OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Línia de Wallace

La línia de Wallace és una línia imaginària que marca un límit biogeogràfic a través d'Insulíndia, i separa les regions d'Àsia i Oceania. La fauna, i en menor mesura la flora, són notablement diferents a cada costat, malgrat la proximitat geogràfica i la relativa similitud climàtica, reflectint històries evolutives separades.
La línia passa entre les illes de Bali i Lombok, a l'est de Java; continua entre Borneo, que deixa a l'oest, i les Cèlebes, i passa al sud de les Filipines. Al nord-oest de la línia, la fauna és la característica del Sud-est asiàtic; al sud-est és l'australàsica, que s'estén sobre Nova Guinea, Austràlia i molts arxipèlags del Pacífic sud-occidental. Proves de l'existència de la línia van ser descrites per Antonio Pigafetta, quan descrigué els contrasts biològics existents entre les Filipines i les illes de les espècies l'any 1521, amb ocasió del viatge de circumnavegació de l'expedició comandada per Fernando de Magallanes.
Una observació superficial i contemporània de la línia, la fa semblar imaginària. Tanmateix, es correspon amb un important límit físic: la fossa de Wallace, extensa fossa submarina produïda per subducció prop del límit entre les plaques tectòniques d'Australàsia i la d'Euràsia.
Durant les fases glacials de la glaciació quaternària, regions actualment sota el nivell del mar a banda i banda de la línia quedaren al descobert, però separades per un llarg estret sobre la fossa, que esdevingué així una barrera per a la migració de poblacions animals. Durant el darrer període glacial (generalment conegut com a würmià), a l'oest de la línia restava emergit el subcontinent de Sonda i a l'est el de Sahul, separats ambdós per menys de 100 km. Durant les migracions humanes prehistòriques, la fossa i línia resultaren un límit gairebé infranquejable cap a Australàsia, superat inicialment per formes modernes d'Homo erectus de les quals va derivar Homo floresiensis, descobert a l'illa de Flores, a l'est de la línia, el 2004 i després pels denissovans i finalment Homo sapiens — la nostra espècie — uns 70.000 anys enrere, emprant rudimentaris rais de joncs.
El nom honora Alfred Russell Wallace, naturalista i geògraf anglès que va estudiar l'arxipèlag Malai pels volts de 1860, i fou juntament amb Darwin un dels dos autors de la teoria de l'evolució basada en la selecció natural.

## Referències

* ↑ Bednarik, R. G. «Pleistocene seafaring in the Mediterranean». Anthropologie, 37, 3, 1999, pàg. 275–282. JSTOR: 26294895.
* ↑ Cooper, A.; Stringer, C. B. «Did the Denisovans Cross Wallace's Line?». Science, vol. 342, 6156, 2013, pàg. 321–23. Bibcode: 2013Sci...342..321C. DOI: 10.1126/science.1244869. PMID: 24136958.

## Vegeu també

* Línia de Weber

## Enllaços externs

* Wallace, Alfred Russel 1869 The Malay Archipelago: the land of the orang-utan, and the bird of paradise: a narrative of travel with studies of man and nature, London, Macmillan. Arxivat 2010-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
# Manuel Gonçalves Cerejeira

Manuel Gonçalves Cerejeira (Lousado, Vila Nova de Famalicão, 29 de novembre de 1888 – Lisboa, 1 d'agost de 1977) va ser un religiós catòlic portuguès, patriarca de Lisboa entre 1929 i 1977.

## Biografia

Nascut el 29 de novembre de 1888 a Lousado, va estudiar a la Universitat de Coïmbra, en la qual havia ingressat al setembre de 1909 per estudiar Teologia. Cerejeira i Salazar, l'amistat del qual es remuntava als seus anys en el Seminari Diocesà de Viseu, van fundar el 1912 a la universitat l'organització catòlica opositora Centro Academica dona Democraçia Cristão i s'acabarien convertint en figures prominents del Centre Catòlic Portuguès liderat per Lino Dato. Va ser patriarca de l'arxidiòcesi de Lisboa entre el 22 de gener de 1929 i el 29 de juny de 1971.
Va morir l'1 d'agost de 1977 a Lisboa.

## Referències

* 1 2 3 Matos, 2001, p. 803.
* ↑ Matos, 2001, p. 804.
* ↑ Castro, 1990, p. 22.
* ↑ Rampinelli, 2008, p. 283.
* ↑ Manuel, 2012, p. 6.
* ↑ Loff, 2013, p. 50-51.

## Bibliografia

* Castro, Aníbal Pinto de «O Cardeal Cerejeira: universitário e homem de letras». Lusitania Sacra. 2ª Serie. Centro de Estudos de História Religiosa, 2, 1990, pàg. 21-45. ISSN: 0076-1508.
* Loff, Manuel «Dios, patria, autoridad: la Iglesia Católica y la fascistización de los regímenes ibéricos, 1933-1945». Espacio, tiempo y forma. Serie V, Historia contemporánea, 25, 2013, pàg. 49-66. ISSN: 1130-0124.
* Manuel, Paul Christopher «The Catholic Question in Contemporary Portuguese Civil Society: A Case of Muted Vibrancy?». CES papers-Open Forum. Minda de Gunzburg Center for European Studies, Harvard University, 14, 2012. Arxivat de l'original el 2015-04-17 [Consulta: 7 desembre 2015].
* Matos, Luís Salgado de «Cardeal Cerejeira: universitário, militante, místico». Análise Social. Instituto de Ciências Sociais da Universidade de Lisboa, 36, 160, 2001, pàg. 803-837. ISSN: 0003-2573.t
* Rampinelli, Waldir José «A política internacional de JK e suas relações perigosas com o Colonialismo português». Esboços. Universidade Federal de Santa Catarina, 15, 20, 2008.
# Arnaud Geyre

Arnaud Geyre (Pau, 21 d'abril de 1935 - Château-Thierry, 20 de febrer de 2018) va ser un ciclista francès, que fou professional entre 1958 i 1963.
Anteriorment, com a ciclista amateur, va prendre part en els Jocs Olímpics de Melbourne de 1956, en què guanyà una medalla d'or en la prova de ruta per equips (amb Michel Vermeulin i Maurice Moucheraud) i una de plata en la de ruta inidividual.
Els bons resultats obtinguts com a amateur li van permetre fitxar per l'equip Helyett-Leroux-Hutchison el 1958, on fou company de Jacques Anquetil i André Darrigade. Aquest primer any com a professional guanyà dues etapes al Tour de l'Aude. Posteriorment va córrer pels equips Mercier-BP-Hutchinson, Bobet-BP-Hutchinson i Pinturas Ega, abans de retirar-se el 1963.

## Palmarès

* 1956
** Campió olímpic en la ruta per equips
** Plata olímpica en la ruta inidividual
* 1957
** Campió de França de societats en ruta
** Campió de França de persecució per equips
* 1958
** 1r a la París-Auxerre
** Vencedor de 2 etapes al Tour de l'Aude
* 1959
** 1r als Boucles del Baix Llemosí
** 1r al Gran Premi de Tulle
* 1960
** 1r al Gran Premi de Dax
* 1961
** 1r al Tour de l'Herault
** 1r al Gran Premi de Sète
** 1r al Gran Premi Izarra
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Aude

## Referències

* ↑ «Cyclisme : le Palois Arnaud Geyre, champion olympique 1956, s'est éteint», 22-02-2018. [Consulta: 22 febrer 2018].
* 1 2 «GEYRE Arnaud». [Consulta: 10 desembre 2024].
* 1 2 «Olympedia – Arnaud Geyre». [Consulta: 10 desembre 2024].
* ↑ «Palmarès d'Arnaud Geyre (Fra)». [Consulta: 10 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Palmarès d'Arnaud Geyre a www.memoire-du-cyclisme.eu
# EuroNat

EuroNat va ser una associació de partits nacionalistes de la Unió Europea constituïda el 9 d'octubre de 2005. L'associació va deixar de ser activa quan, a partir d'octubre del 2009, la majoria de partits polítics que la componien van unir-se dins de l'Aliança dels Moviments Nacionals Europeus, amb objectius força similars als d'Euronat.

### Partits membres

| Estat | Partit |
| Bèlgica | Vlaams Blok |
| Txèquia | Associació per la República-Partit Republicà de Txecoslovàquia |
| Txèquia | Republicans de Miroslav Sladek |
| Croàcia | Partit Croat dels Drets |
| Finlàndia | Moviment Popular Patriòtic |
| França | Reagrupament Nacional |
| Alemanya | Unió del Poble Alemany |
| Grècia | Front Hel·lènic |
| Hongria | Partit Hongarès de Justícia i Vida |
| Itàlia | Forza Nuova |
| Itàlia | Fiamma Tricolore |
| Països Baixos | Nova dreta |
| Portugal | Moviment d'Acció Nacional |
| Romania | Partit de la Gran Romania |
| Sèrbia | Partit Radical Serbi |
| Eslovàquia | Partit Nacional Eslovac |
| Espanya | Democracia Nacional |
| Suècia | Nacionaldemòcrates |
| Suècia | Demòcrates de Suècia |
| Regne Unit | Partit Nacional Britànic |

## Referències

* ↑ « Le FN et ses homologues européens s'allient pour faire front contre l'UE » Arxivat 2009-10-29 a Wayback Machine., EurActiv.fr, 26. Consulta 6 de febrer de 2010.
* ↑ «Лист Олега Тягнибока до Голови Альянсу европейських національних рухів», 18-03-2014.
# Trio per a piano, WoO 38 (Beethoven)

El Trio per a piano en mi bemoll major, WoO 38, és una obra per a piano, violí i violoncel de Ludwig van Beethoven. Fou compost cap el 1791, i publicat després de la mort del compositor l'any 1830 a Frankfurt, per Dunst. Alguns els consideren el Trio per a piano núm. 8.

## Estructura

Consta de tres moviments i la seva execució dura aproximadament 15 minuts :
* Allegro moderato
* Scherzo e trio: Allegro ma non troppo
* Rondo: Allegretto
És la primera vegada que Beethoven escrivia una obra per a aquesta formació instrumental.
Aquest trio, al que Beethoven no sembla haver parat massa atenció, és interessant. Ofereix alguns gestos musicals que Beethoven desenvoluparia als anys posteriors, com la subtil articulació del desenvolupament. El desenvolupament introdueix una nova figura arpegiada descendent, que Beethoven reprèn àgilment en la coda. Aquest recurs compositiu, alguns anys més tard, en farà un ús més dramàtic a la Sonata per a piano en fa menor, op. 2 núm. 1.
El moviment central és un scherzo en el lloc on tradicional hi ha un minuet. Per al Finale, Beethoven escriu un rondo relaxat però ràpid; el tema, harmoniós, varia en cada aparició. El violoncel mostra més independència que en els moviments anteriors.

## Discografia

* Emil Guílels piano, Leonid Kógan violí, Mstislav Rostropóvitx violoncel, 1950 (DG - monofònic)
* Daniel Barenboim piano, Pinchas Zukerman violí, Jacqueline del Prat violoncel, 1970 (EMI Classics)
* Wilhelm Kempff piano, Henryk Szeryng violí, Pierre Fournier violoncel, 1970 (DG)
* Boniques Arts Trio, 1979 (Philips) reedició (Decca)
* Vladímir Aixkenazi piano, Itzhak Perlman violí, Lynn Harrell violoncel, 1984 (EMI Classics)
* Trio Wanderer, 2012 (Harmonia Mundi)

## Referències

* ↑ Barry Cooper. Éditions Jean-Claude Lattès. Dictionnaire Beethoven (en francès), 1991, p. 614. Cooper1991. ISBN 978-2-7096-1081-0. OCLC 25167179.
* ↑ Élisabeth Brisson, Guide de la musique de Beethoven, Éditions Fayard, 2005, p. 53
* ↑ Durada mitja basada en els enregistraments discogràfics citats
* ↑ Enregistrament saludat per un
* ↑ Robert Laffont. Dictionnaire des disques Diapason, 1984. ISBN 978-2-2215-0233-4.
# Cristina Farrés i Falgueras

Cristina Farrés Falgueras (Sabadell, 1985) és una periodista catalana. Des d'agost de 2024 és la directora general de Comunicació del Departament de la Presidència de la Generalitat de Catalunya.

## Trajectòria

Llicenciada en Periodisme i Comunicació per la Universitat Autònoma de Barcelona (2004 - 2007) i postgrau de Comunicació i Periodisme de Moda per l’UPF-IDEC (2007 - 2008). Va començar la seva trajectòria com a editora i presentadora del Canal Méteo, canal meteorològic d’Activa Multimèdia Digital. Entre el 2004 i el 2007 va col·laborar en el magazine cultural de Ràdio Barberà. Posteriorment va treballar com a redactora al diari Avui Sabadell (2007-2010) on també va assumir la corresponsalia al Vallès Occidental. Entre 2009 i 2010 fou redactora de la Revista econòmica B30. Del 2010 al 2015 va ser redactora d’Economía Digital.
El 2015 es va unir a l'equip del mitjà digital espanyolista Crónica Global, primer com a coordinadora de la de secció d’economia, i l'1 de gener de 2020, després de la jubilació de Joaquín Romero va passar a ser-ne la directora com a directora del mitjà entre fins a l'agost 2024, quan fou nomenada directora general de Comunicació del Departament de la Presidència de la Generalitat de Catalunya.
És germana de l'alcaldessa de Sabadell, Marta Farrés.

## Referències

* 1 2 3 «El Govern avança en la seva estructura executiva amb el nomenament de secretaris i secretàries generals». [Consulta: 27 agost 2024].
* ↑ Periódico, El. «Cristina Farrés será la directora de comunicación del Govern de Illa» (en castellà), 26-08-2024. [Consulta: 27 agost 2024].
* ↑ «Illa tria la directora d’un mitjà espanyolista per portar la comunicació de la Generalitat». Vilaweb, 26-08-2024. [Consulta: 28 agost 2024].
* ↑ Molist, Helena. «Cristina Farrés, nova directora del diari digital Crònica Global». Ràdio Sabadell, 09-01-2020. [Consulta: 28 agost 2024].
* ↑ «Cristina Farrés será la directora de Comunicació del Govern de Illa» (en castellà). La Vanguardia, 26-08-2024. [Consulta: 27 agost 2024].
* ↑ Barragán, Lourdes. «Cristina Farrés dirigirá la comunicación de la Generalitat de Cataluña con Salvador Illa» (en castellà), 26-08-2024. [Consulta: 27 agost 2024].
# Ligdamis (rei)

Ligdamis (en grec antic: Λύγδαμις en llatí: Lygdamis) va ser rei o cap dels cimmeris que van envair Lídia al segle vii aC.
Va derrotar a Giges que hauria mort a la batalla i el seu fill Ardis II el va succeir (652 aC). Heròdot situa la invasió en el regnat d'Ardis II (cap als anys 682 aC-633 aC) i diu que els cimmeris havien estat expulsats dels seus assentaments al sud d'Europa pels nòmades escites. En una segona campanya l'any 644 aC va conquerir Sardes (excepte la ciutadella) i Ardis II (fill i successor de Giges) es va declarar vassall d'Assurbanipal i va demanar el seu ajut, que es va limitar a pregàries al déus i no va servir de res. Ligdamis va avançar cap a Efes amb la intenció de saquejar el temple d'Àrtemis, però va ser derrotat, derrota que es va atribuir a la intervenció d'Àrtemis, i es va haver de retirar cap a Cilícia i a l'Àsia Menor central i oriental.
Cal·lí, un poeta elegíac nadiu d'Efes, narra en uns fragments de poemes que han perviscut, l'arribada dels cimmeris a Anatòlia, i com ell arenga els ciutadans de Sardes per donar-los força davant de l'enemic, al que menciona tant amb el nom de cimmeris com amb el de trers (τρήρες), una tribu tràcia emparentada amb els cimmeris.
Ligdamis va dominar aquestos territoris i va fer diverses incursions en territoris assiris fronterers. A la seva mort el va succeir el seu fill Sandakšatru, que encara va poder controlar a les seves indisciplinades hordes per organitzar nous atacs a les posicions frontereres assíries, però van ser progressivament aniquilats.

## Referències

* ↑ Heròdot. Històries, IV, 11, 1
* ↑ Moya Galiano, Fabio. Escitas: señores del arco y la flecha. Córdoba: Almuzara, 2022, p. 70. ISBN 9788411313490.

## Bibliografia

* A History of Babylonia and Assyria, per Robert William Rogers
# Rafflesiàcies

Rafflesiàcia, Rafflesiàcies o Rafflesiaceae és una família de plantes amb flors de l'ordre de les malpigials (Malpighiales).

## Particularitats

Són plantes paràsites que es troben a l'est i sud-est d'Àsia que inclou la Rafflesia arnoldii, amb una de les flors de major grandària descrites.
Les plantes són endoparàsites d'enfiladisses del gènere Tetrastigma de la família Vitàcia (Vitaceae) i no tenen ni tija ni fulles ni arrel a més de no disposar de cap teixit fotosintètic. Només les flors emergeixen des de les arrels o tiges inferiors de les plantes hoste.

## Taxonomia

Actualment el grup, tradicionalment classificat com una sola família —Rafflesiàcia— s'ha determinat que està realment compost d'almenys tres clades diferents i així actualment es considera que sensu lato es divideix en quatre famílies:
* Rafflesiaceae (sensu stricto): Rafflesia, Rhizanthes, Sapria - ordre Malpighiales.
* Mitrastemonaceae: Mitrastema - ordre Ericales.
* Cytinaceae: Bdallophyton, Cytinus - ordre Malvales.
* Apodanthaceae: Apodanthes, Berlinianche, Pilostyles - ordre Malvales o Cucurbitales.

## Bibliografia

* Barkman, T.J., S.-H. Lim, K. Mat Salleh and J. Nais. 2004. Mitochondrial DNA sequences reveal the photosynthetic relatives of Rafflesia, the world's largest flower. Proceedings of the National Academy of Sciences of USA 101:787–792.
* Charles C. Davis, Maribeth Latvis, Daniel L. Nickrent, Kenneth J. Wurdack, David A. Baum. 2007. Floral gigantism in Rafflesiaceae. Science Express, published online January 11, 2007 (online abstract here).
* Meijer, W. 1997. Rafflesiaceae, in Flora Malesiana I, 13: 1–42.
* Nickrent, D.L., A. Blarer, Y.-L. Qiu, R. Vidal-Russell and F.E. Anderson. 2004. Phylogenetic inference in Rafflesiales: the influence of rate heterogeneity and horizontal gene transfer. PDF . BMC Evolutionary Biology 4:40 (Abstract

## Enllaços externs

* Rafflesiaceae at Angiosperm Phylogeny Web
* Rafflesiaceae at Parasitic Plant Connection website Diverses fotografies
* BBC news : Family found for gigantic flowers
# Arne Tollbom

Arne Tollbom (Hèlsinki, 20 de març de 1911 - Estocolm, 16 de novembre de 1971) va ser un tirador d'esgrima suec, especialista en espasa, guanyador d'una medalla olímpica.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on guanyà la medalla de plata en la prova d'espasa per equips del programa d'esgrima.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Arne Tollbom». [Consulta: 4 setembre 2023].
* ↑ «Arne Tollbom - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 4 setembre 2023].
# Trio de corda, Op. 3 (Beethoven)

El Trio de corda en mi bemoll major, Op. 3 és una composició per Ludwig van Beethoven. És el seu primer per trio de corda (per a violí, viola i violoncel). Se'l numera com a Trio de corda núm. 1 de Beethoven.
És un divertimento amb sis moviments, que inclou dos minuets. Podria haver fet un esborrany mentre Beethoven encara vivia a Bonn. Fou publicat el 1797 per Artaria a Viena, i dedicat a la Comtessa de Browne, dona del seu patró el Compte Johann Georg von Browne.

## Estructura

Els sis moviments són:
* Allegro contra brio
* Andante
* Menuetto: Allegretto
* Adagio
* Menuetto: Moderato
* Finale: Allegro
Una interpretació del trio sol durar uns 40 minuts.

## Transcripcions

Hi ha diverses transcripcions del mateix Beethoven:
* Trio per a piano, Hess 47
* Sonata per a violoncel, Op. 64

### Trio per a piano, Hess 47

Abans de 1800, Beethoven va arranjar el primer moviment (Allegro con brio) d'aquest trio per a piano, violí i violoncel (Hess 47). S'ha especulat que el compositor podria haver volgut fer una transcripció del trio sencer. Però deuria perdre l'interès.

### Sonata per a violoncel, Op. 64

El trio també va ser arranjat per a violoncel i piano (Op. 64): fou publicada el 1807 per Artaria. Sembla que l'arranjament no és de Beethoven. Keith Anderson assenyala que en el títol de l'edició d'Artaria apareix el seu nom sense explicitar que el va fer.

## Referències

* ↑ Nettl 1956, p. 281
* ↑ Glass 2016
* ↑ Green 2010, p. 11
* ↑ Anderson 2003, p. 3

### Fonts

* Anderson, Keith (2003). Album notes for Beethoven: Music for Cello and Piano, Vol. 2. Naxos Records. Arxivat 2018-07-28 a Wayback Machine.
* Daw, Stephen (1998). Album notes for Beethoven: The Complete String Trios. Hyperion Records.
* Glass, Herbert. «Program Notes - Beethoven: String Trio No. 1 in E-flat major, Op. 3». Los Angeles Philharmonic, 2016. Arxivat de l'original el 2017-04-09. [Consulta: 8 abril 2017].
* Green, James F. (2010). Album notes for The Beethoven Project Trio. Cedille Records.
* Nettl, Paul. Beethoven Encyclopedia. Philosophical Library, 1956.
* Scott, Marion M. The Master Musicians: Beethoven. Londres: J.M. Dent & Sons, 1968. ISBN 0460-03102-3.
* Watson, Angus. Beethoven's Chamber Music in Context. Woodbridge: Boydell Press, 2012. ISBN 978-1-84383-716-9.

## Enllaços externs

* «Nice to Know: A Discarded Arrangement?». Bonn: Beehoven-Haus. Arxivat de l'original el 2017-04-07. [Consulta: 28 juliol 2018]. - Fotografies del manuscrit de la transcripció incompleta Hess 47.
* «Beethoven: String Trio Op. 3». Chobi256 (YouTube), 12-01-2016. - Interpretació del Trio de corda, Op. 3. Vídeo d'actuació viva d'una actuació al Midori Art Park.
# Frank Macfarlane Burnet

Sir Frank Macfarlane Burnet OM AK KBE FRS (Traralgon, Austràlia 1899 - Port Fairy 1985), conegut també com a Macfarlane Burnet o Mac Burnet, fou un viròleg i biòleg australià guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1960.

## Biografia

Va néixer el 3 de setembre de 1899 a la ciutat de Traralgon, situada a l'estat de Victòria. Va estudiar medicina a la Universitat de Melbourne, on es va graduar l'any 1924, i posteriorment realitzà el doctorat a la Universitat de Londres l'any 1928.
Membre de l'Institut Walter i Eliza Hall de Melbourne en fou director entre 1944 i 1956. Aquell any abandonà l'Institut per continuar la seva recerca a la Universitat de Melbourne fins a la seva jubilació l'any 1978, i l'any 1957 fou nomenat president del Comitè Nacional Assessor sobre Radiació. L'any 1951 fou nomenat Cavaller per part de la reina Elisabet II del Regne Unit i l'any 1958 ingressà a l'Orde del Mèrit. Va morir el 31 d'agost de 1985 a la seva residència de Port Fairy, població situada a l'estat de Victòria.

## Recerca científica

Inicià la seva recerca al voltant dels bacteriòfags i els virus a l'Institut Walter i Eliza Hall. La seva estada en aquest centre va permetre que realitzés descobriments significatius referents a la seva naturalesa i rèplica i a la seva interacció amb el sistema immunitari.
A partir de la dècada del 1950 va treballar extensivament sobre la immunologia i fou un dels principals contribuïdors a la teoria de la selecció clònica, per la qual els limfòcits són seleccionats per a la destrucció d'antígens invasors del cos durant el desenvolupament embrionari. L'any 1960 li fou concedit el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia, que compartí amb Peter Medawar, pels seus estudis sobre la tolerància immunològica adquirida. Aquesta investigació va proporcionar la base experimental per a induir la tolerància immunològica adquirida, la principal base per als trasplantaments d'òrgans sòlids.
Posteriorment col·laborà amb Joshua Lederberg, Premi Nobel de Medicina l'any 1958, en la recerca sobre els antibiòtics.

## Referències

* ↑ Fenner, F. J. «Frank Macfarlane Burnet. 3 September 1899-31 August 1985». Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society, vol. 33, 1987, pàg. 100–126. DOI: 10.1098/rsbm.1987.0005. JSTOR: 769948. PMID: 11621432.
* ↑ Nossal, G. J. V.. Sir Frank Macfarlane (Mac) Burnet (1899–1985) (en anglès). Canberra: National Centre of Biography, Australian National University.
* ↑ Fenner, Frank «Frank Macfarlane Burnet. 3 September 1899 – 31 August 1985». Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society, vol. 33, 01-12-1987, pàg. 100–162. DOI: 10.1098/rsbm.1987.0005.
* 1 2 «The Nobel Prize in Physiology or Medicine 1960» (en anglès americà). [Consulta: 20 octubre 2024].
* ↑ Lederberg, J. «Genes and antibodies». Science, vol. 129, 3364, 1959, pàg. 1649–1653. Bibcode: 1959Sci...129.1649L. DOI: 10.1126/science.129.3364.1649. PMID: 13668512.

## Enllaços externs

* «Frank Macfarlane Burnet» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.