OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carmen Bolea Foradada

Carmèn Bolea Foradada, Ayerbe (Osca) 1935, fou una infermera que va crear una Escola de Dames de Sanitat Militar a Lleida.

## Biografia

Carmèn Bolea va estudiar a la Facultat de Medicina i a l'Hospital Militar de Saragossa, obtenint la titulació d’ Ajudant Tècnic Sanitari (ATS) l’any 1959. Durant la seva formació a Saragossa, va conèixer el cos de Dames Voluntàries de Sanitat Militar i s'hi va unir per vocació i patriotisme.
El primer treball com a infermera va ser a la Residencia Sanitaria Enrique Sotomayor actual Hospital de Cruces, a Bilbao, on va cursar una formació en gestió d'un any per qualificar-se com a cap d'infermeria.
L'any 1960, va treballar a la Residencia Sanitaria General Moscardó de Lleida, actual Hospital Universitari Arnau de Vilanova, on va exercir com a supervisora del servei de quiròfan i esterilització. Posteriorment, va assumir la direcció d'infermeria del centre, compartida amb la Madre Segunda Amor, superiora de la comunitat de germanes religioses Franciscanes Missioneres Mare del Diví Pastor. Com a cap d'infermeria, Bolea organitzava les cartelleres de treball, gestionava la contractació de nou personal i vetllava per la qualitat del servei d'infermeria.
L'any 1975, el comandant doctor Manuel Bueno li proposà crear una Escola de Dames de Sanitat Militar a Lleida, repte que ella accepta. El programa d'estudis durava dos anys i incloïa tant formació sanitarària com castrense. Entre 1975 i 1989, es van formar 13 promocions amb un total de 149 diplomades.
Amb motiu del desè aniversari de la creació de l'Escola, l'any 1986 es decideix donar nom al col·lectiu de Damas Auxiliars de Lleida. El personatge escollit va ser Maria Sauret, dona lleidatana que, segons recullen les cròniques, va mostrar un gran valor a la defensa de Lleida el 1707 durant la Guerra de Successió. Aquest nom va ser incorporat al banderí que, juntament amb la creu de Malta, simbolitzaven i distingien les dames voluntàries de sanitat militar de Lleida.
Carmèn Bolea va continuar treballant fins a la seva jubilació l'any 2000, com a personal del Govern Militar de Lleida.

## Homenatges i reconeixements

L'any 1984, la Capitania General de Barcelona va proposar a Narcís Serra, ministre de Defensa, que li fos concedida la "Cruz del Mérito Militar con distintivo blanco de primera clase" per la seva dedicació i treball en el Cos Especial de Dames Auxiliars de Sanitat Militar.

## Referències

* 1 2 Ramió, A.; Torres, C.; Guilera, A.. Infermeres pioneres a Catalunya. Del franquisme a la democràcia.. Barcelona: Ediciones San Juan de Dios. Campus Docent., 2018, p. 144-157. ISBN 978-84-944652-6-0..
* ↑ Torres,C;Ramió,A.. El asociacionismo en la enfermería y su influencia en el desarrollo de la profesión. Memoria de una Dama de Sanidad Militar: Carmen Bolea Foradada. (en castellà). Madrid: Colegio Oficial de Enfermería de Madrid (CODEM), 2013, p. 659-666. ISBN 978-84-695-7028-9,.
* ↑ «Lérida: transición y mujeres en el Ejército» (en castellà), 12-03-2015. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «Damas auxiliares de sanidad listado» (en castellà). Archivo general militar de Guadalajara, 2023. [Consulta: 24 febrer 2025].
# Glàndula sebàcia

Les glàndules sebàcies són situades a la dermis i estan formades per cèl·lules plenes de lípids que es desenvolupen embriològicament durant el quart mes de gestació, com una gemmació epitelial del fol·licle pilós.
Aquesta glàndula es caracteritza per sintetitzar el sèu, una substància lipídica que té com a funció lubricar i protegir la superfície de la pell.
Són glàndules alveolars compostes, i les cèl·lules secretores d'aquestes glàndules acumulen sèu en forma de gotes que omplen tota la cèl·lula, lliurant-les de cop al canalicle pilós tot desapareixent la cèl·lula. Es tracta doncs d'una secreció holocrina. Els nuclis van desapareixent tot aproximant-se al canalicle de secreció.
# Helmar Müller

Helmar Müller (Sombor, 11 d'agost de 1939 - 9 de juny de 2023) fou un atleta alemany, especialista en els 400 metres, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on va disputar dues proves del programa d'atletisme. Formant equip amb Manfred Kinder, Gerhard Hennige i Martin Jellinghaus va guanyar la medalla de bronze en els 4×400 metres, mentre en els 400 metres quedà eliminat en semifinals.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze del Campionat d'Europa d'atletisme en pista coberta de 1970 i una medalla d'or i una de plata a les Universíades de 1967.

## Millors marques

* 400 metres. 45.7" (1968)

## Referències

* 1 2 «Tiefe Trauer um Helmar Müller» (en alemany). [Consulta: 23 juny 2024].
* 1 2 «Olympedia – Helmar Müller». [Consulta: 13 desembre 2021].
* ↑ «Helmar MÜLLER | Profile | World Athletics». [Consulta: 23 juny 2024].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 23 juny 2024].
# Risum-Lindholm

Risum-Lindholm (frisó septentrional Risem-Loonham) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Südtondern, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Fou creat el 1969 de la unió dels antics municipis de Risum i Lindholm. És un dels pocs municipis del districte de Nordfriesland continental que encara es parla una varietat de frisó septentrional. Els frisons septentrionals la consideren capital de Frísia Septentrional i hi ha la seu de la Friisk Foriining. Segons el cens de 2022 aquesta població tenia 3.912 habitants.

## Agermanaments

* Bousies

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties - Population Statistics, Charts and Map». citypopulation.de. [Consulta: 15 març 2025].
# Rèquiem (Rutter)

El Rèquiem de John Rutter és un composició musical de parts del rèquiem llatí amb salms afegits en anglès, per a soprano solista, cor mixt i orquestra petita o orgue amb un conjunt instrumental. Es va estrenar el 13 d'octubre de 1985 a l'església Lovers' Lane United Methodist de Dallas, Texas, pel Sanctuary Choir and orchestra. Els moviments 1, 2, 4 i 7 es van realitzar per primera vegada el 14 de març de 1985 a l'església presbiteriana de Fremont, Sacramento, Califòrnia, pel Sanctuary Choir and ensemble. Les dues representacions van ser dirigides pel compositor. The Lord is my Shepherd va ser escrit originalment el 1976 com un himne separat.

## Anàlisi musical

A diferència dels teatrals grans rèquiems de Berlioz i Verdi, la composició de Rutter s'emmarca més aviat en els de tradició devota, com els de Fauré i Duruflé. Les corals que l'han d'interpretar no cal que siguin grans, només té una solista, la instrumentació és sòbria i té una durada inferior als quaranta minuts.
Igual com en els de Fauré i Duruflé, el text llatí de la Missa pro defunctis no hi és sencer, els fragments utilitzats són els que parlen de la llum i del consol que emergeixen i s'imposen a l'obscuritat i la desesperació; i tal com succeeix amb més d'un rèquiem del segle xx, els textos en llengua vernacla es combinen amb textos en el llatí tradicional. Hi ha dos salms associats al ritu funerari, l'ombrívol De profundis (salm 130) i el serenament confiat salm 23. En cadascun hi ha una participació important d'un instrument solista, el violoncel i l'oboè, respectivament. A més a més, els moviments 5 i 7 incorporen frases que pertanyen a la missa de difunts anglicana, en una magnífica llengua anglesa del 1622 del Book of Common Prayer.

## Referències

* ↑ Pajares Alonso, Roberto L. Historia de la música en 6 bloques. AEBIUS, p. 486. ISBN 9788415209348.

## Enllaços externs

* John Rutter parla del seu rèquiem Arxivat 2015-05-18 a Wayback Machine.
# Candela estàndard

En astrofísica, s'anomena candela estàndard un objecte celeste de lluminositat coneguda, que serveix de referència per a determinar distàncies a galàxies. S'usa aquest terme per a referir-se a les propietats físiques de determinats objectes o processos que tenen lloc en aquests, que permeten estimar la distància a la qual es troben.
Excepte per als objectes molt pròxims a nosaltres de només uns quants anys llum, en els que és possible determinar la distància per procediments geomètrics, la font d'informació en què es basa l'estimació de qualsevol distància còsmica consisteix a comparar la llum que es rep d'un determinat objecte amb la llum que emet, és a dir, amb la seva lluminositat intrínseca. Mentre que és possible determinar la primera amb força precisió, no és possible saber la segona si no és mitjançant alguna propietat de l'objecte emissor que pugui mesurar-se i que estigui relacionada amb l'esmentada lluminositat.
Entre les principals candeles estàndard hi ha el període de variabilitat de determinades estrelles, principalment la de Cefeida, RR Lyrae, o les supernoves de tipus Ia.
# Polifonia (literatura)

En literatura, la polifonia és un tret de la narrativa, que inclou una diversitat de punts de vista i veus. El concepte fou inventat per Mikhail Bakhtin, basant-se en el concepte de la polifonia musical. Així doncs, s'entén per text polifònic aquell en què cada personatge manifesta, a l'interior del text, la seva manera d'entendre i veure el món, de manera que el lector té una idea de tantes perspectives vitals com personatges principals hi ha. Aquest pensament individual no és relatat per un altre (personatge o narrador) sinó que ho fa cada personatge en una situació determinada del relat, on li és inevitable manifestar-ho. És una característica dels textos literaris que presenten pluralitat de veus, que es corresponen amb diverses consciències independents, inconfusibles i no reduïbles entre si. Cada personatge és així subjecte i no sols objecte del discurs.
Un dels exemples més coneguts de polifonia literària és la prosa de Dostoievski. Bakhtin va caracteritzar l'obra de Dostoievski com a polifònica, pel fet que, a diferència d'altres novel·listes, no sembla aspirar a una 'visió única', i va més enllà de descriure les situacions des de diversos angles. Dostoievski va crear novel·les plenes de dramatismes, on deixa que es desenvolupin els punts de conflicte i els caràcters amb desigualtats fins a un insuportable crescendo (Els germans Karamàzov). Durant les seves descripcions la veu del narrador es fusiona imperceptiblement amb el to de la gent que està descrivint.
Un altre exemple de novel·la polifònica del segle XX és l'Ulisses de James Joyce

## Referències

* Mikhail Bakhtin. Problems of Dostoyevsky’s Art: Polyphony and Unfinalizability

## Enllaços externs

* Article a The Literary Encyclopedia (anglès)
# Gabino Olaso Zabala

Gabino Olaso Zabala (Abadiño, País Basc, 18 de febrer de 1869 — La Font de la Figuera, La Costera, 5 d'agost de 1936), va ser un religiós de l'Orde de Sant Agustí, beatificat en 2007.

## Biografia

Ja en l'Orde de Sant Agustí va ser ordenat sacerdot en 1893. A l'any següent va ser enviat a les Filipines. En 1896 esclata en el país la revolució anticolonial. En eixe mateix any, segons la mateixa víctima, Gabino va participar, primer com a instigador i després directament, en la tortura d'un altre sacerdot, el pare Mariano Dacanay. En 1898 va ser capturat per independentistes que el van mantenir presoner durant any i mig, període en el qual aquesta vegada va ser ell qui va rebre els maltractaments. A més de ser missioner va ser professor del Seminari Conciliar de Vigam. Va tornar a Espanya l'any 1900 i va exercir el seu apostolat docent en els col·legis de Llanes, Tàpia i Ceuta. En 1933 va ser nomenat superior de la casa infermeria de Cabdet, on li va sorprendre l'aixecament de juliol de 1936, l'esclat de la Guerra Civil espanyola. El 23 de juliol va ser detingut, juntament amb els altres monjos, i dut a la presó del poble.
El 5 d'agost de 1936, a l'edat de 67 anys, va ser executat, en les proximitats de La Font de la Figuera. Va ser beatificat per Benet XVI el 28 d'octubre de 2007 al Vaticà juntament amb altres 497 màrtirs espanyols més.

## Referències

* ↑ John Allen a Torture in his history: saint Spanish martyr's beatification
* ↑ John Allen a Torture in his history taints Spanish martyr's beatification
# Focos

Focos (en grec antic Φῶκος) fou un heroi grec, fill d'Èac i de Psàmate.
Natural d'Egina, emigrà a la regió que després, en honor seu, s'anomenà Focea. El nom de Focos era una recordança de la metamorfosi de la seva mare, filla de Nereu i, per tant, germana de Tetis. Per escapar-se dels braços d'Èac, Psàmate, que igual que altres divinitats marines es podia transformar, es va convertir en una foca, cosa que no va impedir que Èac aconseguís el seu objectiu i que ella li donés un fill. Quan es va fer gran, Focos es va embarcar i va marxar de Salamina, el país del seu pare, per anar a la Grècia central. Va conquerir un país que anomenà Fòcida i es va aliar amb un indígena, Iaseu, per altra banda desconegut, es va casar amb Astèria, filla de Deíon i Diomede, que pertanyia pel seu avi Xutos a l'estirp de Deucalió. Astèria li va donar dos bessons, Crisos i Panopeu.
Més endavant va tornar a l'illa d'Egina per participar en uns jocs atlètics, però fou mort pels seus germanastres Telamó i Peleu, els fills d'Èac i d'Endeis, gelosos de les seues victòries i potser per gelosia de la dona legítima d'Èon. Psàmate venjà la seva mort enviant un llop per delmar els ramats de Peleu a Tessàlia, on s'havia refugiat després que el seu pare l'exiliés. Però, accedint als precs de Tetis, Psàmate va consentir en convertir aquest animal en pedra.
Un altre Focos era nascut a Glisant, a Beòcia, i va ser el pare de Cal·lírroe, segons una tradició recollida per Plutarc. Els pretendents de la seva filla el van matar, però finalment van ser morts per lapidació.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 206. ISBN 9788496061972.
* ↑ Plutarc. Escrits d'ètica pràctica: narracions d'amor, IV, 774

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 97. Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Carsick Cars

Carsick Cars és un trio d'indie rock xinés format el març de 2005. Se'ls considera una de les formacions pioneres de l'indie rock al país.
Carsick Cars va llançar el seu àlbum dedebut homònim el 2007, editat per Maybe Mars a la Xina, i per Tenzenmen a Austràlia. La banda es va unir a Sonic Youth per a la seua gira europea, als concerts a Praga i Viena el 2007. Un senzill de 7" de temes extrets d'aquell primer àlbum va ser llançat al Regne Unit per Suyin Records. El juny de 2009, la banda va publicar el seu segon àlbum, You Can Listen, You Can Talk. El març de 2010, 2011 i 2012 Carsick Cars va actuar al festival de música SXSW a Austin, Texas.
A partir de novembre de 2010, Li Weisi i Li Qing van deixar Carsic Cars per centrar-se en els seus altres projectes. Van tornar a la banda el 2017.
La seua cançó de debut, Zhongnanhai, inspirada en la marca de cigarrets xinesa, ha estat citada com un himne de l'escena musical underground de Beijing.

## Referències

* 1 2 «China’s Indie Rock Pioneers Return to a Transformed Touring Market - RADII» (en anglès americà), 02-08-2024. [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ «A Musical Revolution: The China Wave / In Depth // Drowned in Sound». Arxivat de l'original el 2020-12-08. [Consulta: 12 desembre 2013].
* ↑ «Carsick Cars (album)».
* ↑ «tenzenmen».
* ↑ «Sonic Youth 2007 Calendar». Arxivat de l'original el 2007-10-30. [Consulta: 25 octubre 2007].
* ↑ «Suyin Records». Arxivat de l'original el 2009-03-04. [Consulta: 27 juny 2009].
* ↑ «Carsick Cars - You Can Listen, You Can Talk». Arxivat de l'original el 2009-06-12. [Consulta: 27 juny 2009].
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2017-08-12. [Consulta: 21 gener 2011].
* ↑ «Beijing indie-rockers Carsick Cars reform for Shanghai music festival» (en anglès), 31-08-2017. [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ Ash, Alec. Wish lanterns : young lives in new China. First North American. Arcade, 7 March 2017. ISBN 978-1628727647.
# Henk Cornelisse

Henk Cornelisse (Amsterdam, 16 d'octubre de 1940) és un ciclista neerlandès, ja retirat, que fou professional entre 1965 i 1969.
Abans, com a ciclista amateur, va prendre part en els Jocs Olímpics de Tòquio de 1964, en què guanyà una medalla de bronze en la prova de persecució per equips, junt a Cor Schuuring, Gerard Koel i Jaap Oudkerk.
El seu fill Michel també es dedicà al ciclisme professionalment.

## Palmarès

* 1962
** 1r a la Ronde van Friesland
** 1r a la Ronde van Noord-Holland
** 1r a la Ronde van Overijssel
** Vencedor d'una etapa de la Ronde van het IJsselmeer
* 1964
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Tòquio en persecució per equips
** Vencedor d'una etapa de l'Olympia's Tour
** Vencedor d'una etapa de la Ronde van het IJsselmeer

## Referències

* 1 2 «CORNELISSE Henk (Hendrik Jan Willem)». [Consulta: 12 desembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Henk Cornelisse». [Consulta: 12 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Henk Cornelisse a sitiodeciclismo.net
# La cena delle beffe

La cena delle beffe (El sopar dels bufons) és una òpera en quatre actes composta per Umberto Giordano sobre un llibret en italià de Sem Benelli, una adaptació de la seva obra homònima de 1909. La història, ambientada a Florència en l'època de Lorenzo de Medici, narra la rivalitat entre Giannetto Malespini i Neri Chiaramantesi per l'afecte de la bella Ginevra i la set de venjança de Giannetto sobre una broma cruel que li van fer Neri i el seu germà Gabriello. La broma venjativa de Giannetto en última instància ocasiona que Neri assassini Ginevra i, per error, el seu propi germà. L'òpera acaba amb la caiguda de Neri a la bogeria.

## Origen i context

El llibret de l'òpera de Giordano va ser adaptada pel dramaturg i poeta italià, Sem Benelli, de la seva obra en vers La cena delle beffe, que descrit com un drammatico poema (poema dramàtic), es va estrenar el 1909 al Teatre Argentina de Roma. Igual que altres obres de Benelli està escrita en el vers florit neoromàntic, amb un ambient històric i una trama melodramàtica violenta. L'obra de Benelli va ser un èxit immediat i extraordinari a Itàlia. En un moment es va estar realitzant simultàniament per quatre diferents empreses italianes, i continua en el repertori actual.

## Representacions

La cena delle beffe es va estrenar a la Scala de Milà el 20 de desembre de 1924 amb la direcció escènica de Giovacchino Forzano i la direcció musical d'Arturo Toscanini, amb Carmen Melis com a Ginevra i Hipòlit Lázaro com a Giannetto. Els decorats i el vestuari van ser dissenyats per Galileu Chini, que també ho havia fet en l'estrena de l'obra original de Benelli el 1909.

## Referències

* ↑ «Anunci de l'òpera» (en castellà). La Vanguardia, 06-11-1925. [Consulta: 5 setembre 2016].
* ↑ Sutton (1961) p. 221
* ↑ Maggi (Abril 1999)

## Bibliografia

* Baxter, Robert, "Recordings - Giordano: La cena delle beffe", Opera Quarterly, Vol. 17, No.2, Maig 2001, pp. 343–346
* Capri, Antonio, Storia della musica: Dalle antiche civiltà orientali alla musica elettronica , Casa Editrice Dr. Francesco Vallardi, 1971
* Casaglia, Gherardo, "La cena delle beffe", Almanacco Amadeus, 2005.
* Davis, Peter G., "Giordano's La Cena delle beffe", New York Times, 3 de juny de 1981.
* Gelli, Piero (ed.), "Cena delle beffe, La" Arxivat 2011-07-24 a Wayback Machine., Dizionario dell'Opera, Baldini Castoldi Dalai, 2007, ISBN 88-6073-184-4.
* Maggi, Luciano, "Invito a cena con beffe", Nautilus, Abril 1999
* Metropolitan Opera, "La Cena delle Beffe, 1 February 1926" Arxivat 30 de maig 2015 a Wayback Machine. on the MetOpera Database
* Midgette, Anne, "How Renaissance Folks Kept Busy of an Evening", New York Times, 25 de novembre de 2004
* New York Times, "Many New Plays Invite", 18 de desembre de 1910
* Sutton, Howard, The Life and Work of Jean Richepin, Librairie Droz, 1961.
* Upton, George P. and Borowski, Felix, La cena delle beffe, The Standard Opera and Concert Guide, Part One (originally published in 1928), Kessinger Publishing, 2005. ISBN 1-4191-5361-7
* Woollcott, Alexander, "The Play: The Jest Resumes", New York Times, 20 de setembre de 1919.
# Convenció de Viena sobre relacions diplomàtiques

La Convenció de Viena sobre relacions diplomàtiques és un tractat internacional obert a la signatura dels estats a Viena el 18 d'abril de 1961, després de la cloenda de la Conferència de les Nacions Unides en aquesta matèria. Aquest tractat defineix un marc per a les relacions diplomàtiques entre països independents a través de 53 articles.
El seu objectiu és facilitar «el desenvolupament de relacions amistoses» entre els governs mitjançant un conjunt uniforme de pràctiques i principis; en particular, codifica l'antic costum de la immunitat diplomàtica, per la qual es concedeixen privilegis a les missions diplomàtiques que permeten als diplomàtics exercir les seves funcions sense por de coacció o assetjament per part del país amfitrió.
La Convenció de Viena és una pedra angular de les relacions internacionals modernes i del dret internacional, i és ratificada i respectada gairebé universalment. Es considera un dels instruments jurídics elaborats en el marc de les Nacions Unides més reeixits.

## Referències

* ↑ Martín Arribas, Juan José. Derecho internacional: bases y tendencias actuales (en castellà). Entimema, 2007, p. 71. ISBN 8481986801.
* ↑ Bruns, Kai. A Cornerstone of Modern Diplomacy: Britain and the Negotiation of the 1961 Vienna Convention on Diplomatic Relations (en anglès). Bloomsbury, 2014. ISBN 978-1-62892-154-0.
* 1 2 «Vienna Convention on Diplomatic Relations». United Nations Treaty Collection. United Nations. [Consulta: 8 abril 2010].
* ↑ «Vienna Convention on Diplomatic Relations». United Nations. [Consulta: 6 gener 2022].

## Enllaços externs

* (anglès) Text oficial de l'ONU PDF
# Omnipotència

L'omnipotència és la capacitat de poder fer qualsevol cosa, que les religions monoteistes atribueixen a Déu, per estar alliberat dels límits del temps i l'espai que defineixen la vida material. "Déu totpoderós" és una invocació freqüent en la pregària.

## Limitació del terme

El concepte va provocar una paradoxa, la formulació més coneguda de la qual és "podria Déu crear una pedra tan pesada que Ell no pogués moure?". Per resoldre aquesta contradicció, la teologia ha definit i limitat el terme d'omnipotència: Déu pot fer tot allò que esculli fer i que sigui lògic per a Ell de fer (segons Agustí d'Hipona). Aquesta limitació deixa fora accions que portin a la destrucció, al mal o a atemptar contra els altres atributs divins.
L'autolimitació de l'omnipotència divina permet seguir sostenint la llibertat de l'ésser humà, postulat bàsic per a jutjar els seus actes segons l'ètica (extrem que nega o matisa la doctrina de la predestinació del calvinisme).

## Omnipotència i perfecció

La perfecció de Déu, que inclou tots els atributs i, per tant, l'omnipotència, és una de les característiques que porten a Descartes a demostrar racionalment que existeix la divinitat: no pot no existir un ésser que té la capacitat de fer qualsevol cosa, incloent l'acte de crear i ésser.
Segons les concepcions orientals, per contra, l'omnipotència no pot ser un atribut diví, ja que es defineix per la negació del que és humà (el límit) i, per tant, cau en un antropomorfisme que no correspon a una autèntica comprensió de Déu, que escapa de tota caracterització lògica.

## Referències

* ↑ Savage, C. Wade. "The Paradox of the Stone" Philosophical Review, Vol. 76, No. 1 (Jan., 1967), pp. 74–79 doi:10.2307/2182966
* ↑ Agustí d'Hipona, Ciutat de Déu