OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Agatha Christie's Poirot

Agatha Christie's Poirot, o simplement Poirot, és una sèrie de televisió britànica de drama de misteri que es va emetre a ITV del 8 de gener de 1989 al 13 de novembre de 2013. Es basa en moltes de les famoses sèries de ficció criminal d'Agatha Christie, i gira al voltant del detectiu privat de ficció Hercule Poirot, interpretat per David Suchet. Inicialment produïda per LWT, la sèrie va ser posteriorment produïda per ITV Studios. La sèrie també es va emetre a VisionTV al Canadà i a PBS i A&E als EUA.
La sèrie va durar 13 temporades i 70 episodis en total. Cada episodi va ser adaptat d'una novel·la o un conte breu de Christie que comptava amb Poirot. En cada episodi, Poirot és alhora el detectiu principal encarregat de la investigació d'un crim, normalment un assassinat, i el protagonista al centre de la major part de l'acció de l'episodi. Al final de la sèrie, que va acabar amb "Curtain: Poirot's Last Case", basat en la novel·la homònima de 1975, totes les obres literàries importants de Christie que presentaven el personatge principal havien estat adaptades.

## Repartiment

David Suchet va interpretar el paper homònim Hercule Poirot, un detectiu belga. Va actuar, especialment en les primeres temporades, al costat d'Hugh Fraser com l'amic més proper de Poirot, el capità Arthur Hastings, així com Pauline Moran interpretant l'intel·ligent secretària de Poirot, Felicity Lemon, i Philip Jackson, que representa l'inspector associat de Poirot James Japp.
Cap a les darreres temporades, altres personatges, com ara el majordom anglès de Poirot, George, interpretat per David Yelland, i la novel·lista policial Ariadne Oliver, interpretada per Zoë Wanamaker, apareixen i esdevenen prominents. Diversos actors van interpretar múltiples papers específics de determinats episodis, inclosos Nicholas Farrell i Beatie Edney.

## Referències

* 1 2 «The Actor Behind Popular `Poirot'». Christian Science Monitor. ISSN: 0882-7729.
* ↑ Kemp, Stuart. «‘Agatha Christie’s Poirot’s' Final Season Snags Healthy Pre-Sales» (en anglès americà), 08-04-2013. [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ «David Suchet to star in final Poirot adaptations» (en anglès). BBC News, 14-11-2011.
# Aglauros

Segons la mitologia grega, Aglauros de vegades també Agraulos o Aglaure, (en grec antic Άγλαυρος o Άγραυλος) va ser una princesa atenenca, filla de Cècrops i d'Agraulos.
Una tradició explica que Aglauros es va ajuntar amb Ares i en va néixer Alcipe. A aquesta noia Halirroti la va intentar violar.
Juntament amb les seves germanes, Herse i Pandros, apareix en les llegendes d'Erictoni. Atena criava en secret Erictoni, nascut d'una passió que Hefest havia sentit per ella. L'havia amagat en un cistell i l'havia donat a les filles de Cècrops. Pandros era la responsable de l'encàrrec. Les seves germanes, encuriosides, no van resistir la temptació i van obrir el cabàs, on van trobar la criatura protegida per una serp. Van embogir de l'ensurt i es van llançar des de dalt de les roques de l'Acròpoli. La tradició diu que van ser denunciades per una cornella, que explicà a Atena com les germanes havien obert el cistell.
Ovidi per la seva part, diu que Aglauros, que era la més culpable de les tres, ja que havia incitat a les altres a obrir el cistell, no va patir l'atac de bogeria. Més endavant la presenta plena de gelosia de la seva germana Herse, de qui estava enamorat Hermes. Prometé a Hermes que l'ajudaria a obtindre la seua germana Herse. Però Atena, disgustada amb ella, va provocar aquesta gelosia, i quan Hermes es presentà, ella li impedí l'entrada a la cambra d'Herse, i el déu la va convertir en pedra.
Algunes tradicions expliquen que Aglauros va tenir un fill amb Hermes, Cèrix, que es dedicà al culte de Demèter.

## Referències

* 1 2 3 4 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 17. ISBN 9788496061972.
* ↑ Apol·lodor. Biblioteca, III, 14, 2

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 12. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Agonia de Llum

Agonia de Llum és una antologia poètica pòstuma de Mercè Rodoreda amb poemes escrits durant l'exili i publicats per primera vegada l'any 2002. Un total de cent cinc poemes — 101 sonets i quatre cançons — la majoria inèdits, configuren un recull on Rodoreda es defineix a si mateixa com una "bestia literària".

## Referències

* ↑ Ponsatí, J. D. «Rodoreda, agonia de llum». Revista de Girona, 217, Març Abril 2003, pàg. 108-108.
# Agrupacions Electorals de Merindad

Les Agrupacions Electorals de Merindad (Amaiur) van ser unes coalicions electorals que es van presentar en les eleccions al Parlament de Navarra celebrades el 3 d'abril de 1979, amb la finalitat d'aglutinar l'electorat nacionalista basc i d'esquerres a les merindades on es van presentar.
Amb el nom genèric d'Amaiur, pres d'aquest lloc navarrès, les Agrupacions Electorals de Merindad estaven integrades per militants d'Herri Batasuna (HB), Euskadiko Ezkerra (EE), Euskadiko Mugimendu Komunista (EMK) i independents de cada merindad.
En conjunt van quedar en cinquena posició, aconseguint un total de 17.282 vots (6,81%), 7 escons i un diputat general, Jesús Bueno Asín, que va assumir el càrrec de Foment i Ordenació del Territori en el primer Governo navarrès de la Transició espanyola. Per merindades, aquests van ser els seus resultats:
* Agrupació Electoral de Tierra Estella (AETE); per la merindad d'Estella: 6.407 vots i 2 escons (Xabier de Antoñana i Ricardo González).
* Agrupació Electoral Orhi Mendi; per la merindad de Sangüesa: 5.954 vots i 3 escons (Jesús Bueno Asín, Miguel Pedroarena i Jesús Unziti).
* Agrupació Electoral Popular de la Merindad (AEPM); per la merindad d'Olite: 4.921 vots i 2 escons (Mauricio Olite i Javier Ortigosa).

## Resultats electorals
### Parlament de Navarra

| Any | Líder | Vots | % | Escons | Pos. | Govern |
| 1979 | Jesús Bueno Asín | 17.282 | 6,78 | 7 / 70 | 5è | Coalició |

## Enllaços externs

* Herri Batasuna: 20 años de lucha por la libertad. 1978-1998. ISBN 84-93078107
* Legislatura 1979-1983: eleccions per districtes o merindades, Govern de Navarra.
# Agrupació de no-alineats

L'Agrupació de no alineats (Obunden Samling) és un partit polític conservador de les Illes Åland. A les últimes eleccions, el partit va obtenir el 9,4% dels vots i 3 dels 30 escons del Parlament d'Åland.

## Resultats electorals
### Parlament d'Åland

| Elecció | Vots | % | Escons | +/- | Govern |
| 1987 | 750 | 7.04 | 3 / 30 | Nou | Oposició |
| 1991 | 1,047 | 9.74 | 3 / 30 | 1 | Oposició |
| 1995 | 1,104 | 9.84 | 3 / 30 | = | Oposició |
| 1999 | 1,537 | 12.76 | 4 / 30 | 1 | Coalició (1999–2001) |
| 1999 | 1,537 | 12.76 | 4 / 30 | 1 | Oposició (2001–2003) |
| 2003 | 1,163 | 9.42 | 3 / 30 | 1 | Coalició (2003–2004) |
| 2003 | 1,163 | 9.42 | 3 / 30 | 1 | Oposició (2004–2007) |
| 2007 | 1,573 | 12.27 | 4 / 30 | 1 | Oposició |
| 2011 | 1,639 | 12.63 | 4 / 30 | = | Coalició |
| 2015 | 1,328 | 9.61 | 3 / 30 | 1 | Oposició |
| 2019 | 1,935 | 13.57 | 4 / 30 | 1 | Coalició |
| 2023 | | 15.3 | 5 / 30 | 1 | TDB |

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Arxivat 2006-11-08 a Wayback Machine.
# Agustí Fernández de Losada Passols

Agustí Fernández de Losada Passols (Barcelona, 1967) és un politòleg català, secretari d’Acció Exterior del Govern i de la Unió Europea des de setembre de 2024.

## Trajectòria

És llicenciat en Dret i màster en Estudis Europeus per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB). També és diplomat en Gestió Pública per ESADE i va desenvolupar part dels seus estudis a la Freie Universität de Berlín i a la Université Toulouse Sciences Sociales.
Des de 2017, és investigador sènior i director del Programa Ciutats Globals del CIDOB, soci fundador de Phare-Territorios Globales, soci de Nadir Cooperativa, i consultor en àmbits com governança urbana i territorial, polítiques públiques urbanes, agendes globals, política europea i cooperació internacional.
També ha estat professor associat a Blanquerna-Universitat Ramon Llull i a l'Institut Barcelona d'Estudis Internacionals. Ha publicat nombrosos llibres, estudis i articles especialitzats.
Durant els seus més de 25 anys de trajectòria professional, ha treballat per a diferents organismes internacionals (Comissió Europea, PNUD, OCDE, UNDESA, SEGIB), governs nacionals i locals, i altres institucions públiques i privades.
Va ser director d'estudis de Tornos Advocats (2013-2019); director del Centre d'Estudis Territorials de Barcelona (2012-2013); director de relacions internacionals de la Diputació de Barcelona (2005-2012); impulsor i coordinador general de l'Observatori de la Cooperació Descentralitzada UE-LATAM (2005-2012) i coordinador general de l'Oficina de Coordinació i Orientació del Programa URBAL III de la Comissió Europea (2008-2012).
El setembre de 2024 fou nomenat secretari d’Acció Exterior del Govern i de la Unió Europea del Govern de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «El Govern continua amb la configuració de la seva estructura executiva amb nous nomenaments». Govern de la Generalitat de Catalunya, 01-09-2024. [Consulta: 29 setembre 2024].
# Agustí Pedrico i Espàrzia

Agustí Pedrico i Espàrzia (Olot, Garrotxa, 19 de novembre de 1968) és intèrpret de contrabaix a la cobla Ciutat de Girona i compositor de sardanes.
Va estudiar piano, contrabaix, fuga, formes musicals i composició al Conservatori de Badalona. Com a intèrpret de contrabaix ha actuat a les cobles La Principal de Banyoles (1985-1993), Cadaqués (1994-1995) i des del 1996 a la Ciutat de Girona. Va fer classes de música des de l'any 2000 a l'Institut del Voltreganès i a l'Escola Municipal de Música d'Olot.
El 2006 guanyà el primer premi del Memorial Pere Fontàs per la sardana Santa Brígida, i el 2008 quedà en segon lloc del mateix concurs per Terra d'avellaners.

## Discografia

* Comte Arnau (2011) espectacle musical de Agustí Pedrico, amb lletara de Miquel Pujadó i Lídia Pujol, interpretat per la Cobla Ciutat de Girona La música original, tota per a formació de cobla, parteix bàsicament de melodies tradicionals catalanes.
* «Les noies d'Organyà » (2009)

## Referències

* ↑ «Entrevista». Institut Lluís Companys, 01-04-2005. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ «Autors». Cobla Contemporània. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ «Professors». Escola Municipal de Música d'Olot, 2023. [Consulta: 24 octubre 2023].
* 1 2 «Pedrico i Espàrzia, Agustí -». Músics per la Cobla. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ «Antoni Serra i Oribe guanya el Premi del Jurat i el Premi Popular del "Memorial Pere Fontàs"». Portal Sardabusta, 16-07-2018. Arxivat de l'original el 28 de maig 2019. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ Juvanteny, Montserrat «S'han presentat quinze obres al certamen "Memorial Pere Fontàs " d'Amer». Diari de Girona, 26-08-2008.
* ↑ «CD Comte Arnau». Quimera Records & Institut Català de les Indústries Culturals de la Generalitat de Catalunya, 2011. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ «El «Comte Arnau» de la Marboleny, en CD». Nació Ripollès, 07-03-2012. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ «Sardanes a Organyà». Cobla Ciutat de Girona, 2009. [Consulta: 24 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Llista de sardanes a Sardanista.cat.
# Quintet de corda núm. 3 (Mozart)

El Quintet de corda núm. 3 en do major, K. 515, fou escrit per Wolfgang Amadeus Mozart el 1787. Com tots els quintets de corda de Mozart, es tracta d'una obra escrita per al que es coneix com a "quintet amb viola": un quartet de corda més una viola addicional.
L'obra fou completada el 19 d'abril de 1787, menys d'un mes abans d'haver acabat el seu tempestuós Quintet de corda núm. 4 en sol menor. No seria aquesta l'última vegada en què un gran parell d'obres amb la mateixes tonalitats (do major – sol menor) són publicades amb una gran proximitat temporal i reben números consecutius en el Catàleg Köchel. L'any següent, la Simfonia núm. 40 en sol menor i la Simfonia núm. 41 en do major serien completades amb unes setmanes de diferència.
Aquest quintet inspirà Franz Schubert en la composició del seu Quintet de corda, compost en la mateixa tonalitat, tot i que està escrit per a dos violoncels en lloc de les dues violes presents en el quintet de Mozart. El tema inicial de l'obra de Schubert conserva moltes de les característiques dels temes inicials mozartians, per exemple en els ornaments, frases d'irregular extensió i arpegis ascendents en staccato; aquests últims només apareixen a la recapitulació de l'obra de Schubert.

## Anàlisi musical

L'obra consta de quatre moviments estàndards:
* Allegro
* Andante
* Menuetto: Allegretto
* Allegro
Tot i seguir a grans trets l'estructura habitual de quatre moviments, els moviments centrals es presenten en un ordre invers; l'scherzo precedeix al moviment lent. Les criteris de Mozart pel que fa a l'ordre en els moviment no estan del tot clars, i ambdues distribucions en l'estructura són comunes entre els compositors de música de cambra.
El primer moviment és molt extens i és el moviment en forma sonata més llarg mai escrit abans de les aportacions de Ludwig van Beethoven.

## Referències

* ↑ Vegeu Rosen, 2003.
* ↑ «Mozart - String Quintet No.3 Score (IMSLP)». Breitkopf & Härtel.
* ↑ «Olympic Music Festival 2009 review».
* ↑ «Gramophone: Mozart String Quartets discussion».
* ↑ Rosen 1997:268

## Bibliografia

* Berger, Melvin (2001). Guide to Chamber Music, Mineola, NY: Dover Publications. ISBN 0-486-41879-0.
* Rosen, Charles (1997). The Classical Style: Haydn, Mozart, Beethoven, Nova York: W. W. Norton & Co. ISBN 0-393-00653-0.
* Rosen, Charles (2003). "Schubert and the example of Mozart", a Brian Newbould [ed.], Schubert the Progressive: History, Performance Practice, Analysis, Ashgate.

## Enllaços externs

* Quintet de corda núm. 3: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Interpretació del Quintet de corda núm. 3 pels músics de Marlboro al Museu Isabella Stewart Gardner (format MP3).
# Irina Paltxikova

Irina Paltxikova (ucraïnès: Ірина Гаврилівна Пальчикова-Білецька) (Kíiv, 22 de març de 1959), de soltera Bèrzina (Бе́рзина) és una ex-jugadora d'handbol ucraïnesa que va competir sota bandera soviètica durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics de Moscou, on guanyà la medalla d'or en la competició d'handbol.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del món d'handbol de 1982. A nivell de clubs jugà principalment al Spartak de Kíev, amb qui nombroses lligues soviètiques i la Copa d'Europa de 1977, 1979, 1981 i 1983.

## Referències

* ↑ «Iryna Palchykova Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 1r novembre 2019].
# Sonata per a piano núm. 21 en si bemoll major, D 960 (Schubert)

La Sonata per a piano núm. 21 en si bemoll major, D 960, és la darrera sonata de Franz Schubert. Va ser composta el setembre de 1828, l'any de la seva mort. Amb les sonates D.958 i D. 959 representen les darreres grans obres per a piano del compositor, totes escrites durant els últims mesos de vida, entre la primavera i la tardor de 1828, època en què es trobava afectat per una sífilis terciària, és a dir, en una fase avançada de la malaltia.
* 1r moviment
* Molto moderato.
* 2n moviment
* Andante sostenuto.
* 3r moviment
* Scherzo : Allegro vivace con delicatezza.
* 4t moviment
* Allegro ma non troppo.
Una execució estàndard dura aproximadament uns quaranta minuts. L'obra està constituïda per quatre moviments:
* Molto moderato
* Andante sostenuto
* Scherzo: Allegro vivace con delicatezza
* Allegro ma non troppo
Aquesta sonata D. 960 és considerada el seu major assoliment en aquesta forma i una de les contribucions més fines de la llarga sèrie de sonates per a piano. En la discografia de referència cal incloure les magnífiques interpretacions d'Alfred Brendel i Sviatoslav Richter, entre d'altres.

## Les darreres sonates

El setembre de 1828, Schubert va compondre les seves últimes tres sonates per a piano: la Sonata en do menor, D. 958, la Sonata en la major, D. 959, i la Sonata en si bemoll major D. 960. Ell mateix assenyala aquestes dades i és evident que les considera com un tot.
| « | "Vaig compondre, entre d'altres, tres sonates per a pianoforte soles, que m'agradaria dedicar a Hummel [...]. Vaig tocar aquestes sonates en diferents llocs amb gran èxit." | » |
Schubert havia conegut Hummel, pianista i amic de Beethoven, amb motiu de la seva última malaltia. El manuscrit de l'última sonata porta al final la indicació "Viena, 26 de setembre de 1828". Per tant, aquesta data s'ha de considerar com la de la finalització de la trilogia. Foren publicades el 1838, per Anton Diabelli, sense número d'opus però amb el títol: "Totes les composicions recents de Franz Schubert - Tres grans sonates". Hummel ja havia mort el 1837, l'editor ofereix la dedicació del volum a Robert Schumann que havia elogiat moltes de les obres de Schubert amb les seves crítiques.

## Referències

* ↑ Massin, Brigitte. Franz Schubert (en francès). Fayard, 1977, p. 1385.

## Enllaços externs

* Sonata per a piano núm. 21, D.960: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Perses (mitologia)

D'acord amb la mitologia grega, Perses (en grec antic Πέρσης) va ser un tità, fill de Crios i d'Euríbia. Els seus germans són Pal·lant i Astreu.
Casat amb Astèria, que era també filla de dos titans, de Febe i de Ceos, va ser pare de la deessa Hècate.
Perses també fou el nom d'un dels fills de Perseu i d'Andròmeda.
Segons una altra tradició, Perses va ser un fill d'Hèlios, el Sol, i de Perseis. En aquest cas és germà d'Eetes, el rei de la Còlquida, de la fetillera Circe i de Pasífae, reina de Creta. Es conta que regnava a la Tàurida abans d'usurpar al seu germà el regne de Colcos. Va morir a mans de Medos, un dels fills de Medea, instigat per ella, ja que volia que el reialme tornés a mans d'Eetes.

## Referències

* ↑ Higí. Fabules, 27, 1
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 432. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 173. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Perses. (anglès)
Viccionari
# Quintet de corda núm. 2 (Mozart)

El Quintet de corda núm. 2 en do menor, K. 406 (516b), fou escrit per Wolfgang Amadeus Mozart el 1787, com una transcripció d'una obra seva primerenca, la Serenata núm. 12 per a octet de vent (K. 388). Com tots els quintets de corda de Mozart, es tracta d'una obra escrita per a un "quintet amb viola", ja que la instrumentació consisteix en un quartet de corda més una viola addicional.
L'obra consta de quatre moviments:
* Allegro di molto
* Andante
* Menuetto in canone - Trio in canone al roverscio
* Allegro

## Referències

* Charles Rosen. The Classical Style: Haydn, Mozart, Beethoven, 1997, Norton

## Enllaços externs

* Quintet de corda núm. 2: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Basili Lecapè

Basili Lecapè, en grec medieval Βασίλειος Λακαπηνός, o Basili el Bastard, fou un príncep romà d'Orient, fill bastard de l'emperador Romà Lecapè i tutor de Basili II. Va ser castrat de jove, aparentment per qüestions dinàstiques, ja que segons els costums i la cultura de l'època un home mutilat no podia accedir al tron.
Constantí VII Porfirogènit, el seu cunyat, el va nomenar patrici, cap del senat i paracemomen (el que dorm a la cambra del costat de l'emperador) l'any 945, poc després que el seu pare fos derrocat. Va perdre poder sota Romà II, però el va tornar a adquirir sota Nicèfor II Focas i Joan I Tsimiscés, que el va nomenar pròedre, administrador de l'imperi, camarlenc i general. Va reunir una gran fortuna, i sembla que va tenir certes tensions amb Joan Tsimiscés poc abans que aquest morís. Algunes fonts assenyalen que Basili el va enverinar. Quan va voler exercir influència sobre Basili II que durant els primers anys l'havia mantingut en els càrrecs, l'emperador, que volia sostreure's del domini dels nobles i eunucs, el va acusar de simpatitzar amb el rebel Bardes Focas, va ser destituït el 988 i empresonat. Totes les seves terres i possessions van ser confiscades i totes les lleis emeses sota la seva administració van ser declarades nul·les i sense valor. Basili Lecapè va anar a l'exili i va morir poc després.

## Referències

* 1 2 Ringrose, Kathryn M. The Perfect Servant: Eunuchs and the Social Construction of Gender in Byzantium. Chicago: The University of Chicago Press, 2007, p. 62, 130, 194. ISBN 9780226720166.
* ↑ Norwich, John Julius. Byzantium: the apogee. Nova York: Knopf, 2011, p. 167. ISBN 9780394537795.
# La Voix humaine

La Voix humaine (en català, La veu humana) és una òpera de Francis Poulenc. És una tragèdia lírica d'un sol acte, de quaranta minuts de durada, per a soprano i orquestra.
L'obra està basada en l'obra de teatre La veu humana de Jean Cocteau, el qual, juntament amb la soprano francesa Denise Duval, treballà molt estretament amb Poulenc en la preparació de l'estrena de l'òpera, que va tenir lloc al Théâtre National de l'Opéra-Comique de París el 6 de febrer de 1959. Duval hi va cantar el rol femení, Georges Prêtre era el director de l'orquestra Jean Cocteau es va fer càrrec de l'escenografia, el vestuari i la direcció escènica. El llibret consisteix en la darrera conversa telefònica d'una dona amb el seu estimat, que ara està enamorat d'algú altre. Durant la trucada, que és un monòleg, la dona explica que s'ha intentat suïcidar perquè l'han abandonat. L'obra té llargs passatges de cant sense acompanyament musical que exigeixen que la intèrpret tingui unes bones dots d'actuació.
L'obra s'ha anat representant amb certa freqüència. Diverses sopranos franceses, però també d'altres països, han cantat el paper solista, i algunes d'elles, com ara Duval, l'han enregistrat.
L'estrena al Gran Teatre del Liceu de Barcelona va tenir lloc a la temporada 1965-1966, el 21 de desembre de 1965, i hi ha tornat a les temporades de 1995-1996, 2006-2007 i 2014-2015.

## Referències

* ↑ «Cronologia liceista de La Voix humaine». Arxivat de l'original el 22 de gener 2015. [Consulta: 14 gener 2015].
# Adhèrbal de Numídia

Adhèrbal va ser rei de Numídia de l'any 118 aC fins al 112 aC.
Era fill de Micipsa i net de Masinissa I. Va rebre el regne de Numídia del seu pare, juntament amb els seus germans Hiempsal i Gauda. Gauda va ser declarat massa dèbil, encara que després va ser rei, i substituït per un cosí, Jugurta, l'any 118 aC.
Jugurta va assassinar al cap de poc temps a Hiempsal i llavors Adhèrbal va fugir a Roma. Els romans el van restablir a la seva part del regne l'any 117 aC però aviat Jugurta el va atacar i el va assetjar a Cirta on Jugurta el va assassinar traïdorament l'any 112 aC tot i la protecció de la República de Roma, provocant la Guerra de Jugurta. En parlen Sal·lusti i Titus Livi.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Adherbal». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 25 juliol 2022].