OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lepospòndils

Els lepospòndils (Lepospondyli) foren un grup de tetràpodes petits però diversos que visqueren entre el Carbonífer i el Permià inferior. Se'n coneixen sis clades diferents: els aquerontíscids, els adelospòndils, els aïstòpodes, els lisorofis, els microsaures i els nectrideus. Algunes espècies tenien forma de tritó, anguila, sargantana o serp, i d'altres no s'assemblaven a cap animal modern. N'hi havia espècies aquàtiques, semiaquàtiques o terrestres. Cap d'elles no era gaire grossa (el gènere més gros, el ceraterpetòntid Diplocaulus, assolia un metre de llargada, però la majoria eren molt més petits), i es pot assumir que vivien en nínxols ecològics especialitzats no ocupats pels seus contemporanis temnospòndils, més nombrosos.

## Taxonomia

Lepospondyli
* Ordre Adelospondyli
* Família Acherontiscidae
* Ordre Aistopoda
** Família Lethiscidae
** Família Ophiderpetontidae
** Família Oestocephalidae
** Família Pseudophlegethontiidae
** Família Phlegethontiidae
* Ordre Nectridea
** Arizonerpeton
** Família Scincosauridae
** Família Keraterpetontidae
** Família Urocordylidae
* Superordre Microsauria
** Família Odonterpentontidae
** Tuditanomorpha
*** Família Pantylidae
*** Família Tuditanidae
*** Família Hapsidopareiontidae
*** Família Gymnarthridae
*** Família Ostodolepididae
*** Família Trihecatontidae
*** Família Goniorhynchidae
** Família Brachystelechidae
** Ordre Lysorophia
*** Família Lysorophidae
# Quartet de corda núm. 9 (Schubert)

El Quartet de corda núm. 9, D. 173, en sol menor, va ser compost per Franz Schubert el 1815.

## Moviments

* Allegro con brio (sol menor)
* Andantino (si♭ major)
* Menuetto: Allegro vivace (sol menor; Trio en si♭ major)
* Allegro (sol menor)

## Fonts

* Franz Schubert's Werke, Series V: Streichquartette editat per Josef Hellmesberger i Eusebius Mandyczewski. Breitkopf & Härtel, 1890.
* Otto Erich Deutsch (i altres). Catàleg Deutsch (diverses edicions), No. 173.
* Neue Schubert-Ausgabe, Series VI, Volume 4: String Quartets II editat per Werner Aderhold, Bärenreiter, 1994.

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 9: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Aqüifolials

Les aqüifolials (Aquifoliales) són un ordre de plantes amb flor.
Les espècies més conegudes de l'ordre de les aqüifolials són el grèvol (Ilex aquifolium) o el mate (Ilex paraguaensis).
L'ordre compta amb cinc famílies, 21 gèneres i 536 espècies.
En el sistema de classificació filogenètica APG II (2003) l'ordre està dins de les euastèrides II, que a la vegada pertany al grup de les astèrides.
En el Sistema Cronquist (1981), aquestes cinc famílies estaven dins l'ordre Celastrales.

## Referències

* ↑ Entrada «Aquifoliales» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Stevens, 2016, p. 80.

## Bibliografia

* Stevens, P. F. «Angiosperm Phylogeny and Diversification». A: Kliman, R. M. Encyclopedia of Evolutionary Biology (en anglès). Volum 1. Academic Press, 2016, p. 78-83. DOI 10.1016/B978-0-12-800049-6.00257-2. ISBN 9780128004265.
# Il marito disperato

Il marito disperato és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giovanni Battista Lorenzi. S'estrenà al Teatro dei Fiorentini de Nàpols el 1785.
El 1794 es representà a Berlín com Die bestrafte Eifersucht i el 1795 una altra vegada al Teatro dei Fiorentini de Nàpols com L'amante disperato.
Amb un brillant llibret de Lorenzi i el protagonista no és un groller gelós com a Giannina e Bernardone sinó un burgès turmentat pels dubtes.

## Referències

* ↑ «Domenico Cimarosa». [Consulta: 30 desembre 2017].
* ↑ La Gran Opera. Barcelona: Planeta-De Agostini, 1989. ISBN 84-395-1303-8.
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Maria Guillén de Guzmán

Maria Guillén de Guzmán (ca. 1205 - 4 d'octubre de 1262) fou la primera esposa de l'infant Alfons de Castella, futur rei Alfons X el Savi, fill de Ferran III de Castella i d'Elisabet Beatriu de Suàbia. Es casaren vers el 1240 per separar-se'n més tard i casar-se de nou amb Violant d'Aragó. D'aquesta unió nasqueren:
* la infanta Beatriu de Castella (1242-1303), casada el 1253 amb Alfons III de Portugal
* l'infant Martí Alfons de Castella, abat a Valladolid
* la infanta Urraca Alfons de Castella
# Limnodynastes depressus

Limnodynastes depressus és una espècie de granota que viu a Austràlia.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Cogger, H., Roberts, D. & Horner, P. 2004. Limnodynastes depressus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 24 d'abril del 2008.
# Gens Dècia

La gens Dècia (en llatí: gens Decia) va ser una gens romana d'origen plebeu, però força antiga, que va ser famosa perquè dos dels seus membres van donar la vida per la República. Van usar els cognoms Mus i Sublo.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 946-947.
# Servi Sulpici Galba (cònsol 144 aC)

Servi Sulpici Galba (llatí: Servius Sulpicius S. f. Galba) va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Sulpícia, i de la família dels Galba, d'origen patrici.
Va ser tribú militar l'any 167 aC de Luci Emili Paul·le Macedònic a qui era personalment hostil. Després de la derrota de Perseu de Macedònia, Emili Paul·le va retornar a Roma i Galba va tractar d'impedir que li fos concedit el triomf, però sense èxit. Apià diu que Galba era molt ric però avariciós. Ciceró diu que era un bon orador i un home que sabia molt. Va viure com a mínim fins a l'any 138 aC.
L'any 151 aC va ser pretor i va rebre Hispània com a província on va fer la guerra als celtibers. Va ajudar també a romans o aliats romans que eren atacats pels lusitans. Però l'exèrcit romà estava exhaust i era indisciplinat va mostrar signes de debilitat. Quan es retirava sense perseguir els lusitans, aquests van donar la volta i es va produir una batalla terrible on van morir set mil romans. Amb la resta dels seus homes i alguns contingents auxiliars dels seus aliats locals es va instal·lar a Conistorgis.
A la primavera del 150 aC va atacar altre cop als lusitans i va assolar el seu país. Els lusitans van enviar una ambaixada reclamant per la violació del tractat que havien fet amb Atili, i per la seva part prometien observar els termes de l'acord amb fidelitat. Galba va cridar els ambaixadors lusitans i els va rebre amablement, va demanar excuses i va justificar la revolta lusitana per la pobresa del país, i els va prometre terres més fèrtils si seguien lleials a Roma. Els lusitans es van reunir, per ser portats a les terres fèrtils, a tres llocs prefixats i quan van estar reunits els va fer matar a tots i molt pocs es van poder escapar. Entre els que van poder fugir hi havia Viriat, que encapçalaria als lusitans contra la república a la guerra lusitana.
Aquesta conducta va ser denunciada pel tribú Tit Escriboni Libó que el va acusar l'any següent, quan va tornar a Roma. També va rebre les crítiques de Cató de 85 anys. Amb suborns va aconseguir ser absolt (146 aC) i l'any següent va ser elegit cònsol pel 144 aC, junt amb Luci Aureli Cotta I. Els dos cònsols es van disputar qui dels dos tindria el comandament a Hispània on Viriat al front dels lusitans s'havia revoltat, però finalment el comandament el va tenir, mitjançant una pròrroga, el cònsol de l'any anterior Quint Fabi Màxim Emilià.

## Referències

* ↑ Strickland, Jane Margaret. Rome, Regal and Republican: A Family History of Rome (en anglès). vol.1. A. Hall. Virtue, & Company, 1854, p. 512.
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 205.

## Vegeu també

* Guerra lusitana
# Klixbüll

Klixbüll (frisó septentrional Klasbel, danès Klægsbøl) és un municipi del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Südtondern, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. El 2023 tenia 1061 habitants.
Té una minoria de parla danesa que és representada al consistori. Té una escola primària en danès que va ser eligida com a escola model. La situació del frisó és més precària. És un de mants municipis amb el sufix -büll en el nom, que és d'origen danès -bøl i que significa ‘casa, habitatge’, la primera part sol ser un nom de persona. Sovint són assentaments nous que al segle x és van crear a partir d'un poble veí més antic.
És a cavall del geest, una zona sorrosa seca i el pòlder. La part baixa va ser submergida en dues onades de tempesta el 1532 i el 1634.
Hi un llogaret amb el nom de Pulvertum, que recorda una torre de la pólvora, construïda per soldats suecs durant la Guerra dels Trenta Anys enderrocat més tard, però sobreviu al centre de l'escut, l'espiga simbolitza l'agricultura que era i és la principal activitat econòmica del poble.
El primer esment oficial data de 1352. L'església de maons data del principi del segle xii.

## Referències

* ↑ Nordfriesland-Karte (en frisó septentrional). Bräist/Bredstedt 2: Nordfriisk Instituut, 2011. ISBN 978-3-88007-371-5.
* ↑ «Meine Region - Datenanzeige für Klixbüll» (en alemany). Statistikamt Nord, 31-12-2023. [Consulta: 15 març 2025].
* ↑ «SSW Klixbüll» (en alemany). Gemeinde Klixbüll. [Consulta: 15 març 2025].
* ↑ Wohlfahrt, Hagen «Grundschule Klixbüll/Stadum wird Modellschule für Dänisch [Escola model per a danès: per què el paper pioner de l'escola primària Klixbüll podria ser important]» (en alemany). SH:Z, 05-02-2022.
* ↑ Wohlfahrt, Hagen «Was sich Dänen und Friesen in Nordfriesland für die Erhaltung ihrer Kultur wünschen [El que volen els danesos i els frisons del nord de Frísia per a la preservació de llur cultura]» (en alemany). Husumer Nachrichten, 06-10-2022.
* ↑ Timmermann, Ulf. «Nordfriesische Ortsnamen [Topònims en frisó septentrional]». A: Munske, Horst Haider. Handbuch des Friesischen (en alemany). Tübingen: M. Niemeyer, 2001, p. 144. ISBN 978-3-484-73048-9.
* ↑ Hamer, Berthold. Topographie der Landschaft Angeln. Husum: Husum Druck- und Verlagsgesellschaft, 1994, p. 25. ISBN 978-3-88042-705-1.
* 1 2 3 «Historie» (en alemany). Gemeinde Klixbüll. [Consulta: 15 març 2025].
# Quartet de corda núm. 10 (Schubert)

El Quartet de corda núm. 10 (D 87), en mi bemoll major, fou compost per Franz Schubert el 1813. És una obra publicada pòstumament com a Op. 125 núm. 1.

## Moviments

* Allegro moderato (mi♭ major)
* Scherzo: Prestissimo (mi♭ major; Trio en do menor)
* Adagio (mi♭ major)
* Allegro (mi♭ major)
L'obra és homotonal: tots els moviments estan en la tonalitat de la tònica (mi bemoll major).

## Fonts

* Franz Schubert's Werke, Series V: Streichquartette editat per Josef Hellmesberger i Eusebius Mandyczewski. Breitkopf & Härtel, 1890.
* Otto Erich Deutsch (i altres). Schubert Thematic Catalogue (diverses edicions), núm. 87.
* Neue Schubert-Ausgabe, Series VI, Volume 4: String Quartets II editat per Werner Aderhold, Bärenreiter, 1994.

## Enllaços externs

* «Franz Schubert - Quartet de corda núm. 10 en mi bemoll major, op.125, interpretat pel Kiev String Quartet». Anna Vlasinski (YouTube), 05-03-2013.
# Dil·leniàcies

Les dil·lniàcies (Dilleniaceae) són una família d'angiospermes de l'ordre Dilleniales, pròpia de regions tropicals i subtropicals.

## Distribució i descripció

Són plantes principalment llenyoses (arbres, arbusts i mates) però també n'hi ha d'herbàcies.

## Gèneres

Les plantes més conegudes de la família de les dil·leniàcies són les espècies que pertanyen al gènere Hibbertia, que tenen ús com a plantes ornamentals. La família consta d'uns dotze gèneres amb uns pocs centenars d'espècies. Entre els gèneres més representatius cal citar:
* Davilla
* Dillenia
* Doliocarpus
* Hibbertia
* Schumacheria
* Tetracera

## Referències

* ↑ Byng, J. W.; Chase, Mark W.; Christenhusz, M. J. M.; Fay, Michael F.; Judd, W. S.; Mabberley, D. J.; Sennikov, A. N.; Soltis, Douglas E.; Soltis, Pamela S.; Stevens, Peter F. «An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG IV». Botanical Journal of the Linnean Society, vol. 181, n. 1, 5-2016. DOI: 10.1111/boj.12385.
* ↑ «Angiosperm Phylogeny Website - Dilleniales». [Consulta: 13 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Dilleniaceae Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine. a L. Watson i M.J. Dallwitz, The families of flowering plants Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine. (anglès)
* at the University of Hawaii (anglès)
* links at CSDL Arxivat 2008-10-13 a Wayback Machine. (anglès)
# La felicità inaspettata

La felicità inaspettata és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Ferdinando Moretti. S'estrenà al Teatre de l'Ermitage de Sant Petersburg el març de 1788.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/cimarosa.html
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Esquí de fons als Jocs Olímpics d'hivern de 1936 - 50 quilòmetres

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1936 celebrats a la ciutat de Garmisch-Partenkirchen (Alemanya) es disputà una prova d'esquí de fons en categoria masculina sobre una distància de 50 quilòmetres. La prova es disputà el dia 15 de febrer de 1936 a les instal·lacions de Garmisch-Partenkirchen.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 36 esquiadors de fons d'11 comitès nacionals diferents.
| Alemanya (4) Estats Units (4) Estònia (1) Finlàndia (4) | Itàlia (4) Iugoslàvia (4)  Japó (2) Noruega (4) | Polònia (1) Suècia (4) Txecoslovàquia (4) |

## Resum de medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Elis Wiklund | Axel Wikström | Nils-Joel Englund |

## Resultats

La prova fou dominada des del principi fins a la seva fi pels esquiadors suecs, que finalitzaren en les cinc primers posicions.
| Posició | Competidor | Temps |
| 1 | Elis Wiklund | 3'30:11 |
| 2 | Axel Wikström | 3'33:20 |
| 3 | Nils-Joel Englund | 3'34:10 |
| 4 | Hjalmar Bergström | 3'35:50 |
| 5 | Klaes Karppinen | 3'39:33 |
| 6 | Arne Tuft | 3'41:18 |
| 7 | Frans Heikkinen | 3'42:44 |
| 8 | Pekka Niemi | 3'44:14 |
| 9 | Cyril Musil | 3'46:12 |
| 10 | Franc Smolej | 3'47:40 |
| 11 | Trygve Brodahl | 3'50:14 |
| 12 | Kaare Hatten | 3'50:37 |
| 13 | Giovanni Kasebacher | 3'53:08 |
| 14 | Kalle Heikkinen | 3'54:25 |
| 15 | Jan Svatoš | 3'5433 |
| 16 | Vincenzo Demetz | 3'56:47 |
| 17 | Tobia Senoner | 3'57:16 |
| 18 | Karl Satre | 3'58:45 |
| 19 | Vladimír Novák | 3'59:08 |
| 20 | Lovro Žemva | 3'59:13 |
| 21 | Leon Knap | 3'59:17 |
| 22 | Giacomo Scalet | 4'01:54 |
| 23 | Vello Kaaristo | 4'02:52 |
| 24 | Matthias Wörndle | 4'03:33 |
| 25 | Fritz Gaiser | 4'05:44 |
| 26 | Stanisław Karpiel | 4'06:26 |
| 27 | Birger Torrissen | 4'07:44 |
| 28 | Hiroshi Tadano | 4'10:23 |
| 29 | Richard E. Parsons | 4'11:08 |
| 30 | Josef Ponn | 4'13:12 |
| 31 | Lado Senčar | 4'20:20 |
| 32 | Erich Marx | 4'25:48 |
| 33 | Nils Backstrom | 4'29:30 |
| 34 | Tadao Okayama | 4'30:28 |
| – | Per Samuelshaug | NF |
| – | Lukáš Mihalák | NF |

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – 50 kilometres, Men». [Consulta: 1r desembre 2024].
# Tritó verd

El tritó verd o tritó marbrat (Triturus marmoratus) és un amfibi de l'ordre dels urodels i de la família dels salamàndrids. És principalment terrestre i la seva distribució és europea.

## Morfologia

Aquest tritó pot arribar a fer fins a 17 cm de llarg. Té la pell aspra i de color verd i amb jaspiat de color marró o negre. El ventre és gris fosc amb taquetes blanques o fosques i el seu cap és ample, pla i amb glàndules paròtides. Les femelles adultes i els exemplars joves tenen una línia vertebral de color taronja que en els mascles perdura fins als 9 mesos. Els mascles adults tenen una cresta que va del coll fins a la punta de la cua.

## Ecologia

Els tritons verds viuen a la major part de França, al nord d'Espanya i al terç superior de Portugal. Tenen una distribució que es sobreposa lleugerament amb la del tritó pigmeu (T. pygmaeus). No es troben tritons verds a gran part dels Pirineus degut a les condicions seques i inestables de la zona. Al nord de França les poblacions estan més disperses per la presència de Triturus cristatus, que pot hibridar amb el tritó verd. No es tracta d'una espècie amenaçada, tot i que les seves poblacions tenen tendència a decréixer.
Habita en boscs i camps propers a zones aquàtiques. Les altes elevacions dels climes mediterranis són l'hàbitat preferit pels tritons verds. Tanmateix, no es solen trobar a més de 1.000 metres d'altitud, encara que al Pla de la Calma supera els 1.200 metres i a les llacunes de Neila (Burgos) o a les llacunes de Peñalara (Madrid) els 1.800 metres.
Durant el zel a l'aigua, el mascle mostra una cresta dorsal i caudal groguenca-ataronjada amb ratlles fosques i una ratlla caudal blanca platejada. D'altra banda el verd de la pell es torna més llampant.
S'ha demostrat que els tritons verds s'orienten per mitjà dels estels per a trobar les basses on ponen els ous.
Les larves són relativament grans i duen brànquies externes i vermellenques als dos costats del cap. Els seus dits són prims i llargs.
El tritó verd s'alimenta de diversos invertebrats aquàtics, tot i que quan conviu amb les larves del tritó palmat (Lissotriton helveticus) s'alimenta d'invertebrats més grossos.

## Referències

* ↑ «Tritó verd». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ Anfibios y reptiles (en castellà). 2a edició. Madrid: Susaeta, 1991, p. 38-39.
* ↑ livingunderworld.org ; Consultat el 26/12/2006
* ↑ «Triturus marmoratus» (en anglès). IUCN Red List. Jan Willem Arntzen, Robert Jehle, Jaime Bosch, Claude Miaud, Miguel Tejedo, Miguel Lizana, Iñigo Martínez-Solano, Alfredo Salvador, Mario García-París, Ernesto Recuero Gil, Paulo Sá-Sousa, Rafael Márquez. 2009. [Consulta: 24 abril 2015].
* ↑ Triturus marmoratus sistema d'orientació (anglès)

## Vegeu també

* Llista d'amfibis i rèptils de Catalunya
# Canon EOS 70D

La Canon EOS 70D és una càmera reflex digital de gamma mitja, anunciada per Canon el 2013. Aquesta, és una evolució de la Canon 60D, llençades al mercat amb tres anys de diferència.
La 70D pot captar tant fotografia com vídeo en Full-HD. Pot realitzar una ràfega de fins a 7 fps, consta d'un sistema AF de 19 punts i el sensor d'imatge incorpora la tecnologia Dual Pixel CMOS AF.

## Característiques

Les seves característiques més destacades són:
* Sensor CMOS APS-C dual-pixel de 20,2 megapíxels
* Processador d'imatge DIGIC 5+
* 19 punts d'autoenfocament en creu
* Dual Píxel amb detecció de cara
* Disparo continu de 7 fotogrames per segon
* Sensibilitat ISO 100 - 6.400 (ampliable fins a 12.800)
* Gravació de vídeo: Full HD 1080p fins a 25/30 fps
* Pantalla LCD de 3,0" d'1.040.000 píxels abatible i tàctil
* Connexió Wi-Fi
* Bateria LP-E6
* Entrada de Jack de 3,5mm per a micròfons externs o gravadores

## Diferències respecte a la 60D

La Canon 70D ha inclòs l'enfocament automàtic amb la detecció de fase en gravar vídeos i en fer fotografies. S'ha reduït també la mida del cos de la càmera respecte a la seva predecessora.
La nova Canon té més megapíxels (20,2Mpx en lloc de 18Mpx). La ràfega és més ràpida, passant de 5,3fps a 7fps.
L'EOS 70D també incorpora pantalla tàctil i Wi-Fi, que la 60D no.

## Inclòs a la caixa

* Cos de la Canon EOS 70D
* Ocular Eb
* Tapa de la càmera R-F-3
* Corretja per la càmera EW-EOS 70D
* Bateria LP-E6
* Carregador de bateria LC-E6E
* Cable USB IFC-130U
* CD de software: EOS Digital Solution
* Manual d'instruccions

## Accessoris compatibles

* Tots els objectius amb muntura EF / EF-S
* Flaixos amb muntura Canon
* Micròfons amb entrada de Jack 3,5 mm
* Targetes de memoria SD, SDHC i SDXC
* Cable mini HDMI (tipus C)

## Referències

* ↑ «Canon EOS 60D Specifications» (en anglès). The digital picture.
* 1 2 España,www.canon.es, Canon. «Canon EOS 70D - Cámaras EOS: Réflex Digitales y Compactas de Sistema» (en espanyol europeu). [Consulta: 11 desembre 2018].
* ↑ León, Jesús. «Canon EOS 70D, nueva réflex de gama media que estrena sistema de autofocus» (en castellà), 02-07-2013. [Consulta: 11 desembre 2018].
* ↑ «Canon EOS 70D vs Canon EOS 60D» (en castellà). De camaras.
* ↑ «Canon EOS 70D - What's In The Box?» (en anglès). Canon Canada.
# Congrés Nacional Democràtic de Ghana

El Congrés Nacional Democràtic de Ghana (National Democratic Congress) és un partit polític de Ghana, fundat pel capità i president Jerry Rawlings, per competir a les eleccions de 1992, i va guanyar les eleccions de 1996. Com que no es podia presentar per a un altre mandat per prohibir-ho la constitució, el 2000 va designar candidat el seu vicepresident John Atta Mills, que va quedar segon en les eleccions del 2000 i 2004

## Enllaços externs

* Principals dades del partit (anglès)