OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alondra de la Parra

Alondra de la Parra (Nova York, 31 d'octubre de 1980) és una directora d'orquestra mexicana.
Filla de Manelick de la Parra i Graciela Borja, va néixer a Nova York però es va mudar a Mèxic amb els seus pares a l'edat de dos anys. Va començar a tocar el piano als set anys i el violoncel als tretze, l'any que va decidir que volia ser directora. Als 15 anys va entrar en un internat a Anglaterra per a estudiar música. Després va tornar a Mèxic i va estudiar Composició al Centro De Investigación y Estudios Musicales, a Ciutat de Mèxic. Als 19 anys es va mudar a Nova York, on va estudiar Piano i Direcció a la Manhattan School of Music amb els professors Jeffrey Cohen i Kenneth Kiesler, respectivament. Fundà la Philharmonic Orchestra of the Americas, basada a Nova York, el 2004, quan tenia 23 anys.
Ha dirigit orquestres com l'Orquestra de París, l'Orquestra Filharmònica de Londres, la Tonhalle-Orchester de Zurich, l'Orquestra de la Ràdio Sueca, l'Orquesta Simfònica de São Paulo, l'Orquesta Simfònica de la Ràdio de Berlín, l'Orchestra dell'Accademia Nazionale di Santa Cecilia, l'Orquestra Simfònica de les Illes Balears 'Ciutat de Palma' i també l'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu de Barcelona. L'any 2017 fou designada Directora Musical de l'Orquestra Simfònica de Queensland, convertint-se en la primera dona a càrrec d'una orquesta australiana. També fou la primera dona mexicana que va dirigir a Nova York, i és Ambaixadora Cultural Oficial de Mèxic.
L'any 2023 debutà al Gran Teatre del Liceu, on dirigí l'òpera Turandot, des del fossat de l'orquestra, al llarg de 15 funcions de la producció que havia creat Núria Espert per a la reobertura del Teatre després de l'incendi de 1994. Al gener de 2024 fou designada directora artística i titular de l'Orquestra i Cor de la Comunitat de Madrid, substituint en el càrrec Marzena Diakun, per incorporar-s'hi la temporada 24/25.

## Referències

* ↑ «31 de octubre de 1980, nace Alondra de la Parra». IMER-Instituto Mexicano de la Radio. [Consulta: 7 abril 2019].
* ↑ «Conoce a la familia de Alondra de la Parra | GDA» (en espanyol europeu). Grupo de Diarios América, 01-08-2018. [Consulta: 21 febrer 2024].
* ↑ «https://web.archive.org/web/20120905140630/http://imgartists.com/artist/alondra_de_la_parra». Arxivat de l'original el 5 de setembre 2012. [Consulta: 7 abril 2019].
* ↑ «https://www.arabalears.cat/cultura/Alondra-Parra-primera-dirigeixi-Simfonica_0_1952204881.html». [Consulta: 7 abril 2019].
* 1 2 «Alondra de la Parra dirige Turandot desde el foso del Liceu, en la icónica producción de Núria Espert» (en castellà). Platea Magazine, 22-11-2023. [Consulta: 21 febrer 2024].
* ↑ «https://alondradelaparra.com/es/». [Consulta: 7 abril 2019].
* ↑ «Alondra de la Parra: “Yo me siento una artista con una batuta en la mano”» (en castellà). [Consulta: 12 desembre 2023].
* ↑ «Alondra de la Parra, nueva directora artística de la Orquesta y Coro de la Comunidad de Madrid» (en castellà). ABC Cultura, 31-01-2024. [Consulta: 21 febrer 2024].
# Alonso de Batres

Alonso de Batres (Madrid, valor desconegut - Nàpols, segle XVII) va ser un escriptor castellà del Segle d'Or i servent del duc d'Arcos.
Hom el fa natural de Madrid. Era criat del duc d'Arcos, Rodrigo Ponce de León, que va exercir com a virrei de Nàpols. Conrea la poesia, i estan documentades les obres Panegírico al Señor Don Manuel Pimental, escrita en octaves, La Fábula de Adonis y Venus, en una silva, i Rimas varias amb versos dedicats a herois i burlescos sobre diferents temes. També va escriure una obra de teatre, la comèdia Venganzas hay, si hay injurias, vers el 1632, d'acord amb un manuscrit autògraf amb llicència per a la seva representació. Hom afirma que les obres van gaudir d'acceptació. El 1635, a la mort de Lope de Vega, va escriure quatre dècimes que foren publicades a Fama póstuma (1636) i una silva en memòria del doctor Juan Pérez de Montalbán el 1639, que van aparèixer a Lágrimas panegíricas. El 1649 era membre de l'Acadèmia Poètica de Madrid. Apareix citat en el Vejámen de l'escriptor Jerónimo de Cáncer. La seva mort hom la situa mentre servia el duc d'Arcos a Nàpols.

## Referències

* 1 2 3 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 1. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 46.
* 1 2 3 Castro, Adolfo de. Biblioteca de autores españoles desde la formación del lenguaje hasta nuestros días (en castellà). vol. 2. Madrid: M. Rivadeneyra, 1857, p. 436.
* 1 2 3 Barrera y Leirado, Cayetano Alberto de. Catálogo bibliográfico y biográfico del teatro antiguo español desde sus orígenes hasta mediados del siglo XVIII (en castellà). Madrid: M. Rivadeneyra, 1860, p. 28.
# Alonso de Vargas Ponce de León

Alonso de Vargas Ponce de León (Pulla, segle XVII - Capitania General de Guatemala, 1666) va ser un aristòcrata, militar i polític castellà. Membre de la cort madrilenya, durant anys va fer carrera militar i després va passar a Nova Espanya, on va ocupar càrrecs de l'administració colonial.
Va néixer a Luggera, a la Pulla, fill de Lorenzo de Vargas, cavaller de l'orde de Sant Jaume i militar que va servir durant cinquanta anys als terços espanyols a Itàlia, i d'Antonia Ponce de León. Membre de la cort de Felip IV de Castella, va atorgar-se-li l'hàbit de l'orde Sant Jaume el 1635. Va ser patge de la reina Isabel de Borbó durant gairebé deu anys, des del 8 de maig de 1633 al 10 de gener de 1643. En finalitzar la seva tasca va iniciar carrera militar de la mà del marquès de Santa Cruz i va servir a una companyia d'infanteria, aixecada pel seu pare i formada per nobles madrilenys, i després va ser capità de cavalleria cuirassada.
Casat des de 1641 amb María Margarita de Contreras y Sotelo, també anomenada de segon cognom Arraiz, procedent d'una família segoviana, i que va morir el 1649. Amb ella va tenir, entre d'altres, a Diego, futur marquès de la Nava de Barcinas i governador del territori de Santa Fe (Nou Mèxic).
El 1650, Alonso va ser nomenat alcalde major de Chiapas, població a la jurisdicció de Guatemala, i va traslladar-se a Amèrica, mentre els seus fills van romandre a Castella càrrec d'un familiar. Hom afirma que va cercar ocupació a Amèrica a causa de problemes econòmics. Allà es va casar en segones noces amb una noia d'una família prominent de Guatemala i mica en mica va anar escalant posicions en el govern colonial, ocupant diversos càrrecs, i va millorar la seva situació econòmica. Va morir el 1666, deixant una important herència en forma de propietats a Espanya i Guatemala al seu fill Diego, tanmateix, escassa en efectiu.

## Referències

* 1 2 Rubio Mañé, José Ignacio. El Virreinato (en castellà). vol. 2. Instituto de Investigaciones Históricas UNAM i Fondo de Cultura Económica, 1983, p. 156.
* 1 2 3 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 1. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 50-51.
* 1 2 3 Martinez, Donna; Williams Bordeaux, Jennifer L. (eds.). 50 Events That Shaped American Indian History. An Encyclopedia of the American Mosaic (en anglès). ABC-CLIO, 2017, p. 120.
* ↑ Etulain, Richard W. (ed.). New Mexican Lives: Profiles and Historical Stories (en anglès). University of New Mexico Press, 2002, p. 66-71.
# Bandera de les Bermudes

La bandera oficial de les Bermudes es va adoptar el 4 d'octubre de 1910. És un model basat en el pavelló vermell britànic, el qual incorpora la Union Jack al quarter superior esquerre i l'escut d'armes de les Bermudes al centre de la meitat del vol.
L'escut està format per un lleó amb els peus sobre un camp d'herba, el qual sosté un escut amb la imatge d'un naufragi contra una roca.
Es tracta d'un model de bandera inusual per a un territori britànic d'ultramar, ja que la majoria d'aquests territoris tenen un model inspirat en el pavelló blau britànic.
* Estandard del Governador de les Bermudes.
* Pavelló blau del govern de les Bermudes.

## Referències

* ↑ «Flags Of The World» (en anglès). [Consulta: 24 març 2020].
# Tercet

El tercet és una estrofa de tres versos que normalment rimen entre ells, generalment es fa servir per versos d'art major, sobretot de decasíl·labs . Hi ha la possibilitat de fer tercets encadenats, és a dir, que rimen ABA i el següent tercet rima BCB, d'aquesta manera la rima que queda solta en la primera estrofa és la que ocupa la rima dels versos primer i tercer de la següent. Els tercets encadenats tenen un origen italià i s'anomenaven Terza rima.
Un dels usos més destacats d'aquesta estrofa a través dels tercets encadenats ha estat La Divina Comèdia de Dante i s'anomena terzina dantesca o terzina incatenata:en
La Terzina dantesca és composta de tres versos Hendecasíl·labs (del prefix grec « hendéca » que significa « onze »), el primer i el tercer dels quals rimen entre ells, mentre el segon rima amb el primer i el tercer del tercet successiu.
Cada cant s'acaba amb un vers aïllat que tanca la rima amb el segon vers del tercet que el precedeix.
En català tant la traducció medieval en vers d'Andreu Febrer com les dues actuals de Josep Maria de Sagarra i Joan Francesc Mira han conservat l'estructura del tercet encadenat. Per altra banda, la primera obra autòctona que utilitza aquest metre és La glòria d'amor de fra Bernat Hug de Rocabertí i que data de la dècada de 1460.

## Referències

* ↑ William Baer, Writing metrical poetry: contemporary lessons for mastering traditional forms, 2006, "Chapet 9: The Tercet" pp 128ff.
* ↑ Croce, (M.E. Moss, tr.) Essays on Literature and Literary Criticism, 1990, "Dante's poetry", p 290.
# Preludis corals (Brahms)

Els onze Preludis corals, Op. 122, és una col·lecció de peces per a orgue de Johannes Brahms, compostes el 1896, al final de la vida del compositor i publicades pòstumament el 1902. Estan basats en versos de nou corals luterans; dos d'ells apareixen dues vegades i són relativament curts:
* O Gott, du frommer Gott, Op. 122, No. 7
* Performed by Matthias Flierl
* Mein Jesu, der du mich (en mi menor)
* Herzliebster Jesu, era hast du verbrochen (en sol menor)
* O Welt, ich muß dich lassen (en fa major)
* Herzlich tut mich erfreuen (en re major)
* Schmücke dich, o liebe Seele (en mi major)
* O wie selig seid ihr doch, ihr Frommen (en re menor)
* O Gott, du frommer Gott (en la menor)
* Es ist ein Ros' entsprungen (en fa major)
* Herzlich tut mich verlangen (en la menor)
* Herzlich tut mich verlangen (segona versió) (en la menor)
* O Welt, ich muß dich lassen (segona versió) (en fa major)

## Transcripcions

Preludis 4, 5, i 8–11 va ser transcrit per piano de solo per Ferruccio Busoni dins 1902 mentre BV B 50. Aquestes transcripcions han estat enregistrades per Paul Jacobs i Llop Harden.

## Referències

* ↑ Bond, Ann. Brahms Chorale Preludes, Op. 122, The Musical Times, Vol. 112, Nbr. 1543, pp. 898–900. September 1971.

## Enllaços externs

* Preludis corals, Op. 122: Partitura lliure a l'IMSLP.
* Herzlich tut mich verlangen (Op. 122/10) Enregistrament en viu de Robert Smith a YouTube (orgue de 1872 de St. Jakob, Köthen)
# El Valle (volcà)

El Valle és un estratovolcà situat al centre de Panamà, uns 80 km al sud-oest de la ciutat de Panamà.
Amb 1.185 msnm, és el volcà més oriental de l'arc volcànic centreamericà, format per la subducció de la placa de Nazca per sota de Centreamèrica. Fins a la dècada de 1990 es pensava que no existia vulcanisme actiu a Panamà, però estudis posteriors mostren que en algun moment de fa més de 200.000 anys, el volcà va patir una gran erupció que provocà que el seu cim col·lapsés al damunt la càmera de magma buida formant una gran caldera. Des d'aquell moment s'han desenvolupat diversos doms de lava dins la caldera, formant els cims Cerro Pajita, Cerro Gaital i Cerro Caracoral. Fa 34.600 hi hagué importants erupcions freatomagmàtiques quan el magma va interactuar amb l'aigua del llac de la caldera que van generar fluxos piroclàstics que van arribar a la costa del Pacífic.

## Referències

* ↑ de Boer, J., Defant, M.J., Stewart R. H., Restrepo, J. F., Clark, L. F., and Ramierez A. H., 1988, Quaternary calc-alkaline volcanism in western Panama: Regional variation and implication for the plate tectonic framework: J. South American Earth Sciences, v. 1, p. 275-293.
* ↑ Defant, M. J., Richerson, P.M., de Boer, J. Z., Stewart, R. H., Maury, R. C., Bellon, H., Drummond, M. S., Feiganson, M. D., and Jackson, T. E., 1991, Dacite genesis via slab melting and differentiation: La Yeguada Volcanic Complex, Panama, J. Petrol., v. 32, p. 1101-1142.
* ↑ Defant, M. J., Jackson, T. E., Drummond, M. S., de Boer, J. Z., Bellon, H., Feigenson, M. D., Maury, R. C., and Stewart, R.H., 1992, The geochemistry of young volcanism throughout western Panama and southeastern Costa Rica: An overview: J. Geol. Soc. Lond., v. 149, p. 569-579.
* ↑ Defant, M. J., Clark, L. F., Stewart, R. H., Drummond, M. S., de Boer, J. Z., Maury, R. C., Bellon, H., Jackson, T. E., and Restrepo, J. F., 1991, Andesite and dacite genesis via contrasting processes: the geology and geochemistry of El Valle Volcano, Panama: Contrib. Mineral. Petrol., v. 106, p. 309-324
* 1 2 «Global Volcanism Program | El Valle» (en anglès). [Consulta: 16 abril 2024].
# Sis concerts per a violí op. 6 (Vivaldi)

Antonio Vivaldi va compondre un conjunt de concerts, op. 6, que sortiren publicats l'any 1717 per Jeanne Roger a Amsterdam.
En la portada de l'edició original hi ha el títol: VI CONCERTI à Cinque Stromenti, tre Violini, Alto Viola e Basso Continuo di D. ANTONIO VIVALDI, Musico di Violino, e Maestro di COncerti del Pio Ospitale della Pietà di Venetia. OPERA SESTA. A AMSTERDAM. CHEZ JEANNE ROGER.

## Estructura del sis concerts

Els sis concerts consten de tres moviments, dins l'esquema "ràpid-lent-ràpid".
* «Concert núm. 1 en sol menor, RV 324»
En italià, «Concerto Primo in Sol minore per violino, archi e basso continuo».
* Allegro
* Grave
* Allegro
* «Concert núm. 2 en mi bemoll major, RV 259»
* Allegro
* Largo
* Allegro
* «Concert núm. 3 en sol menor, RV 318»
En italià, «Concerto Terzo in Sol minore per violino, archi e basso continuo».
* Allegro
* Adagio
* Allegro
* «Concert núm. 4 en re major, RV 216»
* Allegro
* Adagio
* Allegro
* «Concert núm. 5 en mi menor, RV 280»
* Allegro
* Largo
* Allegro
* «Concert núm. 6 en re menor, RV 239»
* Allegro
* Largo
* Allegro

## Referències

* 1 2 3 «6 Concerti, Op.6 (Vivaldi, Antonio)». ISMLP. [Consulta: 30 agost 2018].

## Enllaços externs

A IMSLP no hi ha la partitura dels concerts núm. 4 i 5.
* «Concert núm. 1 en sol menor, RV 324»: Partitura lliure a l'IMSLP.
* «Concert núm. 2 en mi bemoll major, RV 259»: Partitura lliure a l'IMSLP.
* «Concert núm. 3 en sol menor, RV 318»: Partitura lliure a l'IMSLP.
* Trio sonata: «Sonata núm. 6 en sol menor, RV 72»: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Sis concerts per a violí, op. 12 (Vivaldi)

Els Sis concerts per a violí, corda i continu, op. 12, compostos per Antonio Vivaldi, foren publicats el 1729 per Le Cène. Aquests sis concerts op. 12, juntament els de l'op. 11, són els darrers concerts de Vivaldi publicats en vida. Ambdues col·leccions, són concerts per a violí, amb oboè opcional, i es troben entre les menys conegudes, potser perquè la majoria no tenen sobrenoms.

## Context compositiu

L'any 1729 està situada en la meitat d'un període d'11 anys en els que Vivaldi sembla estar molt fora de Venècia. Des de 1724 els arxius de l'Ospedale della Pietà deixen d'anotar el seu nom en els registres anuals. Aquesta poca activitat veneciana coincideix amb el punt més elevat de l'evolució artística del compositor. No es té massa informació d'on va estar, però se sap segur que el 1729 va viatjar a Alemanya perquè el seu pare, Giovanni Battista, va demanar un permís a la Capella Ducal per acompanyar al seu fill en una gira per Alemanya. És molt probable que la gira passés per Amsterdam on Vivaldi entregaria a Le Céne tres col·leccions de manuscrits per a ser publicats: els Sis concerts per a flauta, op. 10, els Sis concerts op. 11 i els Sis concerts op. 12.

## Els "Sis concerts"

Aquí es presenten els sis concerts, numerats i amb la tonalitat corresponent. S'afegeix la durada aproximada amb dues xifres de referència: la primera, de la versió de l'Academy of Ancient Music dirigida per Christopher Hogwood, i la segona amb I Solisti Italiani.
| «Concert núm. 1 en sol menor, RV 317» La durada aproximada és de 10'09 – 12'30 Allegro Largo Allegro «Concert núm. 2 en re menor, RV 244» La durada aproximada és de 8'20 – 9'41 Allegro Larghetto Allegro «Concert núm. 3 en re major, RV 124» La durada aproximada és de 5'55 – 6'05 Allegro Grave Allegro | «Concert núm. 4 en do major, RV 173» La durada aproximada és de 8'30 – 9'13 Largo spiccato – Allegro Largo Allegro «Concert núm. 5 en si bemoll major, RV 379» La durada aproximada és de 9'26 – 10'07 Allegro Largo Allegro «Concert núm. 6 en si bemoll major, RV 361» La durada aproximada és de 10'13 – 10'42 Allegro Largo Allegro |

## Referències

* ↑ «Antonio Vivaldi (1678-1741) L'Arte dell'Arco (Brillant Classics 95048)». Brillant Classics. [Consulta: 5 setembre 2108].
* ↑ Pérez de Arteaga, José Luís. «Capítol 8. La música vivaldiana». A: Enciclopedia Salvat de Los Grandes Compositors. Salvat, 1981. ISBN 8471374587. p. 109
* ↑ Esfield. «MuseData# Antonio Vivaldi». Wiki of the Center for Computer Assisted Research in the Humanities at Stanford University. CCARH Wiki. [Consulta: 4 setembre 2018].
* ↑ Enregistrament, el novembre de 1993 amb Pavlo Beznosiuk i l'Academy of Ancient Music dirigida per Christopher Hogwood. Editat per L'Oiseau-Lyre 443556.
* ↑ Enregistrament, el juliol de 1994 amb I Solisti Italiani; els solistes són Federico Guglielmo, Antonio De Secondi, Carlo Lazari, Gigino Maestri. Editat per Denon Records 78974.

## Enllaços externs

* Concert, op. 12 num. 1: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Il Gran Mogol

Il Gran Mogol (El Gran Mogol), RV 431a, és un concert per a flauta d'Antonio Vivaldi –Concert «Il Gran Mogol» per a flauta, corda & continu en re, RV 431a–, escrit a finals de la dècada de 1720 o principis de la dècada de 1730. Era la part de L'Índia d'un conjunt de quatre concerts 'nacionals', La França (França), La Spagna (Espanya) i L'Inghilterra (Anglaterra). Els altres tres s'han perdut.
Va aparèixer en el catàleg de venda d'un llibreter holandès de 1759 i es considerava perduda fins al 2010, quan va ser redescobert per Andrew Woolley entre documents de Lord Robert Kerr (?-1746), fill de William Kerr, tercer Marquès de Lothian, ara en el National Archives of Scotland (Arxius Nacionals d'Escòcia). El propi Kerr va ser un flautista i es creu que les va aconseguir en un grand tour que va realitzar per Itàlia. Li ha estat assignat el RV 431a (catàleg Ryom).

## Anàlisi musical

El concert està en la tonalitat de re menor. Consta de 3 moviments:
* Allegro non molto
* Larghetto
* Allegro

## Referències

* ↑ Carrell, Severin «Vivaldi flute concerto discovered». The Guardian, 07-10-2010.
* ↑ Hall, George «Vivaldi: Il Gran Mogol - review». The Guardian, 08-10-2010.
* ↑ Mills Record Company: "Vivaldi: Concerto IL Gran Mogol For Flute, Strings & Continuo In D, Rv431a"

## Enllaços externs

* "Encuentran un concierto para flauta de Vivaldi en un archivo escocés"
* Papelesdemusica: La Vanguardia, 07/10/2010. "Encuentran un concierto perdido de Vivaldi en el Archivo Nacional de Escocia."
# Kyrie (Vivaldi)

El Kyrie en sol menor (RV 587) d'Antonio Vivaldi és una composició sobre el text del Kyrie de l'ordinari de la missa. Està escrit per a 8 in due Cori, amb dos cors, dues orquestres i baix continu, cada orquestra amb el corresponent cor de quatre parts. Segons Agostino Girard, a més d'aquest Kyrie, se'n conserven dos més: un Kyrie en re menor per a dos cors a quatre veus, corda i baix continu i un Kyrie en fa major per a cor a quatre veus, corda i baix continu (Kyrie a cuatro voci, del Vivaldi). Es troben a la col·lecció Giordano (vol. 35 i vol. 32 respectivament) de la Biblioteca Nacional de Torí.

## Anàlisi musical

El Kyrie RV 587 està dividit en tres moviments:
* Kyrie
* Christe
* Kyrie
El primer moviment, amb un destacat desenvolupament harmònic, consta de dues seccions: comença amb una introducció lenta i després, un Allegro que torna a aparèixer en el darrer moviment. L'interludi orquestral està basat en una versió modificada del primer moviment del seu Magnificat. El cor està acompanyat per l'orquestra que executa corxeres descendents. El segon moviment és un duet entre el cor i dues soprano de cada cor. El moviment final uneix el dos cors i acaba en un fuga. Vivaldi fa servir material musical del Concert per a orquestra en re menor, "Madrigalesco" RV 129.

## Referències

* ↑ Aquest Kyrie a 8 in due Cori, del Vivaldi es troba en el volum 40 de la col·lecció Foà de la Biblioteca Nacional de Torí. Entre 1969 i 1984 s'han publicat en cinc ocasions. Kolneder: Guía de Vivaldi, p. 125.
* ↑ Kolneder, Walter. Guía de Vivaldi. Madrid: Alianza, 1989 (1984), p. 232 (El libro de bolsillo, núm. 408). ISBN 8420604089.
* ↑ Corboz, Michel. Antonio Vivaldi. Musica Sacra. S-60.493. Erato-Hispavox, 1980.
* 1 2 Ryom, Peter; de Nys, Carl. Antonio Vivaldi. Musica Sacra. S-60.493. Erato-Hispavox, 1980.
# Lluís Busquets Borrell

Lluís Busquets Borrell (Granollers 8 de novembre de 1888 - Reus 12 d'abril de 1980) va ser un periodista i escriptor català.
Pertanyia al cos de funcionaris i en la seva joventut va treure una plaça a Reus, on anà a viure. Es va vincular a l'ambient reusenc i col·laborava en la premsa local. Escrivia assíduament a Les Circumstàncies i va ser director del setmanari satíric Gente Bien (Reus 1921-1922) i també de La Primavera: periòdic literari-festiu (Reus 1928). Va ser un dels fundadors de l'Associació de la Premsa de Reus. Va publicar Cuentos de amor y de dolor (Reus: Imprenta de Celestino Ferrando, 1921) i La mujer: glosas. El secreto de un millonario: narración, dues obres publicades en un sol volum (Reus: Imprenta de Celestino Ferrando, 1922).

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 151.
# El colibrí (pel·lícula)

El colibrí (italià: Il colibrì) és una pel·lícula dramàtica italiana del 2022 dirigida per Francesca Archibugi, que també va coescriure el guió. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula és una adaptació de la novel·la homònima del 2019 de Sandro Veronesi. Es va estrenar al Festival de Cinema de Roma el 13 d'octubre de 2022. Es va estrenar als cinemes a Itàlia l'endemà.

## Referències

* ↑ «Il Colibrì». Goita què fan, ara!. [Consulta: 25 setembre 2024].
* ↑ Crespi, Alberto. «Con 'Il colibrì' la Festa racconta il romanzo della vita» (en italià). la Repubblica, 13-10-2022. [Consulta: 14 desembre 2022].
* 1 2 Bordino, Margherita. «La Festa del Cinema di Roma presenta Il Colibrì, film tratto dal best seller di Sandro Veronesi» (en italià). Artribune, 13-10-2022. [Consulta: 14 desembre 2022].