OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església Ortodoxa d'Alexandria

L'Església Ortodoxa d'Alexandria, que té el nom històric de Patriarcat Ortodox Grec d'Alexandria i de tota l'Àfrica, és una de les esglésies autocèfales integrades en la Comunió ortodoxa. És la segona Església cristiana amb més fidels. El Patriarcat Ortodox Grec d'Alexandria i de tota l'Àfrica té la seva jurisdicció eclesiàstica sobre tots els països del continent africà.
El primer bisbe de l'Església Ortodoxa a Àfrica va ser Marc l'Evangelista, que va predicar la fe a l'Àfrica. Per això l'Església Ortodoxa és reconeguda con Església Apostòlica.
El cap de l'Església, actualment Teodor II (des del 9 d'octubre de 2004), porta el títol de Patriarca d'Alexandria i de tota Àfrica, amb residència a Alexandria, a Egipte.
El títol de Patriarca d'Alexandria també el porten altres tres dirigents de l'Església: el cap de l'Església Ortodoxa Copta, el Patriarca de l'Església Catòlica Copta i el Patriarca de l'Església Catòlica Melquita.

## Referències

* 1 2 «The Greek Orthodox Patriarchate of Alexandria and all Africa». Patriarchate of Alexandria. Arxivat de l'original el 2002-06-03. [Consulta: 26 agost 2023].
* ↑ «His Beatitude Theodoros II Pope and Patriarch of Alexandria». Patriarchate of Alexandria.. [Consulta: 26 agost 2023].

## Vegeu també

* Patriarca Ortodox d'Alexandria
* Llista de patriarques grecs ortodoxos d'Alexandria
# Poecilia velifera

Poecilia velifera és un peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15 cm de longitud total i les femelles els 18.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud-est de Mèxic.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Colònia Alemanya

La Colònia Alemanya (en hebreu: המושבה הגרמנית) (transliterat: HaMoshava HaGermanit) és un barri de Jerusalem, fundat en la segona meitat del segle xix pels membres de la Societat del Temple Alemany. Avui dia la Moshava, com la hi coneix popularment, és un barri de luxe partit en dos pel carrer Emek Refaim, una avinguda vorejada de botigues de moda, restaurants i cafès.

## Història
### Època bíblica

Emek Refaim (la Vall dels Gegants) s'esmenta en el Llibre de Josuè. El nom deriva d'una mítica raça de gegants que habitava aquesta regió en temps bíblics.

### Assentament templer

En 1873, després d'establir colònies en Haifa i Jaffa, els membres de la secta del Temple de Württemberg, Alemanya, es van instal·lar en una gran extensió de terra a la vall de Refaim, al sud-oest de la Ciutat vella de Jerusalem. La terra va ser comprada per un dels colons, Matthaus Frank, als àrabs de Beit Safafa.
Els templers eren cristians que es van separar de l'església protestant i es van establir a Terra Santa per preparar-se davant una futura salvació messiànica. Van construir les seves cases en l'estil al que estaven acostumats a Alemanya (cases d'un o dos pisos, amb sostres de teules inclinades i finestres tancades, però utilitzant materials locals com la pedra de Jerusalem en lloc de fusta i maons). Els colons es van dedicar en l'agricultura i els oficis tradicionals com la fusteria i la ferreria. Les seves cases corrien al llarg de dos carrers paral·lels que es convertirien a Emek Refaim i el camí de Betlem. El govern del Mandat Britànic de Palestina va deportar als templers alemanys durant la Segona Guerra Mundial. Com alemanys, eren considerats ciutadans enemics, tant més perquè no van fer cap esforç per amagar les seves simpaties nazis.

## Referències

* ↑ Ruth Kark, Michal Oren-Nordheim: Jerusalem and Its Environs, Jerusalem 2001, S. 114.
* ↑ "Hamoshava Hagermanit Beyerushalayim," Itzik Sweiki, SPNI bulletin, p. 23, teva.org.il
* ↑ Studies in the Economic and Social History of Palestine in the Nineteenth, by Roger Owen, 1982, Southern Illinois University Press, Page 44
* ↑ «Jerusalem: Architecture in the late Ottoman Period». Jewishvirtuallibrary.org, 27-01-1902. [Consulta: 7 juny 2012].
* ↑ From Slaughterhouse to Prime Minister's House, Haaretz
# Louisville (Kansas)

Louisville és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 209 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Louisville tenia 209 habitants, 77 habitatges, i 56 famílies. La densitat de població era de 164,7 habitants/km².
Dels 77 habitatges en un 37,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,5% hi vivien parelles casades, en un 18,2% dones solteres, i en un 26% no eren unitats familiars. En el 19,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,71 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,09.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,2% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 30,1% entre 25 i 44, un 20,1% de 45 a 60 i un 12,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.568 $ i la renda mediana per família de 37.045 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.250 $ mentre que les dones 18.472 $. La renda per capita de la població era de 15.741 $. Entorn del 8,9% de les famílies i el 12,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Louisville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Louisville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Església congregacional

S'anomena Església congregacional a qualsevol església cristiana protestant d'origen calvinista que practica el govern "congregacionalista" (de la mateixa església). En aquest sistema cada congregació administra els seus propis assumptes de manera independent i autònoma. Les Esglésies Congregacionalistes són una continuïtat de la tradició teològica mantinguda pels puritans. La seva gènesi va ser a través del treball dels divinistes congregacionalistes Robert Browne, Henry Barrowe i John Greenwood.
Moltes esglésies congregacionals proclamen la seva descendència de l'"Església congregacional original", una família de les esglésies protestants basades en una teoria de la unió publicada pel teòleg Robert Browne el 1592 i que es va originar en el moviment religiós "dissident" d'Anglaterra durant la reforma puritana. A la Gran Bretanya, els primers congregacionalistes van ser anomenats "els separatistes" o "els independents", per distingir-los dels presbiterians, que són igualment calvinistes.

## Referències

* ↑ Rohr, John Von. Shaping of American Congregationalism 1620-1957 (en anglès). The Pilgrim Press, 4 August 2009. ISBN 978-0-8298-2077-5. «Although the Savoy Declaration's confessin of faith was based largely upon that of Westminster, the section entitled "The Institution of Churches" became an important late seventeenth-century document depicting the congregational form of church order.»
* ↑ Fields, C. Ryan. Local and Universal: A Free Church Account of Ecclesial Catholicity (en anglès). InterVarsity Press, 6 February 2024. ISBN 978-1-5140-0672-6. «After the doctrinal exposition there follows a section titled "The Institution of Churches, and the Order Appointed in Them by Jesus Christ," which further specifies how their polity differs from the Presbyterian divines.»
* ↑ Davie, Martin. New Dictionary of Theology: Historical and Systematic (Second Edition) (en anglès). Inter-Varsity Press, 21 April 2016. ISBN 978-1-78359-457-3. «Cambridge Platform (1648) and Savoy Declaration (1658) were the fundamental formularies of, respectively, American and English Congregationalism. In doctrine they essentially reproduced the Westminster Confession, with the changes needed to provide for a church polity of independent congregations (Schaff; Leith; W. Walker, The Creeds and Platforms of Congregationalism, New York, 1893).»
* ↑ Melton, J. Gordon. Encyclopedia of Protestantism (en anglès). Infobase Publishing, 2005, p. 161. ISBN 978-0-8160-6983-5.
* 1 2 Pastoor, Charles; Johnson, Galen K. The A to Z of the Puritans (en anglès). Scarecrow Press, 28 September 2009, p. 84. ISBN 978-0-8108-7039-0.
* ↑ Hillerbrand, Hans J. Encyclopedia of Protestantism: 4-volume set (en anglès). Routledge, 2 August 2004. ISBN 978-1-135-96027-8. «Congregationalists formally embraced the Westminster Confession, apart from its Presbyterian polity, in the Cambridge Platform in America, and the Savoy Declaration in England.»
# Anglesina

Anglesina o glicina és el nom comú d'un gènere que científicament s'anomena Wisteria. Abraça unes deu espècies d'enfiladisses. Són originàries de Nord-amèrica i de diversos països de l'est d'Àsia, com la Xina, Corea i el Japó.
Són plantes de fulla caduca, llenyoses i de creixement ràpid. S'enfilen damunt d'altres plantes enrotllant les branques en sentit igual o contrari a les busques del rellotge. Poden arribar a escalar fins a una alçada de vint metres del terra i obrir-se fins a deu metres lateralment. Les fulles broten en parelles al voltant d'una branca central bastant rígida. Són de color verd clar al principi de la primavera, encara que de mica en mica es van enfosquint. Les flors són molt semblants a les de les pesoleres i les faveres, i apareixen sempre reunides en grups com les del raïm. En general, són oloroses, i presenten diversos colors, que van del blanc al violeta i al celeste lavanda, o del rosa al rosa púrpura.
Wisteria sinensis entre abril i maig; Wisteria floribunda entre maig i juny, i Wisteria venusta entre juny i juliol.
Es fa servir com a enfiladissa en jardins i balcons, encara que també es pot cultivar en forma d'arbret al centre de la gespa.
A ple sol.
El normal de jardí.
Es fa en les temporades de tardor i primavera. La multiplicació és per estaca al juny o per esqueix llenyós a l'abril o a l'agost.

## Taxonomia

* Wisteria brachybotrys
* Wisteria floribunda - Japonesa Wisteria
* Wisteria frutescens - Americana Wisteria
* Wisteria japonica
* Wisteria macrostachya - Kentucky Wisteria
* Wisteria sinensis - China Wisteria
* Wisteria venusta - Wisteria seda
* Wisteria villosa

## Referències

* Ohio State University fact sheet.

## Vegeu també

* Glicina

## Galeria

* Wisteria sinensis formada per créixer sobre una paret d'un edifici
* Wisteria floribunda
* Wisteria floribunda
* Wisteria floribunda
* Wisteria floribunda
* Wisteria japonica
# Comando Barcelona

El comando Barcelona va ser un grup de l'organització armada Euskadi Ta Askatasuna (ETA) que va estar operatiu a Catalunya des del 1986 fins al 2001, amb diverses desarticulacions i reconfiguracions entremig. Va ser responsable d'atemptats com els de l'Hipercor el 1987 i Vic el 1991, amb desenes de morts. Va assassinar també a diversos polítics, com Ernest Lluch, ministre de Sanitat i Consum al primer govern de Felipe González, i a José Luis Ruiz Casado i Francisco Cano Consuegra, regidors del Partit Popular a Sant Adrià de Besòs i Viladecavalls, respectivament.

## Referències

* ↑ Tarín, Santiago. «ETA a Catalunya, entre l’oblit i la memòria», 31-10-2023. [Consulta: 24 juny 2024].
* ↑ «Avui declararan els sis catalans acusats de col·laborar amb el "comando Barcelona" d'ETA». 324cat, 07-10-2003. [Consulta: 24 juny 2024].
* ↑ «En llibertat l'etarra Felipe San Epifanio, excap del comando Barcelona». Regió 7, 14-07-2017. [Consulta: 24 juny 2024].
* ↑ «Trayectoria del 'comando Barcelona', uno de los más activos de ETA». [Consulta: 24 juny 2024].
* ↑ «Ernest Lluch Martín». Colectivo de Víctimas del Terrorismo. [Consulta: 12 setembre 2022].
* ↑ «José Luis Ruiz Casado». Colectivo de Víctimas del Terrorismo. [Consulta: 12 setembre 2022].
* ↑ «Francisco Cano Consuegra». Colectivo de Víctimas del Terrorismo. [Consulta: 12 setembre 2022].
# Lost Springs (Kansas)

Lost Springs és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 71 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lost Springs tenia 71 habitants, 30 habitatges, i 23 famílies. La densitat de població era de 119,2 habitants/km².
Dels 30 habitatges en un 36,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,7% hi vivien parelles casades, en un 16,7% dones solteres, i en un 23,3% no eren unitats familiars. En el 23,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,7.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,2% tenia menys de 18 anys, un 5,6% entre 18 i 24, un 25,4% entre 25 i 44, un 28,2% de 45 a 60 i un 12,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 15.455 $ i la renda mediana per família de 16.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 15.625 $ mentre que les dones 11.250 $. La renda per capita de la població era de 7.227 $. Entorn del 15,8% de les famílies i el 21,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lost Springs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lost Springs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Església de Dreifaltigkeitsberg

L'església de Dreifaltigkeitsberg o església de la Trinitat, és un centre de pelegrinatge catòlic situat a la muntanya de Dreifaltigkeitsberg, elevada sobre la petita ciutat de Spaichingen al districte de Tuttlingen a Baden-Württemberg. La parròquia pertany a la diòcesi de Rottenburg-Stuttgart i és un monument arquitectònic protegit per l'administració de Baden-Württemberg. És un temple vinculat als claretians des del 1924.

## Descripció

L'església va ser construïda al lloc d'un edifici medieval anterior consagrat l'any 1415, que va ser construït en lloc d'un lloc de culte celta. L'any 1666 es va col·locar la primera pedra de l'església de pelegrinatge i la consagració es va fer l'any 1673. La torre de l'església de carreu a l'oest de la nau es va construir entre 1693 i 1699. La cúpula original va ser destruïda per un llamp al segle XVIII i va ser substituïda per una estructura octogonal amb plataforma el 1842.
Durant la dècada del 1760 l'església cruciforme s'amplià afegint-hi un transsepte amb una cúpula creuada plana i afegint-hi un cor retractat tancat per tres costats a llevant. Durant aquest temps també s'hi va afegir la sagristia. D'aquesta època també provenen els mobles del barroc tardà.
Una primera renovació va tenir lloc a la dècada del 1850. Entre 1876 i 1883 el cor i la nau van ser restaurats i pintats. L'any 1974 es va redissenyar l'interior i es va substituir el paviment.
El mobiliari de l'església inclou un altar major, que s'atribueix a Joseph Anton Feuchtmayer. Al retaule s'integra un quadre miraculós d'Anton Joseph Schupp. A la nau hi ha estàtues de l'arcàngel Miquel i l'arcàngel Gabriel. L'orgue va ser construït l'any 1889 per Anton Braun.
També hi ha una escultura de sant Antoni Maria Claret, fundador dels claretians, ja que aquest temple té una forta vinculació amb la congregació des del 1924.

## Referències

* 1 2 «Dreifaltigkeitsberg: cent anys del pulmó claretià al sud d’Alemanya». [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ «Seelsorgeeinheit am Dreifaltigkeitsberg - Dreifaltigkeitsberg». [Consulta: 6 juliol 2024].
* 1 2 3 Georg Dehio: Deutscher Kunstverlag, München 1997, S. 679–680.
* ↑ Information zur Orgel
# Fileu

Fileu (en grec antic: Φυλεύς) va ser un heroi, fill d'Augias, rei de l'Èlida.
Va participar en la cacera de senglar de Calidó. Quan el seu pare discutia amb Hèracles sobre la remuneració que demanava per haver netejat els estables, va fer costat a l'heroi contra Augias i el seu pare el va desterrar. Es va instal·lar a l'illa de Dulíquion, propera a Ítaca. Es va casar amb Timandra, amb qui va tenir un fill anomenat Meges, i una filla, Euridamia, que més tard es va casar amb l'endeví Poliïdos. Quan Hèracles va matar els Moliònides i va ocupar Elis, va matar Augies i va establir Fileu en el tron de la ciutat. Ell, segons Pausànias, el va cedir als seus germans i se'n va tornar a Dulíquion.

## Referències

* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 200. ISBN 9788496061972.
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, V, 3, 3

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 95. Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Combe (llengua)

Ndowe, o Combe, és una llengua de la família de llengües bantus occidentals parlada pel Poble Ndowé de Guinea Equatorial i Camerun. Aquesta llengua no té una variació dialectal excessiva, així els seus parlants poden entendre's perfectament, independentment de en quin dialecte parle cadascú. Les seues variants es classifiquen de la manera següent: Combe, Buiko, One, Igara i Mare. Avui als parlants Ndowe se'ls pot trobar a la zona al sud de Bata, cap al Sud de Rio Benito així com en parts del Camerun. És mútuament intel·ligible, o gairebé, amb el yasa.

## Referències

* ↑ Combe (llengua) referència a Ethnologue (16th ed., 2009)
* ↑ «"Sons de Guinea Equatorial"; EquatorialGuinea.org; Recuperat 12/08/1998». Arxivat de l'original el 1999-09-03. [Consulta: 8 març 2010].
* ↑ Bouh Ma Sitna, Charles Lwanga. Le Syntagme Nominal du Yasa. Universitat de Yaoundé I: memòria de màster, 2004.
# Concert per a piano núm. 3 (Bartók)

El Concert per a piano núm. 3 en mi major, Sz. 119, va ser escrit per Béla Bartók el 1945 mentre el compositor vivia exiliat als Estats Units i patia una fase terminal de leucèmia. Va ser interpretat per primera vegada el 8 de febrer de 1946, per György Sándor i l'Orquestra de Filadèlfia, dirigida per Eugene Ormandy.
Obra pòstuma i escrita mentre estava lluitant contra les últimes etapes de la leucèmia, Bartók també va lluitar per completar el seu Tercer Concert per a piano. No conté les exigències tècniques i conceptuals dels dos anteriors i s'aventura per a un alliberament formal i estilístic que el situa com una de les composicions més líriques i personals de l'autor.
Bartók va voler dedicar el concert a la seva esposa Ditta Pásztory-Bartók, una talentosa pianista. En morir Bartók el 26 de setembre d'aquest any, el tercer i últim moviment del concert va quedar inacabat. El seu alumne, Tibor Serly, va ser el responsable de completar els últims 17 compassos.
El concert es compon de tres moviments i s'aparta notablement d'obres anteriors de l'autor en la mesura en què conté nombrosos temes tonals i una manca en bona part dels trets de color ombrívol i complexitat rítmica característics de composicions prèvies. D'altra banda, la part solista és de menor virtuosisme que en els dos primers concerts. La recepció crítica va ser poc favorable, precisament per les característiques assenyalades.
L'Acompanyament orquestral es compon de cordes, dues flautes (la segona toca també el flautí), dos oboès (el segon toca també el corn anglès), dos clarinets (el segon toca també el clarinet baix), dos fagots, quatre trompes, dues trompetes, dos trombons, una tuba, timbals i percussió (que inclou un xilòfon i un tam-tam).

## Moviments

Els tres moviments del concert amb una durada total d'uns 25 minuts són:
* Allegretto
* Adagio religioso
* Allegro vivace

## Referències

* ↑ Trullén, Lluís. «Béla Bartók: Concert per a orquestra i Concert per a piano núm. 3». Revista Musical Catalana. [Consulta: 1r novembre 2021].
* ↑ «Els elements». OBC. Arxivat de l'original el 21 de gener 2021. [Consulta: 18 gener 2021].
# Ali Hazelwood

Ali Hazelwood és el pseudònim d'una autora de novel·les romàntiques i professora de neurociència italiana. La majoria de les seves obres se centren en les dones en el món acadèmic i les STEM. La seva novel·la debut, La hipòtesi de l'amor, va ser un best-seller del New York Times.

## Referències

* ↑ Daily, Lisa. «Love Goes From Hypothesis to Proven in Ali Hazelwood's Latest Rom-Com | BookTrib» (en anglès americà). booktrib.com, 24-08-2022. [Consulta: 25 agost 2022].
* ↑ «Best Sellers - Books - Oct. 24, 2021» (en anglès). The New York Times, 24-10-2021.
# Tandy Corporation

Tandy Corporation és una empresa familiar estatunidenca fundada el 1919, que produïa articles de cuir en Fort Worth, Texas, i que es va tornar coneguda en adquirir el 1963 i donar el seu nom a la RadioShack Corporation de Cambridge, Massachusetts. El nom Tandy va ser abandonat el maig de 2000, quan RadioShack Corporation es va tornar el nom oficial (a excepció del Regne Unit, on el nom «RadioShack» fins i tot és en ús)

## Referències

* ↑ «UK Tandy stores sold to phone firm» (en anglès). The Register, 26-01-1999.

## Vegeu també

* TRS-80

## Enllaços externs

* La història de Tandy en The Handbook of Texas Online. (anglès)
# Casquet polar

Un casquet polar és la regió d'un planeta o satèl·lit que es troba a latituds altes i que està coberta de glaç. No hi ha requisits mínims quant a la mida o la composició d'una massa de glaç perquè se l'anomeni casquet polar, ni tampoc és necessari que es trobi a sobre de terra ferma; només ha de ser una massa glaçada a la regió polar.

## Característiques

La composició del glaç pot variar. Per exemple, els casquets polars de la Terra estan fets principalment d'aigua glaçada, mentre que els casquets marcians són una mescla de gel de diòxid de carboni i d'aigua glaçada.
Els casquets polars es formen perquè les regions de latituds altes reben menys energia en forma de radiació solar del Sol que les zones equatorials, cosa que provoca una temperatura de superfície més baixa. Hi ha variacions estacionals degudes a la variació de la insolació rebuda a mesura que el planeta o lluna gira al voltant del Sol. A més, al llarg de períodes més llargs, els casquets poden créixer o empetitir-se a causa de les variacions climàtiques (vegeu època glacial, clima polar).
El casquet polar de l'Àrtida s'està reduint, mentre que sembla que l'Antàrtic s'està tornant més gruixut, possiblement a causa de l'escalfament global antropogènic.

## A la Terra

El pol Nord de la Terra està cobert per una banquisa glacial que flota a l'oceà Àrtic, la banquisa àrtica. Les parts del gel que no es fonen a l'estiu poden esdevenir molt gruixudes i fer més de vint metres de gruix. El gel que es fon a l'estiu sol fer un metre de gruix. L'àrea coberta pel casquet varia entre nou i dotze milions de quilòmetres quadrats.
L'Antàrtida, al pol Sud de la Terra, és un continent cobert per una capa de glaç. Cobreix una extensió de gairebé 14 milions de km² i conté uns 25-30 milions de km³ de glaç, o un 70% de l'aigua dolça del planeta.

## A Mart

El planeta Mart també té casquets polars, però contenen diòxid de carboni glaçat a més d'aigua. Les estacions marcianes fan canviar els casquets polars: el gel de diòxid de carboni se sublima a l'estiu, descobrint una superfície rocosa, i es forma de nou a l'hivern.

## Vegeu també

* Glacera
* Indlandsis
* Casquet polar àrtic