OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Olivereta

L'olivereta, olivella, llampuga, llampuga blanca, albena, escanyacabres o herba dels fics (Ligustrum vulgare) és un arbust semicaducifoli de la família de les oleàcies. El seu nom català deriva de la semblança de fulles, flors i fruits amb una petita olivera. En anglès s'anomena privet per la seva utilització en tanques que divideixen propietats privades.

## Ecologia i distribució

És originari de la regió mediterrània i de part de l'Europa temperada. A la península Ibèrica es troba sobretot a la meitat nord. Als Països Catalans es distribueix entre els 100 i els 1300 m, pels Pirineus, i contrades veïnes fins a l'Alcalatén. Es fa a l'estatge montà i contrades mediterrànies humides en bardisses sobre sòl eutròfic, penetrant dins les rouredes i els alzinars poc densos. Floreix d'abril a juliol.

## Descripció morfològica

És un arbust de fins a 3 m d'alçada, de capçada arrodonida i frondosa, amb les branques primes i l'escorça llisa i grisa. Les fulles són lanceolades, oposades i sovint caduques amb el limbe glabre i enter. La inflorescència és una panícula terminal puberulenta. Les flors blanques i flairoses són hermafrodites, tetràmeres i actinomorfes. El calze és campanulat, gamosèpal. La corol·la és campanulada, amb el tub és tan llarg com la resta. L'androceu està format per 2 estams. El fruit és una baia esfèrica i d'un negre llustrós a la maturitat, que no és comestible per als humans.

## Usos

Les fulles tenen propietats astringents. És plantat com a arbre ornamental, com a arbre de carrer a Barcelona i, sobretot amb la troana (Ligustrum japonicum) i la troanella (Ligustrum ovalifolium), per a fer tanques.

## Referències

* ↑ DCVB
* ↑ «FloraCatalana.net». Arxivat de l'original el 2011-06-16. [Consulta: 6 gener 2016].
* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels arbustos dels Països Catalans. Barcelona: Pòrtic, 1990, p. 186-187. ISBN 84-7306-407-0.
* ↑ «Banc de dades de biodiversitat de Catalunya». [Consulta: 6 gener 2016].

## Vegeu també

* Troana Ligustrum japonicum
# Eupsophus

Eupsophus és un gènere de granotes de la família Leptodactylidae que es troba a Xile i l'Argentina.

## Taxonomia

* Eupsophus calcaratus
* Eupsophus contulmoensis
* Eupsophus emiliopugini
* Eupsophus insularis
* Eupsophus migueli
* Eupsophus nahuelbutensis
* Eupsophus roseus
* Eupsophus vertebralis

## Referències

* IUCN (anglès)
# Auradèr

Auradèr (en francès Auradé) és un municipi francès situat al departament del Gers i a la regió d'Occitània.

## Administració i política
### Alcaldes

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1950-1953 | Léopold Campan | |
| 1953-1971 | Yves Gomez | |
| 1971-1989 | André Marestaing | |
| 1989- | Francis Larroque | Divers droite |

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 278 | 318 | 320 | 329 | 322 | 388 | 520 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2009-12-26. [Consulta: 6 agost 2010].
# Edafosaure

Els edafosaures (Edaphosaurus) són un gènere extint de sinàpsids de la família dels edafosàurids que visqueren a Europa i Nord-amèrica des del Carbonífer superior fins al Permià inferior, fa entre 272,3 i 303,4 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Alemanya i els estats estatunidencs de Nou Mèxic, Oklahoma, Texas, Utah i Virgínia de l'Oest. El seu caràcter més vistós és la cresta d'apòfisis neurals que portaven a l'esquena, formada per una vintena llarga d'apòfisis neurals corbes que podien arribar a fer més de 60 cm. El crani, relativament petit, era apte per a l'herbivorisme, amb les dents amb forma de clavilla, una munió de dents palatines i tot un seguit d'adaptacions mandibulars.
És un dels candidats a ser el primer herbívor terrestre de grans dimensions, amb 3 m de longitud i 1,5 d'alçada. És un parent proper del dimetrodont, tot i no pertànyer a la mateixa família.
El nom genèric Edaphosaurus deriva dels mots grecs ἔδαφος (édafos), que en aquest context significa ‘paviment’, i σαῦρος (sauros), que significa ‘llangardaix’, i en el seu conjunt vol dir ‘rèptil de paviment’. Es refereix a l'entatxonament de les dents d'aquest animal, tant al maxil·lar inferior com al superior.

## Referències

* 1 2 Entrada «Edaphosaurus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 22 octubre 2023].
* 1 2 3 Carlton, 2019, «Edaphosaurus».
* ↑ Benton, 2014, p. 132.

## Bibliografia

* Benton, M. J. Vertebrate Palaeontology (en anglès). 4a edició. Wiley-Blackwell, 2014. ISBN 9781118407554.
* Carlton, R. L. A Concise Dictionary of Paleontology (en anglès). 2a edició. Springer, 2019. ISBN 978-3-030-25586-2.
# Arnau Busom

Arnau Castro Busom (Es Mercadal, Menorca, 1999) és un comunicador menorquí actiu en el sector de la ràdio local. És conegut per ser el fundador d'IdòFM i de l'associació Òmedia, des d'on promou projectes relacionats amb la comunicació i la cultura de Menorca.
Inicialment, Busom va cursar estudis de perruqueria, però després d'entrar en contacte amb els estudis de Ràdio Balear a Maó, va decidir enfocar-se en el món de la comunicació. La seva primera iniciativa en aquest àmbit va ser la creació de Radiomix Menorca, una emissora en línia fundada el 2016. Tot i que aquest projecte no va prosperar, va marcar l'inici de la seva trajectòria en la ràdio.
Després d'aquesta experiència, Busom va col·laborar amb Onda Cero Menorca, on va tenir la seva pròpia secció en el programa "Más de uno Menorca". L'any 2021, va fundar IdòFM, una emissora que, segons la seva pròpia descripció, té com a objectiu promoure la diversitat cultural de Menorca i oferir continguts locals. L'emissora ha anat creixent de manera progressiva, però s'ha vist limitada per la manca de noves llicències de ràdio FM a l'illa, ja que des del 2010 no s'han obert noves convocatòries per obtenir-les.
Per tal de donar estabilitat al projecte, el 2023 va constituir l'associació Òmedia, que permet a IdòFM funcionar com una entitat sense ànim de lucre. A més de la seva activitat a la ràdio, Busom ha manifestat el seu interès en desenvolupar IdòTV, un projecte de canal digital orientat a la producció de continguts audiovisuals centrats en la cultura menorquina. Aquest projecte té com a objectiu apropar els continguts culturals locals al públic de l'illa.

## Referències

* 1 2 3 «Arnau Busom: “Fa gairebé 15 anys que no surten noves licitacions per concedir llicències d’FM a Menorca”». Maria Cerezuela, 10-07-2024. [Consulta: 9 octubre 2024].
* 1 2 3 Rodríguez, Pablo. «Arnau Castro Busom: «Vull lloar el llegat de TV Menorquina»», 20-11-2023. [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ Busom, Arnau. «¿Y las Licencias Pa’ Cuándo?» (en castellà), 22-07-2024. [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ «Idò FM, la nueva emisora de radio que quiere hacerse un hueco en el dial menorquín – Guia de la Radio» (en castellà). [Consulta: 17 octubre 2024].
* ↑ «IB3 a la carta | Al Dia Menorca | Capítol 20240404120400». [Consulta: 10 octubre 2024].
* ↑ «IB3 a la carta | Al Dia | T2023 - Capítol 20231106110401». [Consulta: 10 octubre 2024].
# Monte Hacho

Monte Hacho és una muntanya de 204 metres d'altitud que limita la ciutat espanyola de Ceuta.
Situat a l'altra banda de l'estret de Gibraltar, junt amb el penyal de Gibraltar es considera que podria ser una de les mitològiques columnes d'Hércules (l'altre candidat a ser-ho és el Jebel Musa del Marroc).
Fou conegut per les civilitzacions clàssiques com Mons Abila (Munt Abila o Abyla).
El Monte Hacho està situat a la Península d'Almina i és coronat per la Fortalesa d'Hacho, que fou construïda pels romans d'Orient i més tard possessió de musulmans, portuguesos i espanyols. Avui dia és ocupat per l'exèrcit espanyol. El Monte Hacho també té un convent, l'Ermita de San Antonio.

## Referències

* Morocco, Lonely planet ISBN 1-74059-361-8

## Enllaços externs

* Imatges de la Fortalesa d'Hacho Arxivat 2004-12-14 a Wayback Machine.
# Els Vinardells, grallers del Penedès

Els Vinardells, grallers del Penedès —o simplement els Vinardells— és una colla de grallers penedesenca nascuda l’any 2004 i formada per Jordi Mestres (gralla primera) i Maria Mestre (gralla segona), Jordi Catasús (gralla baixa) i Xavier Vila (timbal).
Després de participar en diverses cercaviles per la Festa Major de Vilafranca del Penedès van publicar Els Vinardells fan Festa Major! el 2013. Es tracta d'un doble CD amb un recull de totes les músiques de la Festa Major de la vila, amb una harmonització pròpia per a grup de grallers i timbaler, les partitures de la qual es van publicar en un llibre amb el mateix títol.
El 2015 van estrenar l'espectacle Separar el gra de la gralla amb guió de David Puertas i protagonitzat per l’actriu penedesenca Roser Ràfols. Es tractava d'un recull de melodies i danses d'arreu dels Països Catalans arranjades per Jordi Molina, Josep Maria Mayol, Marcel Casellas, Ivan Joanals, Àlex Cassanyes i Lluís Giménez.

## Referències

* 1 2 «Els Vinardells, grallers del Penedès, estrenen espectacle amb l'actriu Roser Ràfols». Eix Diari, 14-04-2015. [Consulta: 1r juny 2024].
* ↑ «La tronada ha espetegat amb intensitat per anunciar a tort i a dret l'inici de la FM'12». rtvvilafranca.cat, 29-08-2012. [Consulta: 1r juny 2024].
* ↑ «Els Vinardells presenten el disc de les músiques de la Festa Major de Vilafranca». Eix Diari, 16-08-2013. [Consulta: 1r juny 2024].
* ↑ Soler, Josep M. «“Els Vinardells, grallers del Penedès” presenten el disc de les músiques de la Festa Major de Vilafranca». rtvvilafranca.cat, 16-08-2013. [Consulta: 1r juny 2024].
# Let It Be

Let It Be va ser l'últim àlbum musical publicat per la banda anglesa The Beatles.

## Història

El 30 de gener de 1969van saltar al terrat de l'edifici de la seva corporació, Apple Corps., situada a l'av. Twickenham de Londres i van fer un breu concert. Els vianants, que a aquesta hora tornaven d'esmorzar, es van quedar atònits davant la sorpresa del quartet (acompanyat de Preston) tocant a l'aire lliure.
Els temes que van tocar són: Don't Let Me Down, Get Back, I've Got a Feeling, Dig a Pony i One After 909 (d'alguns en van fer més d'una presa). Algú va cridar a la policia, què va demanar els músics que baixessin el volum. Tot això va quedar filmat i, juntament amb les sessions d'assaig, fou editat per Lindsay-Hogg i va donar coma resultat el film “Let It Be”. No obstant això, els enregistraments dels assajos van ser enllaunats i oblidats, ja que els Beatles van decidir començar a gravar el seu àlbum “Abbey Road”. Això sempre va ser mal vist pels altres, sobretot per Paul McCartney, ja que Spector va introduir el seu famós "mur de so", consistent en afegir orquestracions i cors de veus femenines sobre determinades cançons), cosa que va fer perdre el toc de rock and roll cru que es pretenia inicialment. L'àlbum es va titular finalment “Let It Be” (deixem-ho estar).
Va ser l'última gravació oficial dels Beatles a sortir al mercat. Just en aquests moments s'anunciava la seva separació. L'any 2003, McCartney va treure al mercat “Let It Be... Naked”, que és la versió de “Let It Be” remesclada a partir de les cintes originals i lliure de la producció de Spector.

## Llista de temes

Totes les cançons escrites per John Lennon i Paul McCartney; excepte (*) escrita per George Harrison, (**) escrita per Lennon, McCartney, Harrison i Ringo Starr i (+) tradicional, arranjament dels Beatles. Produït per Phil Spector, el 1970.
* Two Of Us
* Dig a Pony
* Across The Universe
* I Me Mine (*)
* Dig It (**)
* Let It Be
* Maggie Mae (+)
* I've Got A Feeling
* One After 909
* The Long and Winding Road
* For You Blue (*)
* Get Back

## Referències

* ↑ «El día que Paul McCartney anunció la separación de The Beatles» (en castellà). milenio.com, 10-04-2019. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ McCormick, Neil. «The Beatles - Let It Be (8th May, 1970), review» (en anglès). Daily Telegraph, 08-09-2009. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ Logna Prat, Carlos. «"Let It Be", la histórica obra que le dio un premio Oscar a Los Beatles» (en castellà). Todo Notícias, 21-02-2019. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ Kot, Greg. «Let it be, Paul» (en anglès americà). Chicago Tribune., 17-11-2003. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ «Ranking the songs of The Beatles' final album ‘Let It Be’ on the 50th anniversary» (en anglès americà). Far Out Magazine, 08-05-2020. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ Riley, Tim. Lennon: The Man, the Myth, the Music - The Definitive Life (en anglès). Ebury Publishing, 2011-09-29, p. 495. ISBN 978-1-4481-1319-4.
# Sonata per a piano núm. 4 en la menor, D 537 (Schubert)

La Sonata per a piano núm. 4 en la menor, D 537 és una obra per a piano de sol composta per Franz Schubert el març de 1817, quan tenia 20 anys.

## Moviments

I. Allegro ma no troppo Està en la menor. L'exposició modula a la tonalitat de la submediant, fa major, en lloc de l'habitual tonalitat de la mediant, do major. La recapitulació comença en la tonalitat de la subdominant, re menor, i la major part del segon tema de la recapitulació està en la major abans que amb una petita coda retorna al mode de la menor al final del moviment.
II. Allegretto quasi andantino En mi major. És un rondó de cinc parts (ABACA), amb un esquema tonal poc convencional: A (mi major) → B (do major) → A (fa major) → C (re menor) → A (mi major)
Schubert també compon breus transicions als finals de cada episodi, que entre la secció B i la secció A central presenta una petita part del material de la secció B en fa major (la tonalitat de la secció A central). Posteriorment, entre la secció C i la secció A final modula del re menor de la secció C, pujant un to fins a mi menor. A continuació, passa per la tonalitat de la dominant durant uns quants compassos abans de retornar a la tonalitat de la tònica en la secció A final. El moviment acaba amb una coda curta que és completament diatònica.
III. Allegro vivace En la menor. Segueix l'esquema de la forma sonata sense desenvolupament (l'exposició modula a mi major, i la recapitulació comença en mi menor i canvia a la major). Acaba en la tonalitat paral·lela major.
L'obra dura aproximadament uns 20 minuts. Daniel Coren ha resumit la naturalesa del recapitulació en el darrer moviment d'aquesta sonata. Harald Krebs destaca que Schubert tornà a utilitzar el tema de l'inici del segon moviment d'aquesta sonata (D. 537) en l'inici del finale de la Sonata per a piano en la major, D. 959.

## Presència en la cultura

La sonata de piano s'usa en l'adaptació de pel·lícula de E.M. Forster de 1985, Una habitació amb vista, quan la protagonista Lucy Honeychurch la interpreta al piano.

## Notes

* ↑ Newbould, Brian. Schubert: The Music and the Man. University of California Press, 1999, p. 100. ISBN 9780520219571.
* ↑ Coren, Daniel «Ambiguity in Schubert's Recapitulations». The Musical Quarterly, LX, 4, 1974, pàg. 568–582. DOI: 10.1093/mq/LX.4.568.
* ↑ Krebs, Harald «Review of Charles Fisk's Returning Cycles: Contexts for the Interpretation of Schubert's Impromptus and Last Sonatas». Music Theory Spectrum, 25, 2, Autumn 2003, pàg. 388–400. DOI: 10.1525/mts.2003.25.2.388.

## Referències

* Tirimo, Martino. Schubert: The Complete Piano Sonatas. Viena: Wiener Urtext Edition, 1997.

## Enllaços externs

* Sonata per a piano núm. 4, D 537: Partitura lliure a l'IMSLP..
# Coats (Kansas)

Coats és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 112 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Coats tenia 112 habitants, 51 habitatges, i 32 famílies. La densitat de població era de 216,2 habitants per km².
Dels 51 habitatges en un 25,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,8% hi vivien parelles casades, en un 3,9% dones solteres, i en un 35,3% no eren unitats familiars. En el 35,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 25,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,2 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,85.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25% tenia menys de 18 anys, un 5,4% entre 18 i 24, un 21,4% entre 25 i 44, un 19,6% de 45 a 60 i un 28,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 23.750 $ i la renda mediana per família de 29.583 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.250 $ mentre que les dones 17.188 $. La renda per capita de la població era de 12.985 $. Entorn del 20% de les famílies i el 20,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Coats». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Coats». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Dipsacus

Dipsacus és un gènere de plantes angiospermes de la família de les caprifoliàcies (Caprifoliaceae).

## Particularitats

Dipsacus és un gènere originari d'Euràsia i Àfrica del Nord.
Són plantes bianuals o rarament anuals de fins a 2,5 metres d'alt. Tota la planta és espinosa i la floració és en un capítol de fins a 10 cm de llarg amb bràctees espinoses, que antigament s'havia conreat i fet servir per cardar la llana. Les llavors són aquenis de 4 a 6 mm.

## Planta protocarnívora

Algunes fulles no tenen peciol i formen una cavitat on s'acumula l'aigua de pluja i s'ofeguen els insectes. Alguns botànics consideren que això és l'inici evolutiu d'un dels mecanismes de les plantes carnívores i consideren les espècies del gènere Dipsacus com a protocarnívores.

## Taxonomia

Aquest gènere va ser publicat per primer cop l'any 1753 a l'obra Species Plantarum de Carl von Linné (1707-1778).

### Espècies

Dins del gènere Dipsacus es reconeixen les 21 espècies següents:
* Dipsacus asper Wall. ex DC.
* Dipsacus atratus Hook.f. & Thomson ex C.B.Clarke
* Dipsacus atropurpureus C.Y.Cheng & Z.T.Yin
* Dipsacus azureus Schrenk ex Fisch. & C.A.Mey.
* Dipsacus cephalarioides V.A.Matthews & Kupicha
* Dipsacus chinensis Batalin
* Dipsacus comosus Hoffmanns. & Link
* Dipsacus ferox Loisel.
* Dipsacus fullonum L.
* Dipsacus gmelinii M.Bieb.
* Dipsacus inermis Wall.
* Dipsacus japonicus Miq.
* Dipsacus laciniatus L.
* Dipsacus leschenaultii Coult. ex DC.
* Dipsacus narcisseanus Lawalrée
* Dipsacus pilosus L.
* Dipsacus pinnatifidus Steud. ex A.Rich.
* Dipsacus sativus (L.) Honck.
* Dipsacus strigosus Willd. ex Roem. & Schult.
* Dipsacus valsecchii Camarda
* Dipsacus walkeri Arn.

## Vegeu també

* Planta protocarnívora]

## Referències

* 1 2 «Dipsacus» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «Dipsacus L.» (en anglès). International Plant Names Index, The Royal Botanic Gardens, Kew, Harvard University Herbaria & Libraries and Australian National Botanic Gardens. [Consulta: 22 maig 2023].

## Enllaços externs

* Teasel Handles and Teasel Gigs in the Trowbridge Museum Arxivat 2011-09-27 a Wayback Machine.
# Sonata per a piano núm. 6 en mi menor, D 566 (Schubert)

La Sonata per a piano núm. 6 en mi menor, D 566, és una obra per piano sol de Franz Schubert composta el juny de 1817. El Rondó D. 506 probablement és el quart moviment de la sonata, segons afirma Martino Tirimo. L'obra dura aproximadament uns 20 minuts, o uns 25-30 minuts si s'afegeix el rondó final.

## Moviments

I. Moderato
    En mi menor. Harald Krebs observa l'ús de la "recerca de la identitat temàtica" de Charles Fisk en la seva discussió del tema inicial de la sonata.
II. Allegretto
    En mi major
III. Scherzo: Allegro vivace - Trio
    En la bemoll major
(IV. Rondó: Allegretto, D 506)
    En mi major. L'obra D 506 ha estat associada amb la darrera peça de Fünf Klavierstücke (D 459A/3) i també amb l'Adagio D 349 com a conjunt de moviments que podrien formar una sonata.

## Notes

* ↑ Tirimo, Martino. Schubert: The Complete Piano Sonatas. Viena: Wiener Urtext Edition, 1997.
* ↑ Krebs, Harald «Review of Charles Fisk's Returning Cycles: Contexts for the Interpretation of Schubert's Impromptus and Last Sonatas». Music Theory Spectrum, 25, 2, tardor 2003, pàg. 388–400. DOI: 10.1525/mts.2003.25.2.388 [Consulta: 22 febrer 2009].
* ↑ F. Bisogni, quoted in Walburga Litschauer's Preface to Schubert: Piano Sonatas I. Bärenreiter 2000

## Enllaços externs

* Sonata per a piano núm. 6, D. 566: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Sonata per a piano núm. 11 en fa menor, D 625 (Schubert)

La Sonata per a piano núm. 11 en fa menor, D 625, és una obra per a piano sol composta per Franz Schubert durant el mes de setembre de 1818. Es creu que l' Adagio en re bemoll major, D. 505 és el seu moviment lent.

## Moviments

I. Allegro
En fa menor. És un fragment; la partitura queda inacabada després del desenvolupament amb una cadència en si♭ menor.
El moviment sencer es genera al voltant del ritme dels primers compassos, i hi ha un ús abundant de trinats, un element que forma part del motiu inicial. El segon tema pot ser descrit com "una versió reconfortant del primer". Com en altres sonates Schubert, el compositor deixa el moviment inacabat i la partitura queda truncada a l'inici de la recapitulació després d'un important desenvolupament amb moltes modulacions. El moviment ha estat completat per Paul Badura-Skoda, qui va enregistrar la sonata en la seva versió acabada, que també ha utilitzat Hanae Nakajima en el seu enregistrament de totes les sonates. D'altra banda, també hi ha la proposta musical de Martino Tirimo que ha completat aquest moviment en la seva edició i enregistrament de totes les sonates de piano. Alguns pianistes, com András Schiff, han enregistrat el moviment tal com Schubert el va deixar; senzillament para la interpretació on acaba el manuscrit.
II. Adagio, D. 505
En re bemoll major. L' Adagio D. 505 apareix llistat com el 2n moviment de la sonata en un catàleg de les obres de Schubert (amb íncipits) agrupades pel seu germà.
III. Scherzo: Allegretto - Trio
En mi major. Misha Donat descriu el moviment com una música "en la que la molt allunyada tonalitat i la puresa de la sonoritat dona continuïtat a la textura molt prima del primer moviment i el canvi arriba com un xoc intens".
IV. Allegro
En fa menor. És un fragment; la mà esquerra és absent entre els compassos 201 i el 270. Acaba en fa major.
L'elecció de la tonalitat i el caràcter turbulent de l'escriptura, poc habitual en Schubert, indiquen una afinitat, una influència de la Sonata Appassionata, Op. 57, de Beethoven. Mentre Schubert va deixar només un esquema complet d'aquest moviment, la línia de la soprano permet reconstruir l'harmonia amb una certa facilitat.

## Referències

* 1 2 3 Donat, Misha.Schubert Piano Sonatas. András Schiff, piano. Digital Disc. The Decca Record Company Limited, London, CD 440 310-2 (1995), p. 7.
* ↑ Tirimo, Martino. Schubert: The Complete Piano Sonatas. Vienna: Wiener Urtext Edition, 1997.

## Enllaços externs

* Sonata per a piano núm. 11, D. 625: Partitura lliure a l'IMSLP.