OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Špalíček

Špalíček, H. 214, és un ballet de tres actes compost per Bohuslav Martinů. Es va estrenar el 19 de setembre de 1933 a Praga amb el subtítol Ballet de jocs, costums i contes populars - Ballet-revue, i la partitura es basa en el folklore i les cançons infantils amb un efecte sorprenent.
El ballet fa ús de la música tradicional bohèmia/moraviana amb el segell característic de Martinů.

## Actes

* Acte I: Conte del Gat en Botes
* Acte II: Conte del Sabater i la Mort
* Acte III: Conte de La Ventafocs

## Suites

Martinů va escriure dues suites a partir de Špalíček, que va revisar el 1937 i el 1940.
* Suite núm. 1 H214A [22:29]
* Suite núm. 2 H214B [22:24].

## Enregistraments

* Supraphon (SU 3925-2): (enregistrat 1988): Anna Kratochvílová (soprano), Miroslav Kopp (tenor), Richard Novák (baix), Kantilena Children's chorus (Chorus master Ján Sedláček), Kühn Female Chorus, Chorus master Pavel Kühn, Brno Philharmonic Orchestra, dirigida per František Jílek.

## Referències

* ↑ «Cinema City - Home Page». Cinemacity.cz, 14-02-2013. [Consulta: 2 maig 2014].
* ↑ «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 4 gener 2018].
* ↑ Layton, Robert. «Ressenya del disc» (en anglès). Gramophone. [Consulta: 4 gener 2018].
* ↑ Barber, Stephen. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 4 gener 2018].
# Cantó d'Antrain

El cantó d'Antrain (bretó Kanton Entraven) és una divisió administrativa francesa situat al departament d'Ille i Vilaine a la regió de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 10 comunes:
| Nom francès | Nom bretó | Població | km² | Codi Postal | Codi INSEE |
| Antrain | Entraven | 1.387 | 9,31 | 35560 | 35004 |
| Bazouges-la-Pérouse | Bazeleg-ar-Veineg | 1.854 | 58,18 | 35560 | 35019 |
| Chauvigné | Kelvinieg | 575 | 17,71 | 35490 | 35075 |
| La Fontenelle | Ar Fontanig | 514 | 12,36 | 35560 | 35113 |
| Marcillé-Raoul | Marc'helleg-Raoul | 660 | 22,41 | 35560 | 35164 |
| Noyal-sous-Bazouges | Noal-Bazeleg | 379 | 14,83 | 35560 | 35205 |
| Rimou | Rivoù | 305 | 13,28 | 35560 | 35242 |
| Saint-Ouen-la-Rouërie | Sant-Owen-Reoger | 751 | 21,12 | 35460 | 35303 |
| Saint-Rémy-du-Plain | Sant-Revig-ar-Plaen | 580 | 14,87 | 35560 | 35309 |
| Tremblay | Kreneg | 1.423 | 36,22 | 35460 | 35341 |
| Cantó | Entraven | 8.428 | 220,29 | - | 3501 |

## Evolució demogràfica

| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 10.455 | 9.931 | 9.802 | 9.208 | 8.772 | 8.428 |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1976-1988 | Raymond Duval | |
| 1988-2001 | Michel Lahogue | Divers gauche |
| 2001-2008 | Daniel Prévost | UMP |
| 2008- | Henri Rault | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Línia 12 del metro de París

Mapa Metro Línia 12 :
La línia 12 del metro de París és una de les setze línies del metro de París. Creua tota la ciutat de nord a sud-oest i connecta l'estació de Porte de la Chapelle, al nord de París, amb l'estació Mairie d'Issy, a Issy-les-Moulineaux al sud-oest.
Una antiga línia de la societat Nord-Sud va obrir el 1910 i després es va integrar en la xarxa de Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris (CMP). És una de les tres primeres línies que es van posar en servei als suburbis de París i actualment està situada en l'onzena posició pel que fa al trànsit de passatgers, transportant 72 milions de viatgers l'any.

## Història
### Cronologia

* 28 de desembre de 1901: concessió d'una línia entre Montmartre i Montparnasse.
* 5 de novembre de 1910: inauguració del tram Porte de Versailles - Notre-Dame-de-Lorette de la línia A de la companyia Nord-Sud.
* 8 d'abril de 1911: perllongament cap al nord fins a Pigalle.
* 30 d'octubre de 1912: perllongament fins Jules Joffrin.
* 23 d'agost de 1916: ampliación fins a Porte de la Chapelle.
* 1 de gener de 1930: absorció de la Companyia Nord-Sud per part de CMP.
* 24 de març de 1934: obertura del nou tram fins a Mairie d'Issy.
* 30 d'agost de 2000: descarrilament, com a conseqüència d'un excés de velocitat porta a la caiguda d'un cotxe a l'estació de Notre-Dame-de-Lorette i va causar 24 ferits.
# Línia 11 del metro de París

Mapa Metro Línia 11 :
La línia 11 del metro de París és una de les setze línies del metro de París. Circula enllaçant el centre de París amb els suburbis del nord-est, des de l'estació de Châtelet fins a Mairie des Lilas.
Amb 6,3 quilòmetres de llarg, és la línia principal més curta de la xarxa (és a dir sense tenir en compte la línia 3bis ni la 7bis). Durant les dècades de 1950 i 1960 va ser una línia experimental per provar innovacions desenvolupades per RATP: va ser la primera línia del món a emprar material rodant pneumàtic el 1956, i es va equipar de lloc de comandament centralitzat (PCC) i pilotatge automàtic el 1967 per primer cop a la xarxa de París.

## Història
### Cronologia

* 28 d'abril de 1935: posada en servei de la línia entre Châtelet i Porte des Lilas.
* 17 de febrer de 1937: perllongament fins a Mairie des Lilas.
* 12 maig de 1944 a 5 de març de 1945: tancament de la línia, requisada per la Wehrmacht.
* 1954 a 1956: conversió de la línia per utilitzar trens pneumàtics de la sèrie MP 55.
* Gener de 1999: circulen els últims trens de la sèrie MP 55 i es reemplacen totalment pels MP 59.
# Línia 10 del metro de París

Mapa Metro Línia 10 :
La línia 10 del metro de París és una de les setze línies del metro de París. Travessa d'est a oest París per la riba esquerra del Sena i uneix les estacions de Gare d'Austerlitz i Boulogne - Pont de Saint-Cloud.
La línia és totalment subterrània al llarg dels seus 11,7 km i 23 estacions. És una de les línies amb menys transport de viatgers juntament amb les línies 3$^{bis}$ i 7$^{bis}$.
La seva història està vinculada a les línies 7 8 i 13. Part de la secció original va passar a la línia 13 i la línia 7 i es va fer càrrec durant un temps de la secció occidental de la línia 8.

## Història
### Cronologia

* 13 de juliol de 1913: obertura del tram entre Beaugrenelle i Opéra, sota la denominació de línia 8.
* 30 de setembre de 1913: perllongament a l'oest fins a Porte d'Auteuil.
* 30 de desembre de 1923: obertura de la línia 10 entre Invalides i Croix rouge (actualment tancat).
* 10 de març de 1925: perllongament a l'est fins a Mabillon.
* 14 de febrer de 1926: ampliación fins a Odéon.
* 15 de febrer de 1930: perllongament fins a Place d'Italie.
* 7 de març de 1930: ampliació fins a Porte de Choisy-
* 26 d'abril de 1931: el tram Place Monge - Porte de Choisy passa a formar part de la línia 7, i tanca el tram entre Maubert-Mutualité i Place Monge que és reemplaçat pel tram Maubert-Mutualité - Jussieu.
* 1937: El tram entre Porte d'Auteuil i la Motte-Picquet Grenelle deixar de formar part de la línia 8 per passar a la línia 10. El tram Duroc - Invalides passa a formar part de l'antiga línia 14 que més tard es fusionarà amb la línia 13.
* 12 de juliol de 1939: la línia arriba a Gare d'Austerlitz, terminal actual.
* 3 d'octubre de 1980: perllongament a l'oest fins a Boulogne - Jean Jaurès.
* 2 d'octubre de 1981: ampliació fins a Boulogne - Pont de Saint-Cloud.
# Ossé

Ossé (en bretó Oc'heg) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2007 tenia 1.212 habitants. Limita al nord amb Noyal-sur-Vilaine, a l'oest amb Châteaugiron, a l'est amb Domagné i al sud amb Saint-Aubin-du-Pavail.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 430 | 442 | 420 | 630 | 705 | 772 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | René Verron | |
| 2008- | Joseph Menard | |
# Cantó de Châteaugiron

El cantó de Châteaugiron (bretó Kanton Kastell-Geron) és una divisió administrativa francesa situat al departament d'Ille i Vilaine a la regió de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 9 comunes:
| Nom francès | Nom bretó | Població | km² | Codi Postal | Codi INSEE |
| Brécé | Brec'heg | 1.561 | 7,16 | 35530 | 35039 |
| Chancé | Kantieg | 246 | 5,22 | 35680 | 35053 |
| Châteaugiron | Kastell-Geron | 5.500 | 8,70 | 35410 | 35069 |
| Domloup | Domloup | 2.432 | 18,55 | 35410 | 35099 |
| Nouvoitou | Neveztell | 2.556 | 18,93 | 35410 | 35204 |
| Noyal-sur-Vilaine | Noal-ar-Gwilen | 4.698 | 30,72 | 35530 | 35207 |
| Saint-Armel | Sant-Armael-ar-Gilli | 1.393 | 7,75 | 35230 | 35250 |
| Saint-Aubin-du-Pavail | Sant-Albin-ar-Pavez | 591 | 5,83 | 35410 | 35254 |
| Servon-sur-Vilaine | Servon | 2.916 | 15,26 | 35530 | 35327 |
| Cantó | Kastell-Geron | 21.893 | 118,12 | - | 3507 |

## Evolució demogràfica

| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 8.287 | 9.412 | 10.756 | 14.405 | 17.722 | 21.893 |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1951-1965 | Maurice Audrain | |
| 1965-1995 | Pierre Le Treut | |
| 1995-2001 | Daniel Ostoréro | |
| 2001- | Louis Hubert | UDF |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Cantó de La Guerche-de-Bretagne

El cantó de La Guerche-de-Bretagne (bretó Kanton Gwerc'h-Breizh) és una divisió administrativa francesa situat al departament d'Ille i Vilaine a la regió de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 12 comunes :
| Nom francès | Nom bretó | Població | km² | Codi Postal | Codi INSEE |
| Availles-sur-Seiche | Avallod-ar-Sec'h | 512 | 11,06 | 35130 | 35008 |
| Bais | Baez | 1.928 | 35,18 | 35680 | 35014 |
| Chelun | Kelon | 252 | 11,25 | 35640 | 35077 |
| Drouges | Dougez | 419 | 11,63 | 35130 | 35102 |
| Eancé | Aentieg | 338 | 16,50 | 35640 | 35103 |
| La Guerche-de-Bretagne | Gwerc'h-Breizh | 4.095 | 11,53 | 35130 | 35125 |
| La Selle-Guerchaise | Kell-Gwerc'h | 128 | 2,14 | 35130 | 35325 |
| Moulins | Melined | 562 | 15,21 | 35680 | 35198 |
| Moussé | Moc'hed | 200 | 3,37 | 35130 | 35199 |
| Moutiers | Mousterioù | 655 | 17,64 | 35130 | 35200 |
| Rannée | Radenez | 1.111 | 51,95 | 35130 | 35235 |
| Visseiche | Gwisec'h | 687 | 16,03 | 35130 | 35359 |
| Cantó | Gwerc'h-Breizh | 10.887 | 203,49 | - | 3515 |

## Evolució demogràfica

| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 11.343 | 11.171 | 10.780 | 10.782 | 10.576 | 10.887 |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Michel Theudes | Divers droite |
| 2008- | Pierre Després | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Sèmola

La sèmola és la farina gruixuda (poc molta) que procedeix de cereals. Segons el seu diàmetre, es parla de sèmola grossa (més de 0,6 mm) o fina (de 0,4 a 0,6 mm).
La sèmola s'obté en moldre l'endosperma (albumen farinaceo) principalment del blat dur, blat tendre, arròs o blat de moro després de treure el segó. La sèmola del blat dur presenta un color groc i té un alt contingut en gluten. És la més utilitzada per fer pastes alimentàries: macerons, espagueti, canelons, lasanya, etc.
No transformat, s'utilitza en bon nombre de plats originaris de la conca del mediterrani com ara el cuscús i el bulgur. En plats cuinats com salses, sopes, flams i cremes s'utilitza com aglutinant. S'afegeix a la massa en determinades receptes com en els molletes o pa àrab, o també per donar un acabat diferent arrebossant les superfícies de les peces. Facilita la manipulació de les masses utilitzant-la per empolvorar. La sèmola de blat tendre es desfà en cuinar-la. La d'arròs es diu també sèmola blanca.

## Plats típics a base de sèmola

* İrmik helva, postres turques
* Sopa de mandonguilles de sèmola, Àustria
* Sopa de sèmola, Ulldecona

## Referències

* 1 2 «Sèmola». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La sèmola de blat, un dels aliments més antics de la cuina». Tot Sant Cugat, 11-03-2018.
* ↑ «Sèmola de blat dur». Farinera Roca, S.d. [Consulta: 3 octubre 2018].
* ↑ Sperrer, Ursula «Grießnockerlsuppe (Sopa de mandonguilles de sèmola) - Àustria». Karakia (TV3). CCMA.
* ↑ Guimerà Sales, Vicent. «Sopa de sèmola». Cultura Catalana Poble a Poble. Festa.cat, s.d. [Consulta: 3 octubre 2018].
# Hopewell (Illinois)

Hopewell és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 396 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hopewell tenia 396 habitants, 140 habitatges, i 123 famílies. La densitat de població era de 135,3 habitants/km².
Dels 140 habitatges en un 34,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 82,9% hi vivien parelles casades, en un 2,9% dones solteres, i en un 12,1% no eren unitats familiars. En el 9,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,83 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,99.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,7% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 26,8% entre 25 i 44, un 36,4% de 45 a 60 i un 6,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 63.250 $ i la renda mediana per família de 71.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 48.250 $ mentre que les dones 24.375 $. La renda per capita de la població era de 25.143 $. Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hopewell». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hopewell». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Turdetans

Els turdetans (en llatí turdetani, en grec antic τουρδητανοί) eren el poble principal de la Hispània Bètica que van donar nom a la regió de Turdetània (Τουρδητανία) nom que Estrabó i Esteve de Bizanci utilitzen per anomenar la Bètica.

## Territori

La Turdetània abastava la vall del Guadalquivir des de l'Algarve fins a Sierra Morena ocupant la major part de l'actual Andalusia limitava amb la Bastetània, Oretània i la Carpetània, i va coincidir amb els antics territoris de la civilització de Tartessos.

## Característiques

Estrabó esmenta Turdetània com a terra rica en recursos marins i terrestres, banyada pel riu Betis, poblada pels turdetans o túrduls, que eren pobles diferents segons Plini el Vell i Polibi que situa als túrduls més al nord. Estrabó conta que tenien més de 200 ciutats citant-ne Corduba (Còrdova), Hispalis (Sevilla) i Gades (Cadis).
Eren la tribu hispana més civilitzada, cultivaven les ciències, tenien els seus poetes i historiadors i posseïen un codi de lleis escrit en forma mètrica, tot probablement derivat de la seva relació amb els fenicis i Tartessos. Es van romanitzar molt ràpidament i sempre es van mostrar oposats a la guerra. Els romans els van reconèixer el Ius Latii (dret llatí). Diodor de Sicília, Sili Itàlic i Estrabó descriuen alguns dels seus costums.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Turdetani». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 2 març 2021].

## Bibliografia

* ESCACENA, J. L., 1989 Los turdetanos o la recuperación de la identidad perdida, Tartessos. Arqueología protohistórica del Bajo Guadalquivir, Ed. Ausa, Sabadell, 433-467.
* GARCÍA MORENO, L., 1989 Turdetanos, túrdulos y tartesios. Una hipótesis, Homenaje al Profesor Santiago Montero Díaz, Anejos de la Revista Gerión II, 289-295.
* PELLICER, M., 1980 Ensayo de periodización y cronología tartésica y turdetana, Habis 10, 307-335.
* PRESEDO, F., 1980 Los pueblos ibéricos, Historia de España Antigua. I. Protohistoria, Madrid.
* RUIZ MATA, D., 1994 Fenicios, tartesios y turdetanos, Huelva Arqueológica XIV, 325-367.
# Vastitas Borealis

Vastitas Borealis és la planura (vastitas) més gran de Mart. Està situada a les latituds més septentrionals i envolta la regió polar nord. Sovint, a Vastitas Borealis, se la coneix simplement per les planures del nord. En realitat, es tracta d'una depressió de gran extensió, a uns 4-5 km per sota del radi mitjà de la superfície del planeta.
Dins de Vastitas Borealis, destaca la zona anomenada Utopia Planitia, gran planura que s'estén cap al sud fins als 40° de latitud nord per l'hemisferi oriental. Alguns científics opinen que aquestes planures podien haver estat cobertes per un oceà en algun moment de la història marciana, i s'han postulat possibles línies de costa a la seva banda meridional. Actualment, aquestes planures de suaus pendents estan marcades per crestes (especialment Scandia Colles), petits turons i pocs cràters (com Lomonóssov i Koroliov). La Vastitas Borealis és clarament més uniforme i suau topogràficament que altres zones similars situades a l'hemisferi sud.
# Fedorita

La fedorita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany i dona nom al grup de la fedorita. Rep el nom en honor del matemàtic, cristal·lògraf i mineralogista Evgraf Stepanovich Fedorov (22 de desembre de 1853 - 21 de maig de 1919).

## Característiques

La fedorita és un silicat de fórmula química (Na,K)₂₋₃(Ca₄Na₃)Si₁₆O₃₈(OH,F)₂·3,5H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la fedorita pertany a «09.EE - Fil·losilicats amb xarxes tetraèdriques de 6-enllaços connectades per xarxes i bandes octaèdriques» juntament amb els següents minerals: bementita, brokenhillita, pirosmalita-(Fe), friedelita, pirosmalita-(Mn), mcgil·lita, nelenita, schal·lerita, palygorskita, tuperssuatsiaïta, yofortierita, windhoekita, falcondoïta, loughlinita, sepiolita, kalifersita, girolita, orlymanita, tungusita, reyerita, truscottita, natrosilita, makatita, varennesita, raïta, intersilita, shafranovskita, zakharovita, zeofil·lita, minehil·lita, martinita i lalondeïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al massís alcalí de Turii, a l'óblast de Múrmansk (Rússia). També ha estat descrita en alguns indrets propers a la confluència dels rius Chara i Tokko, a la república russa de Sakhà, així com Schellkopf, a la localitat de Brohltal (Renània-Palatinat, Alemanya). Aquests indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Fedorite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 febrer 2020].
# Liceu (antiga Grècia)

El Liceu (en grec Λύκειον, Lýkeion) fou un gimnàs d'Atenes, a l'antiga Grècia, famós per la seva associació amb Aristòtil. El complex, que rebé el nom pel santuari d'Apol·lo Lýkeios, fou creat abans del segle vi aC. Posteriorment, l'any 335 aC Aristòtil, que s'havia format a l'Acadèmia platònica, hi fundà l'escola peripatètica. Més endavant l'escola seria encapçalada per Teofrast, Estrató de Làmpsac i Alexandre d'Afrodísies. L'any 86 aC l'escola fou assetjada pel general romà Luci Corneli Sul·la. Es desconeix la data exacta en què el Liceu deixà de ser utilitzat.
L'any 1996 fou redescobert, fruit de les excavacions per al nou Museu d'Art Modern d'Atenes.

## Notes i referències

* ↑ Lyceum en Enciclopedia Británica
* ↑ Liceo RAE
* ↑ El País, 16 de gener de 1997. Data de consulta 15/3/2012.
# Els set ponts de Königsberg

Els set ponts de Königsberg és un famós problema matemàtic que va donar origen a la teoria de grafs. Königsberg, l'actual Kaliningrad, és una ciutat russa (que fou alemanya fins a la fi de la II Guerra Mundial) per la qual passa el riu Pregel. Enmig del riu, dues grans illes estaven connectades entre elles i a les ribes mitjançant una estructura de set ponts en total.
Per a organitzar una desfilada, els habitants de la ciutat es van plantejar si era possible recórrer els set ponts de manera que només es passés per cadascun d'ells un sol cop.

## Solució d'Euler

El 1736, el matemàtic suís Leonhard Euler va demostrar que no era possible en Solutio problematis ad geometriam situs pertinentis. En la història de les matemàtiques, es considera que aquest problema és el que va donar origen a la teoria de grafs, el desenvolupament de la qual va permetre grans avenços en combinatòria i topologia.
Euler va trobar la solució fent abstracció dels elements rellevants en el problema: substituint les illes i riberes per punts (vèrtexs, nodes), i els ponts per camins (branques) que els enllaçaven. El resultat conforma l'estructura que, avui en dia, s'anomena graf.
Euler va adonar-se que el problema podia ser resolt en funció del grau dels nodes. En el problema dels set ponts, tres nodes tenen grau 3, i un té grau 5. Euler va provar que el circuit que es desitjava era possible si i només si hi havia exactament dos nodes o no cap de grau senar (imparell). Un camí d'aquest tipus s'anomena camí eulerià. A més, si dos nodes tenen grau senar, aquests han de ser el punt d'inici i final del camí eulerià. Per tant, com que el graf corresponent als ponts de Königsberg té quatre nodes de grau senar, no pot tenir un camí eulerià.
Una forma alternativa del problema demana un camí que passi per tots els ponts i també tingui el mateix punt d'inici i final. Un circuit d'aquesta mena s'anomena un circuit eulerià. Existeix un circuit eulerià si i només si no hi ha nodes de grau senar. Es pot veure que tots els circuits eulerians són també camins eulerians.

## Referències

* ↑ Euler, Leonhard «Solutio problematis ad geometriam situs pertinentis». Commentarii academiae scientiarum Petropolitanae, 8, 1741, pàg. 128-140.

## Enllaços externs

* (castellà) Puentes de Konigsberg Arxivat 2013-11-13 a Wayback Machine.: Interactius.
* Mapes de Königsberg: Mapes de l'època de Leonhard Euler i actuals.
* (anglès) The Beginnings of Topology...: Web dedicada al problema dels ponts de Königsberg.
# Bonacolsi

Bonacolsi fou una família senyorial italiana que va exercir la senyoria a Màntua i a Mòdena, i el poder com a podestà a altres llocs. Va precedir als Gonzaga.
El seu origen és discutit. Alguns fan ancestre conegut de la família a un Bonacolsi de Ferrara, però en general sembla que l'origen més probable és un Bonacolsi de Mòdena. Rinald Bonacolsi, el seu fill, fou investit amb la terra de Folato en feu de l'abadia de Sant Zenó de Verona el 1206. Va tenir tres fills amb els quals arrenca la importància de la família: Pinamonte Bonacolsi, Bonacolso Bonacolsi i Martí Bonacolsi.

## Senyors de Màntua de la família Bonacolsi

* Pinamonte Bonacolsi 1272-1291
* Bardelló Bonacolsi 1291-1299
* Guiu Bonacolsi Botticella 1291-1309
* Rinald Bonacolsi Passerino, associat 1308-1309, sol 1309-1328
# Gavineta cua de tisora

La gavineta cua de tisora (Creagrus furcatus) és una gavina endèmica de les illes Galápagos i és una de les poques que s'alimenten de nit al mar. Es caracteritza pel seu plomatge grisós, quasi negre al cap i quasi blanc al pit; les potes són d'un color vermellós i destaca l'anell també vermellós al voltant de l'ull.
És l'única espècie del gènere Creagrus.
L'alimentació es basa en calamars i peixos superficials. A causa dels seus hàbits alimentaris nocturns aquesta gavina està ben adaptada als ambients foscos: ulls grans i bec blanquinós, fàcil d'identificar per les seves cries una vegada ha tornat al niu. Viu en colònies a la majoria d'illes de l'arxipèlag. L'aparellament es dona cada 10 mesos, aproximadament.

## Referències

* Michael H. Jackson: Galápagos. Una historia natural (University of Calgary i Fundación Charles Darwin, 1997).