a la redacció de les propostes per a la Nova Europa, ha estat presidenta de la Coordinadora de Centres d'Estudis de Parla Catalana (2000-2003) i de la Comissió de la Dignitat per al retorn de la documentació confiscada per la dictadura franquista, i presidenta de la Taula de suport de les Terres de Lleida. És membre de la Fundació Privada Guillem Viladot, de l'Espai Guinovart, de l'Associació per a les Noves Bases de Manresa, d'Òmnium Cultural, de l'Ateneu Popular de Ponent de Lleida i de l'Associació d'Espectadors de les Terres de Lleida.
Militant de Convergència Democràtica de Catalunya (CDC) des del 1988, és vicesecretària general de Benestar, Identitat i Cultura de CDC i membre del Comitè Executiu Nacional de CDC, del Comitè Executiu Nacional de Convergència i Unió (CiU), del Comitè Executiu de CDC de la Federació de Lleida i del Comitè Local de CDC de Torregrossa. Diputada a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2006.
A principis de 2011 va ser nomenada delegada de Cultura de la Generalitat a la demarcació de Lleida, càrrec del qual fou destituïda el 28 de juny de 2012.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Diputats de la VIII legislatura. Carme Vidal i Huguet. Parlament de Catalunya, p. 168.
* ↑ «Carme Vidal serà la delegada de Cultura a Lleida». Arxivat de l'original el 2011-04-01. [Consulta: 1r juliol 2012]., notícia sobre el seu nomenament. Bondia.cat, 15 gener 2011.
* ↑ «Destituïda Carme Vidal, delegada de Cultura a Lleida»., notícia al diari Ara, 28 de juny 2012.
* ↑ «Josep Borrell substituirà Carme Vidal al capdavant dels serveis territorials de Cultura a Lleida»., notícia sobre la seva substitució al diari Ara, 28 juny 2012.
# Etèocle

Etèocle (en grec antic: Ἐτέοκλος) va ser, segons la mitologia grega, un fill d'Ifis, rei d'Argos.
Etèocle va participar en la guerra d'Argos contra Tebes coneguda com la Guerra dels set Cabdills. No totes les llistes ho afirmen, perquè algunes diuen que era Tideu, el que hi va anar. A Les suplicants d'Eurípides, Adrast el descriu com una persona jove, pobre però digna, que rebutjava els regals luxosos dels seus amics. Els seus companys argius l'honoraven.
A l'obra d'Èsquil Els set contra Tebes, Etèocle és un dels set campions que ataquen les set portes de Tebes. Porta un escut que mostra un home pujant a una torre amb una escala, que a més portava escrit que ni tan sols Ares el podria abatre. A la tragèdia d'Eurípides Les fenícies, Adrast és el que ataca la setena porta de Tebes i no s'esmenta a Etèocle. Altres autors, entre ells Diodor de Sicília, Estaci i Higí, tampoc no esmenten Etèocle.
Es deia que Etèocle va ser mort per Leades, un fill d'Àstac. El fill d'Etèocle, Medont, es menciona en un escoli a la Ilíada com un dels Epígons.

## Referències

* 1 2 Pseudo-Apol·lodor. Biblioteca, III, 6, 3, 8
* ↑ Eurípides. Les suplicants, 871-877
* ↑ Èsquil Els set contra Tebes, 457-474
* ↑ Eurípides. Les fenícies, 1134
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, IV, 65
* ↑ Estaci. Tebaida, IV, 49
* ↑ Higí. Faules, LXX
* ↑ Escoli a la Ilíada, IV, v. 404
# Vladímirovka (Stàvropol)

Vladímirovka (en rus: Владимировка) és un poble del krai de Stàvropol, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 2.449 habitants. Pertany al districte rural de Levokúmskoie.

## Referències

* ↑ «Карты Генштаба L-38 (Г) 1:100000. Дагестан, Калмыкия, Астраханская область». Arxivat de l'original el 2016-10-03. [Consulta: 4 juliol 2016].
# Muntjac gegant

El muntjac gegant (Muntiacus vuquangensis) és un herbívor descobert el 1994 a les muntanyes del centre del Vietnam. Els mascles tenen com a senyal d'alarma un so similar al lladruc d'un gos.

## Distribució

El muntjac gegant es distribueix per les muntanyes boscoses del Vietnam, Laos i Cambotja. Al Vietnam l'espècie fou descoberta al Parc Nacional Vu Quang, actualment àrea protegida.

## Característiques

El muntjac gegant és un animal petit i territorial, però és relativament gros si se'l compara amb altres membres del gènere Muntiacus. Fa servir les glàndules odoríferes per marcar el territori. Els mascles tenen els ullals llargs.

## Referències

* ↑ Entrada «Muntiacus vuquangensis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Winchester (Wyoming)

Winchester és una concentració de població designada pel cens al Comtat de Washakie a l'estat de Wyoming. Segons el cens del 2000 tenia 60 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Winchester tenia 60 habitants, 25 habitatges, i 20 famílies. La densitat de població era de 4,2 habitants/km².
Dels 25 habitatges en un 20% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 68% hi vivien parelles casades, en un 4% dones solteres, i en un 20% no eren unitats familiars. En el 20% dels habitatges hi vivien persones soles el 4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,4 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,65.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,7% tenia menys de 18 anys, un 3,3% entre 18 i 24, un 26,7% entre 25 i 44, un 40% de 45 a 60 i un 8,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.094 $ i la renda mediana per família de 31.094 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.250 $ mentre que les dones 0 $. La renda per capita de la població era de 17.274 $. Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Winchester». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Winchester». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Luis de Urquijo y Ussía

Luis de Urquijo y Ussía (Laudio, 7 d'agost de 1881 - Madrid, 19 de juny de 1956) fou un banquer i polític basc, fet marquès d'Amurrio per Alfons XIII el 1919.
Fill de Juan Manuel de Urquijo y Urrutia, segon marquès d'Urquijo. En 1909 es va casar amb María Teresa Losada y González de Villalaz, marquesa d'Otero. No va acabar estudis universitaris i es dedicà a gestionar les empreses familiars, així fou president del Banco Urquijo Vascongado, Eléctrica de Castilla i la Compañía Auxiliar de Ferrocarriles, així com membre del consell d'administració de Construcciones Electromecánicas, Duro Felguera, Saltos del Alberche i Unión Eléctrica Madrileña. El 1920 participà en la creació de la Compañía Hispano Americana de Electricidad (CHADE) i fins al 1923 fou president de la Compañía Arrendataria de Tabacos.
Alhora, participà activament en política. Fou elegit diputat pel districte d'Amurrio pel Partit Conservador a les eleccions generals espanyoles de 1914 i com a independent catòlic i dinàstic basc pel mateix districte a les eleccions de 1916, 1918, 1919 i 1923.

## Referències

* ↑ Luis de Urquijo a geni.com
* ↑ Luis de Urquijo a geneall.net
* ↑ Biografia amb fotografia
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Efrén López Sanz

Efrén López Sanz (Manises, 9 de juliol de 1972) és un multiinstrumentista, compositor i productor valencià, especialitzat en música antiga. N'és interpret de diversos instruments com la guitarra, el llaüt, la samfoina, el sitar, el busuki, la mandolina i el rabab.
Encara que primerament va començar tocant en grups de rock, prompte va començar a interesar-se per la música antiga i tradicional. Junt amb Mara Aranda, l'any 1998 va formar el grup de folk i música antiga en català L'Ham de Foc, amb el que van publicar 3 discos. N'ha format part de diversos agrupaments de música medieval, serfardí, andalusina i mediterrània, com Cendraires, Al Andaluz Project, Aman Aman (tots tres amb Mara Aranda), la Banda de l’Agredolç (amb Eduard Navarro Giménez), Sabir i el Trio Petrakis-López-Chemirani (amb Stelios Petrakis i Bijan Chemirani). També n'ha col·laborat amb altres artistes del panorama musical en català com Capella de Ministrers, Miquel Gil, Maria del Mar Bonet, Carles Dénia i Pep Gimeno Botifarra, així com amb la banda de folk alemanya Faun.

## Referències

* 1 2 «Rate your music - Efrén López» (en anglés). [Consulta: 28 maig 2024].
* 1 2 3 4 dice, Maria Dolors Viñals S. «Efrén López: “La música medieval es mi pasión” - MusicaAntigua.com» (en castellà), 22-07-2013. [Consulta: 28 maig 2024].
* 1 2 «Music – Efren Lopez» (en anglès americà). [Consulta: 28 maig 2024].
* 1 2 «Revista Caramella - L’Ham de Foc». [Consulta: 28 maig 2024].
* 1 2 3 «Treball en solitari d’Efrén López a Gandia», 01-11-2014. [Consulta: 28 maig 2024].
* ↑ «L’ Ham de Foc | enciclopedia.cat». [Consulta: 28 maig 2024].
* ↑ «EFREN LÓPEZ · STELIOS PETRAKIS · BIJA CHEMIRANI Taos» (en castellà). [Consulta: 28 maig 2024].
* ↑ Fuster, Pedro Jose Labrador. «El fill del llop – Efrén López» (en espanyol europeu), 20-09-2015. [Consulta: 28 maig 2024].
* ↑ «Labyrinth Catalunya - Efrén López». [Consulta: 28 maig 2024].
# Andrea Arnold

Andrea Arnold (Dartford, 5 d'abril de 1961) és una cineasta i exactriu anglesa. Va guanyar un Oscar pel seu curtmetratge Wasp el 2005. Els seus llargmetratges inclouen Red Road (2006), Fish Tank (2009) i American Honey (2016), que han guanyat el Premi del Jurat al Festival de Canes. Arnold també ha dirigit quatre episodis de la sèrie Transparent d'Amazon Prime Video, així com els set episodis de la segona temporada de la sèrie d'HBO Big Little Lies. El seu documental Cow es va estrenar al Festival de Canes del 2021 i es va presentar al Festival de Cinema de Telluride del mateix any.
El juny de 2023, Arnold va començar a filmar el seu nou projecte Bird a Kent, amb Barry Keoghan en un paper protagonista.

## Referències

* ↑ «Andrea Patricia Arnold personal appointments - Find and update company information - GOV.UK». Companies House. [Consulta: 25 agost 2024].
* ↑ «Arnold Congratulated on Oscar Win». , 28-02-2005.
* 1 2 Gritten, David «Andrea Arnold: 'I wish cinema could be braver'». , 28-08-2009.
* ↑ «2016 Cannes Film Festival Announces Lineup». IndieWire, 14-04-2016. [Consulta: 14 abril 2016].
* ↑ Barraclough, Leo. «Andrea Arnold's Cannes Jury Prize Winner 'American Honey' Sells Out» (en anglès americà). Variety, 07-06-2016. [Consulta: 20 juny 2016].
* ↑ Hunt, Elle. «Cow review: A moving and uncomfortable cow's-eye-view of farming». www.newscientist.com, 30-03-2022. [Consulta: 17 abril 2022].
* ↑ Langridge, Alex. «Oscar winner Andrea Arnold filming movie Bird in The Hive, Northfleet starring BAFTA winning actor Barry Keoghan». Kent Online, 30-06-2023. [Consulta: 1r juliol 2023].
* ↑ Greenwood, Keely. «Oscar winner Andrea Arnold filming big screen movie Bird in Page Close in Bean». Kent Online, 28-06-2023. [Consulta: 1r juliol 2023].
# Uetersen

Uetersen és una petita ciutat del nord d'Alemanya, al districte de Pinneberg a l'estat federat de Slesvig-Holstein. Uetersen està ubicada enmig del parc natural "Holstein", uns 30 km al nord-oest d'Hamburg. Segons el cens de 2022 aquesta població tenia 18.344 habitants.

## Ciutats agermanades

* Wittstock, Brandenburg, Alemanya, (1990)

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties - Population Statistics, Charts and Map». citypopulation.de. [Consulta: 15 març 2025].

## Enllaços externs

* Pàgina web de la ciutat (alemany)
# Salomea Genin

Salomea Genin (Berlín, 31 d'agost de 1932) és una periodista jueva berlinesa. Filla de pares jueus d'origen polonès i rus, la seva mare era de Leòpolis, que van arribar a Berlín el 1928. Juntament amb la seva mare i les seves dues germanes va escapar del Tercer Reich el 1939 fugint a Austràlia on residia el seu oncle. A Melbourne, el 1949 es va unir al Partit Comunista d'Austràlia i, el 1951, va viatjar a Berlín Oriental al Festival Mundial de la Joventut on es va entusiasmar amb la República Democràtica Alemanya. El 1954 va intentar tornar a Berlín, però la RDA no la va deixar immigrar. El 1958 va viure primer a Berlín Occidental i temporalment a Anglaterra, fins que va ser contractada per la Stasi on va treballar fent tasques d'espionatge. A canvi, a partir 1963 se li va permetre traslladar-se a Berlín Est on va treballar per a la radiodifusió estrangera de la RDA i es va convertir en membre del Partit Socialista Unificat d'Alemanya (SED). El 1971 es va unir a la comunitat jueva. El 1982 es va adonar del caràcter dictatorial de l'Estat on volia realitzar el seu ideal comunista i va deixar el SED, abjurant del seu passat. Va rebre tractament psiquiàtric per superar tendències suïcides. Des de 1987 fa conferències sobre els seus dos llibres autobiogràfics parlant de les seves experiències i explicant a les escoles el seu paper en el passat.
Ha escrit dos llibres: Scheindl und Salomea. Von Lemberg nach Berlin (Scheindl –el nom de la seva mare– i Salomea. De Leòpolis a Berlín) i Ich folgte den falschen Göttern. Eine australische Jüdin in der DDR (Vaig seguir els déus incorrectes. Una jueva australiana a l'RDA).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 López, María-Paz «Les quatre vides de la jueva Salomea». La Vanguardia, 01-02-2022, p.8.
* ↑ Scholl, Joachim. «Musik und Fragen zur Person - Die Publizistin Salomea Genin» (en alemany). Deutschlandfunk, 11-03-2018. [Consulta: 1r febrer 2022].
* ↑ Hoh, Michael. «A Jew in the GDR» (en anglès americà). ExBerliner. Berliner Stadtmagazin, 09-12-2015. [Consulta: 1r febrer 2022].
* ↑ Moodie, Georgia «Working for the Stasi was this Australian's ticket to a life behind the Iron Curtain» (en anglès australià). ABC News, 09-03-2020.
* ↑ Balthasar, Susanne. «Einmal Berlin und zurück. Vergessene Gesichter (7): Der lange Weg der Salomea Genin (arxiu)» (en alemany). Deutschlandradio, 19-11-2018. Arxivat de l'original el 2018-11-19. [Consulta: 1r febrer 2022].

## Enllaços externs

* Salomea Genin - Lloc web oficial