OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Parc Nacional dels Volcans de Hawaii

El Parc Nacional dels Volcans de Hawaii (en anglès Hawaiʻi Volcanoes National Park) és un parc nacional creat el 1916 als Estats Units situat a l'estat de Hawaii a l'Illa de Hawaii. Abasta dos volcans actius: Kīlauea, un dels volcans més actius del món, i Mauna Loa, el volcà més massiu del món.

## Descripció

El parc ofereix als científics un lloc per a estudiar el naixement de les illes hawaianes i investigar els processos del vulcanisme. Per als visitants, el parc ofereix espectaculars paisatges volcànics, així com una gran varietat de flora i fauna rares. En reconeixement dels seus excepcionals valors naturals, el parc va ser designat una Reserva de la Biosfera de la UNESCO el 1980 i un Patrimoni de la Humanitat el 1987. L'any 2000 es va canviar el nom de "Volcans de Hawaii" (Hawaii Volanoes) a "Volcans de Hawaiʻi" (Hawaiʻi Volcanoes) per la Llei per a la Correcció Lingüística dels Parcs Nacionals Hawaians (Hawaiian National Park Language Correction Act) del 2000.

## Vegeu també

* Cabells de Pelé

## Referències

* ↑ «The Final Thrust». Hawaii Nature Notes number 2. National Park Service, 01-11-1953. Arxivat de l'original el 2012-10-23. [Consulta: 1r desembre 2000].
* ↑ Juvik, Sonia P.; James O. Juvik, Thomas R. Paradise. Atlas of Hawaii. University of Hawaii Press, 1998, p. 45. ISBN 978-0824821258.
* ↑ Kaye, G.D. (2002). "Using GIS to estimate the total volume of Mauna Loa Volcano, Hawaii" a Geological Society of America. 98th Annual Meeting Arxivat 2009-01-25 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2009-01-25. [Consulta: 14 març 2012].
* ↑ «Jaggar Museum». National Park Service. [Consulta: 14 març 2012].
* ↑ «Hawai'i's Only World Heritage Site». Hawai'i Volcanoes National Park web site. National Park Service.
* ↑ «Hawaiian National Park Language Correction Act of 2000 (S.939)». Arxivat de l'original el 2013-08-14. [Consulta: 14 març 2012].

## Vegeu també

* Parc Nacional de Haleakalā

## Enllaços externs

* Hawaiʻi Volcanoes National Park (anglès) (castellà) (català)
# Pere Sanahuja i Vallverdú

Pere Sanahuja i Vallverdú (Montblanc, 1882 – Lleida, 1959) va ser historiador i frare franciscà. Va estudiar filosofia i teologia i va completar els seus estudis al Col·legi Franciscà Internacional de Roma, en el qual obtingué el títol de lector general.
Ocupà la càtedra de filosofia en els Seminaris majors franciscans de Balaguer i de Vic, des del 1913 al 1926. En aquesta data fou enviat al convent de Lleida i es dedicà plenament a l'estudi i a la investigació històrica. Treballà especialment a l'Arxiu de la Corona d'Aragó, als arxius municipals de Balaguer i Lleida i als diocesans de Solsona, la Seu d'Urgell i Vic. Durant molts anys fou cronista de la Província franciscana de Catalunya i era membre de l'Institut d'Estudis Ilerdencs. En reconeixement de la seva tasca l'Ajuntament de Balaguer el nomenà fill adoptiu de la ciutat i donà el seu nom a un dels carrers.
Entre les obres que publicà poden assenyalar-se La antigua ciudad de Balaguer en sus luchas por la fe, Historia de la Seráfica provincia de Cataluña, Don Gaspar de Portolá, gobernador de la Alta California i La Universidad de Lérida y los franciscanos. Traduí de l'anglès el llibre del P. Ceferí Enhardt Un misionero santo o Vida, virtudes y milagros del Padre Magí Català, obra bàsica per a l'estudi de la biografia del missioner montblanquí. Dedicà molts articles a la història de Montblanc que foren publicats en els periòdics locals. En reconeixement de la seva tasca envers la seva població natal, en sessió del 29 de juliol de 2004, l'ajuntament de Montblanc acordà dedicar-li un carrer de la vila. Fou col·laborador de la Revista de Catalunya i altres publicacions.

## Referències

* Grau i Pujol, J. M.; Badia i Batalla, F. Diccionari Biogràfic Històric de Montblanc, Montblanc, 2008
# Panícula

La panícula és una inflorescència composta de tipus racemós, formada per un eix amb branques que són ramificades de nou en raïm.
L'olivera quan floreix ho fa formant aquest tipus d'inflorescència, i també ho fan moltes gramínies, com les del gèneres Oryzopsis i Poa.

## Galeria

* Poa pratensis
* Avena sativa
* Fraxinus pennsylvanica
* Oryza sativa
* Sorghum bicolor
* Sambucus racemosa
* Olea europaea

## Bibliografia

   * Font i Quer, Pius; Bolòs, Oriol de. Iniciació a la botànica. 2a. edició. Fontalba, 1979. ISBN 84-85530-08-X.
   * de Bolòs, Oriol [et al.].. Flora manual dels Països Catalans. 2a edició. Barcelona: Pòrtic, 1993. ISBN 84-7306-400-3.
# Estigma

L'estigma d'una flor és la part superior i receptiva d'un pistil, la part del gineceu que rep el pol·len durant la pol·linització, pot ser humit o sec. Aquesta paraula deriva del grec on significa "marca".
La forma de l'estigma afavoreix que el pol·len transportat pel vent o els insectes resti a sobre del pistil en presentar una major superfície, com en el cas de l'estigma bilobulat.
L'estigma, estil, ovari i òvul es coneixen col·lectivament com carpel o parts femenines d'una flor.
Algunes espècies vegetals secreten i reuneixen en l'estigma substàncies ensucrades que faciliten el creixement i la germinació del tub pol·línic.

## Referències

* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«» (en anglès). Encyclopædia Britannica. Encyclopædia Britannica, Inc.. [Consulta: 10 juny 2023].
Viccionari
# Richard Booth

Richard Booth (Hay-on-Wye, 12 de setembre de 1938 - Cusop, 20 d'agost de 2019) va ser un polític i llibreter britànic, conegut per la seva contribució a la fama de Hay-on-Wye com a centre de venda de llibres de segona mà. Ell mateix es va autoproclamar "rei de Hay".

## Biografia

Va estudiar a la Escola Rugby de la Universitat d'Oxford.
L'any 1961 va obrir una botiga de llibres de segona mà a Hay-on-Wye, en l'antiga estació de bombers i el seu exemple va ser seguit per altres, convertint Hay-on-Wye en els anys 70 en un lloc conegut internacionalment com a "Ciutat dels Llibres".
L'1 d'abril de 1977, Richard Booth va proclamar Hay-on-Wye "regne independent", en el qual ell matix feia de "rei" Richard Cœur de Livre —és a dir, «Ricard Cor de Llibre»— i el seu cavall com a "primer ministre". Aquest truc publicitari va aconseguir una gran cobertura en les notícies.
L'1 d'abril de 2000 Booth va prosseguir amb la investidura de "La Casa dels Lords de Hay" i va crear 21 "hereditary peers" (Títols d'alta dignitat hereditaris, com ara ducs, marquesos, comtes, bescomptes, barons, ...) per al Regne de Hay.
El Festival Literari de Hay va ser una altra seqüela del pròsper nombre de llibreries de la ciutat, a la que actualment s'estima que hi van fins a 500.000 turistes a l'any. En reconeixement dels seus serveis al turisme, Richard Booth va ser anomenat membre de la Ordre de l'Imperi Britànic en la Llista d'Honor d'Any Nou de 2004. L'agost de 2005, Richard Booth va anunciar que estava venent la seva llibreria de Hay-on-Wye per a mudar-se a Alemanya. Al març de 2008, la llibreria continua sota el control del rei de Hay.
En els anys 80 es casa en segones núpcies amb Hoope Stuart, una fotògrafa independent. L'any 1999 publica la seva autobiografia, El meu regne de Llibres, amb l'ajut de la seva fillastra Kucia Stuart.
Booth és membre del Partit Laborista (Regne Unit) en la circumscripció de Gal·les en les eleccions al Parlament Europeu de 2009.
Hay-on-Wye es considera la [vila del llibre] pionera a Europa i al món.

## Referències

* ↑ Thomas, Huw. «Richard Booth: Bookshop owner and 'king of Hay-on-Wye' dies» (en anglès), 20-08-2019. [Consulta: 20 agost 2019].
* ↑ Clement, Barrie. «Voting for a new Britain: King of Hay stands as a Scargillite Unlikely ally sings Scargill's praises» (en anglès), 04-05-1999. Arxivat de l'original el 5 de novembre de 2009. [Consulta: 16 octubre 2017].

## Vegeu també

* Vila del llibre

## Enllaços externs

* BBC Arts
* http://webs.schule.at/website/Europa/Europa_BookTowns_en.htm Arxivat 2016-04-08 a Wayback Machine. | (European) Book Towns | en anglès | consulta= 1 de gener de 2020
# Teorema de Rolle

En càlcul, el teorema de Rolle estableix que
   Si:
   * f: [a, b] → ℝ és una funció contínua en un interval tancat [a,b]
   * f és derivable en l'interval obert (a,b)
   * f(a) = f(b)
   Llavors: existeix algun nombre c en l'interval obert (a,b) tal que
       f' (c) = 0.
Gràficament, això significa que si una corba regular surt i arriba per la mateixa altura, sempre existeix algun punt entre ells on la tangent és horitzontal.
Observeu que totes les assumpcions són necessàries. Per exemple, si f(x) = |x|, es té que f(-1) = f(+1), però no hi ha cap x entre -1 i +1 amb f ' (x) = 0. Això és perquè tot i que la funció és contínua, no és derivable en (-1,1).
El teorema va ser enunciat per primera vegada per Michel Rolle, publicat el 1691.
El teorema de Rolle s'utilitza, entre altres coses, per demostrar el teorema del valor mitjà de Cauchy.

## Demostració

Sigui f: [a, b] → ℝ, una funció contínua en [a,b] tal que f(a) = f(b). Pel teorema de Weierstrass, la funció té un màxim i un mínim absoluts en l'interval [a, b]. Es diferencien diverses situacions:
* Si tant el màxim com el mínim absoluts de f coincideixen amb f(a) = f(b), llavors f és constant en [a, b] i així, f ' (x) = 0 en tot punt de l'interval (a, b).
* Si la funció assoleix un màxim en un punt x de (a, b), caldrà estudiar les derivades laterals de x de manera separada:
   * Per una y < x de l'interval (a,b), com que x és un màxim, el quocient incremental (f(x) − f(y)) / (x − y) és no-negatiu. Això segueix sent vàlid a mesura que es fa tendir y a x, de manera en el límit quan y→x$^−$ també és no-negatiu. Observeu que aquest límit existeix ja que f és diferenciable en tot l'interval (a,b).
   * Per una y > x de l'interval (a,b), (f(x) − f(y)) / (x − y) és no-positiu. Així en el límit quan y→x$^+$ és també no-positiu.
    Finalment, com que f és derivable en x, ambdós límits han d'ésser iguals, de manera que han de valer 0. Això implica que f ' (x) = 0.
* Si la funció assoleix un mínim en un punt x de (a,b), s'arriba al fet que f ' (x) = 0 de forma anàloga que en el cas anterior.

## Generalització

El teorema normalment és enunciat de la mateixa manera que apareix en l'encapçalament, però en realitat segueix sent vàlid sota les següents condicions una mica menys restrictives:
   Si:
   * f: [a, b] → ℝ és una funció contínua en un interval tancat [a,b]
   * Per a tot x en (a,b) el límit $\lim _{h\to 0}(f(x+h)-f(x))/h$ existeix o és igual a ±∞.
   * f(a) = f(b)
   Llavors: existeix algun nombre c en l'interval obert (a,b) tal que
       f' (c) = 0.

## Vegeu també

* Teorema de Bolzano
* Teorema del valor intermedi
* Teorema de Weierstrass
* Teorema del valor mitjà
* Teorema del valor mitjà de Cauchy
* Corba de Laffer

## Referències

* ↑ Apostol, Tom M. Análisis matemático. Barcelona: Reverté, 1988, p. 132. ISBN 84-291-5004-8.

## Enllaços externs

* Teoremes de Rolle i del valor mitjà (anglès)
# Sinchi Roca

Sinchi Roca fou, segons la tradició, el segon inca del Regne de Cusco, fill i successor de Manco Cápac. En un dels mites fundacionals, és Sinchi Roca i no Manco Cápac qui duu la seva família fins a la vall de Cusco.
Segons el cronista Pedro Cieza de León, Sinchi Roca construí terrasses agrícoles i importà grans quantitats de terra per millorar la fertilitat del sòl. Segons les proves arqueològiques, en aquesta època la comunitat inca continuava sent un més dels grups presents a la vall de Cusco i les valls veïnes. Sinchi Roca és conegut per la mítica història de Teuotihi. Teuotihi era un missatger inca enviat a un regne veí, però fou assassinat i retornat a Sinchi Roca decapitat. Això provocà una guerra amb una decisiva victòria inca en la Batalla de Mawedipi.

## Referències

* ↑ Zuidema, R. Tom. El sistema de ceques del Cuzco : organización social de la capital de los Incas, con un ensayo preliminar. Pontificia Universidad Católica del Perú. Fondo Editorial, 1995. ISBN 978-84-8390-999-7.
* ↑ Markham, Clements R. The Second Part of the Chronicle of Peru by Pedro de Cieza de León (en anglès). Routledge, 2017-05-15. ISBN 978-1-317-01650-2.
* ↑ Rostworowski, Maria. Le grand inca (en francès). Tallandier, 2014-09-12. ISBN 979-10-210-0251-7.
# In Extremo

In Extremo (llatí per a "a l'extrem" o "a la fi") és un grup alemany de medieval metal i folk metal provinent de Berlín. Són coneguts per la multiplicitat de llengües que hom pot trobar en els seus temes, des de llatí, occità, suec, noruec, islandès, castellà o anglès. Han fet col·laboracions amb grups de molts països d'Europa, com Mägo de Oz, amb qui van fer el seu reeixit tema "En esta noche", completament en castellà.
El grup va ser format inicialment pels membres de dues bandes independents: d'un costat un grup de música medieval i d'altre un de rock. Els components d'ambdós grups es van conèixer en diversos encontres en un mercat medieval en què actuaven. En 1996 van començar a tocar en diversos pubs de la capital germànica, amb els instruments de què disposaven. D'aquesta època només ha quedat un tema, Ai vis lo lop, cantat en occità medieval. Prompte van aconseguir un èxit moderat, després del llançament del seu primer CD, i van començar a col·laborar amb altres bandes, com Corvus Corax o Bathory.
El seu estil musical és una combinació entre música medieval i heavy metal, fet que ha ocasionat que moltes vegades se'ls enquadra dins del folk metal, si bé és cert que difereixen en alguns aspectes de les bandes d'aquest estil. La banda té un so molt original i diferent del d'altres grups de l'estil.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial Arxivat 2010-11-22 a Wayback Machine. (alemany)
# Societat Coral La Badalonense

Societat Coral La Badalonense és una entitat sense ànim de lucre catalana de la ciutat de Badalona, fundada en origen el 1852, de caràcter coral i que es proposa contribuir al foment de la cultural. Va rebre la Creu de Sant Jordi el 2010.
Fou fundada a Badalona el 1852 arran de trobades d'una colla d'obrers, menestrals i pescadors al cafè de Can Clarós, a la cantonada dels carrers Reial i Pinzell, a les quals assistia a vegades Anselm Clavé, que tenia amistat amb alguns badalonins. En aquestes reunions s'hi xerrava, bevia i cantava i es van convertir en el gènesi del primer cor badaloní. Dos anys més tard la colla van decidir presentar-se públicament amb el nom de «Coro de Badalona».
Els primers anys, es cantava d'oïda i entre els membres van sortir una rondalla de guitarres, triangles i panderetes, que van ser les primeres de Badalona. A partir de 1856 es van cercar músics professionals que ensenyessin a llegir les partitures als cantaires. Quant a les activitats que van dur a terme hi havia, per una banda, les activitats de caràcter social pròpies d'entitats obreres, i en l'àmbit de l'esbarjo es van organitzar diversos balls. El 1857 Anselm Clavé reorganitza les societats corals existents a Catalunya i l'any següent, la primera coral que es registra és la Societat Coral El Alba el 19 de gener, formada per dissidents del primer cor, i el 25 de juliol es constitueix legalment La Badalonense.
Després de diversos anys ocupant espais cedits o llogats, el 1915 la coral decideix invertir recursos per tenir una seu pròpia i decideixen comprar una casa i un terreny al clergue Roc Marsal, director espiritual de Francesca de les Nafres de Jesús del convent de la Divina Providència, i el 1917 fan edificar l'edifici actual, que va ser inaugurat el 27 d'octubre del mateix any.
L'any 2014, la societat tenia 300 socis, dels quals més de la meitat eren dones. Actualment, gràcies al patrimoni de l'entitat, aquesta pot continuar en funcionament més enllà de les aportacions dels socis. El 2008, amb motiu del 150è aniversari de l'entitat, es va cedir el seu arxiu documental a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Badalona, juntament amb els estendards més antics que es conservaven. En reconeixement de la seva tasca cultural, el 2010 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* 1 2 3 4 Sadurní i Puigbò, Núria. «La Societat Coral La Badalonense, els hereus del primer cor badaloní». A: L'Abans: Badalona. Recull Gràfic 1888-1965. El Papiol: Efadòs, 2005, p. 270-275.
* 1 2 Padró Werner, Jordi «Les societats corals del vuit-cents: entre la lluita i l'esbarjo popular». Carrer dels Arbres. Revista anuari del Museu de Badalona, 1981, pàg. 7-16.
* 1 2 Membrives, Marta «La veu més antiga de Badalona». El Punt Avui, 28-07-2014.

## Enllaços externs

* Web de la Societat Coral La Badalonense
* Actuació de la Coral el 2008 davant el monument a Josep Anselm Clavè per a celebrar el 150è Aniversari de la Coral.
# Tom Moore

Tom Moore o Sir Thomas Moore, conegut popularment com a capità Tom, (Keighley, Anglaterra, 30 d'abril de 1920 - Bedford, Anglaterra, 2 de febrer de 2021), va ser un oficial i un home de negocis de l'exèrcit britànic conegut per recaptar diners amb finalitats benèfiques en el període previ al seu 100è aniversari durant la pandèmia COVID-19.
Moore va servir a l'Índia i la campanya de Birmània durant la Segona Guerra Mundial, i més tard es va convertir en instructor de la guerra blindada. Després de la guerra, va treballar com a director general d'una empresa de formigó i també fou un pilot de motos.
El 6 d'abril de 2020, a l'edat de noranta-nou anys, Moore va començar a caminar llargs del seu jardí amb un caminador per recollir ajuda a través de NHS Charities Together, una organització benèfica que actua com a veu col·lectiva de les organitzacions benèfiques del NHS, a més de coordinar els esforços nacionals de recaptació de fons. L'objectiu era el de recaptar 1.000 lliures esterlines pel seu centenari aniversari. Durant els vint-i-quatre dies de recaptació de fons, va fer moltes aparicions als mitjans i es va convertir en un nom popular al Regne Unit, aconseguint diversos reconeixements i més d'1,5 milions de donacions individuals. En reconeixement dels seus esforços, va rebre el premi Helen Rollason de la personalitat esportiva de l'any de la BBC a la cerimònia del 2020. Va recitar la lletra de la cançó "You're Never Walk Alone" cantada per Michael Ball, amb els ingressos destinats a la mateixa organització benèfica. El senzill va encapçalar les llistes musicals del Regne Unit, convertint-lo en la persona més gran que va aconseguir el número u del Regne Unit.
El matí del centenari aniversari de Moore, el total recaptat per la seva caminada va superar els 30 milions de lliures esterlines i, quan es va tancar la campanya al final d'aquest dia, s'havia augmentat a més de 32,79 milions de lliures esterlines. El seu aniversari va ser marcat de diverses maneres, inclosos els flypasts de la Royal Air Force i l'exèrcit britànic. Va rebre més de 150.000 targetes i fou nomenat coronel honorari del College of Army Foundation. El 17 de juliol de 2020, la reina Elisabet II el va investir personalment com cavaller al castell de Windsor. Va morir de COVID-19 el 2 de febrer de 2021 a l'hospital de Bedford.

## Referències

* 1 2 3 Miguel, Rafa de «El Reino Unido llora la muerte por covid-19 del capitán Moore, el héroe del primer confinamiento. El veterano de la II Guerra Mundial recaudó a sus 100 años casi 34 millones de euros para el Servicio Nacional de Salud con sus paseos por el jardín durante la primera ola». El País, 02-02-2021 [Consulta: 3 febrer 2021].
* 1 2 «Mor de Covid el capità anglès de 100 anys que ha recollit milions per la pandèmia Sir Tom Moore es va fer famós fent voltes al jardí de casa seva amb el caminador per recollir fons per investigar el coronavirus». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 02-02-2021 [Consulta: 3 febrer 2021].
* ↑ «Muere Tom Moore, el veterano de 100 años que recaudó millones para luchar contra la covid-19, tras haberse contagiado con el virus». BBC News, 02-02-2021 [Consulta: 3 febrer 2021].
# Paulicianisme

El paulicianisme fou una secta o heretgia cristiana desenvolupada a l'Àsia Menor al segle iii quan Pau de Samòsata el miseriós, va predicar la doctrina adopcionista. Aquestes tesis van trobar ressò a Armènia, on van sorgir característiques pròpies: baptisme a l'aigua, iconoclàstia i concepció adopcionista de la divinitat de Crist (adoptat per Déu a causa dels seus mèrits en el moment de batejar-se). Aviat es van estendre a l'oest cap a terres romanes d'Orient afavorits pels emperadors iconoclastes; quan la iconoclàstia fou eliminada els paulicians van començar a ser perseguits i a mitjan segle ix un cap dels heretges, Sergi, es va aliar amb els àrabs.
Carbees, antic funcionari imperial cap de la guàrdia del magistros militium de l'orient, fugit de la persecució del 843, el pare del qual havia estat empalat pels inquisidors oficials, es va posar al front dels paulicians. Va unir les seves forces a les d'Úmar al-Aqta, l'emir de Melitene i junt amb cinc mil soldats va fundar i fortificar Tefricia, a les muntanyes, on tots els paulicians fugitius se li van unir, i va formar a la zona un verdader estat independent. Van aconseguir moltes victòries, entre elles la batalla de Samòstata però fou derrotat el 863 a la batalla del Lalacaont en la que va morir Úmar al-Aqta. En els mesos següents, els bizantins van envair amb èxit Armènia matant el governador musulmà d'Armènia, l'emir Alí ibn Yahya al-Armaní, així com el líder paulícià Carbees.
El seu successor, Crisocir, però, va continuar mantenint la independència i encara va fer incursions a Efes i Nicea i altres ciutats. Basili I el va derrotar i matar el 871 i va destruir la seva capital poc després.
Molts paulicians van fugir a Armènia (tondrakians) i a Tràcia (on durant segles anteriors s'havien establert molts paulicians i on van derivar en els bogomils). Refugiats a les muntanyes alguns paulicians encara van resistir gairebé un segle.

## Ciutats dels paulicians

S'esmenten nou ciutats en relació al moviments dels paulicians: Armeniakos, Colònia, Antioquia de Psídia, Amòrion, Melitene, Tephrike (Tefrícia), Samòsata (Argaun i Amara a les rodalies) i Mopsuèstia a més d'algun lloc de Tràcia. Melitene, Tephrike (Tefrícia), Samòsata i Mopsuèstia estaven a la frontera amb els àrabs i Koloneia i Amorion en zones subjectes a incursions àrabs.

## Referències

* ↑ Runciman, Steven. The Medieval Manichee: A Study of the Christian Dualist Heresy (en anglès). Cambridge University Press, 1982, p. 41. ISBN 0521289262.
* ↑ Finlay, George. History of the Byzantine Empire (en anglès). Blackwood, 1853, p. 292.
* ↑ The Arab Emirates in Bagratid Armenia, per Aram Ter-Khevondian, Erevan, 1965, Trad. N. G. Garsoian, Lisboa, 1976, pag. 24.

## Enllaços externs

* «PAULICIANS» (en anglès). [Consulta: 23 setembre 2013]. «Herzog, "Paulicians," Philip Schaff, ed., A Religious Encyclopaedia or Dictionary of Biblical, Historical, Doctrinal, and Practical Theology, 3rd edn, Vol. 2. Toronto, New York & London: Funk & Wagnalls Company, 1894. pp.1776-1777»
* «Paulicians» (en anglès). Newadvent.orf. [Consulta: 6 novembre 2013].