OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bandera de la Guinea Equatorial

La bandera de la Guinea Equatorial fou adoptada el 21 d'agost del 1979.

## Descripció

Es compon de tres bandes horitzontals, verda, blanca i vermella, a més d'un triangle al costat del pal, a l'esquerra quan se la mira. El blau evoca l'oceà Atlàntic, el verd els boscos tropicals, el vermell la sang vessada per la independència i el blanc la pau. Està decorada amb l'escut estatal a la banda blanca, que representa un capoquer, l'arbre tradicional de la regió, sobre un fons gris, coronat per sis estrelles grogues que simbolitzen el territori continental i les cinc illes que integren l'estat. A sota l'escut el lema nacional en castellà: Unidad, Paz, Justicia ('unitat, pau, justícia').

## Història

Va onejar per primera vegada durant la independència, el 12 d'octubre de 1968, amb l'emblema nacional al centre. El 1973, sota la dictadura de Francisco Macías Nguema, l'escut fou retirat de la bandera. Sota el govern de Nguema, l'escut constava de diverses eines, una espasa i un gall. El lema nacional modificat Trabajo (treball) i Unidad, Paz, Justicia (Unitat, Pau, Justícia) es va escriure en dues franges. Les armes consisteixen en un escut de plata amb un arbre de cotó de seda, o Ceiba en la llengua local. A sobre de l'escut hi ha un arc de 6 estrelles grogues de sis puntes, que representen Rio Muni i les illes de la costa. Sota l'escut hi ha un rotllo de plata amb el lema nacional, Unidad, Paz, Justicia ("Unitat, Pau, Justícia"). Es considera que sota un arbre de seda i cotó es va signar un tractat entre Espanya i un governant local que va marcar l'inici del domini colonial. L'actual va ser reinstaurada l'11 d'agost de 1979.

## Galeria de banderes

* Primera bandera (1968–73).
* Segona bandera durant Nguema (1973–79).
* Bandera durant la colonització espanyola.

## Referències

* 1 2 «National Flag of Equatorial Guinea». Worldflags. Arxivat de l'original el 16 July 2020. [Consulta: 17 setembre 2014].
* ↑ Smith, Whitney. «flag of Equatorial Guinea». Encyclopædia Britannica, 19-07-2013. Arxivat de l'original el 7 June 2015. [Consulta: 17 setembre 2014].
* 1 2 Anjali Kamath. Flag Book. Popular Prakashan, p. 16. ISBN 978-81-7991-512-7.

## Vegeu també

* Escut de Guinea Equatorial
# Evangeli de Valentí

L'Evangeli de la Veritat o Evangeli de Valentí, és un dels textos gnòstics del Nou Testament considerat apòcrif, que actualment es troba a la biblioteca de Nag Hammadi.

## Història

L'Evangeli de la Veritat va ser probablement escrit en grec entre 140 i 180 per Valentí autor gnòstic. Se sap que Sant Ireneu, qui es va oposar al seu contingut gnòstic i el va declarar heretgia, declara que seria una de les obres dels deixebles de "Valentí". Després de la seva traducció copta i la seva sepultura a Nag Hammadi, el text s'havia perdut fins al descobriment de Nag Hammadi.

## Estil

El text està escrit amb gran habilitat poètica, i inclou una gran presentació dels temes conjunturals. No es tracta d'un "evangeli" en el sentit d'una relació de les obres de Jesús de Natzaret, sinó com una homilia. El text és considerat pels estudiosos en general, com un dels millors textos escrits de la col·lecció de Nag Hammadi, tenint en compte el seu gran valor com una gran obra literària i una exegesi gnòstica.
El treball cita "cristians de Galàcia, Joan, 1 Joan, Apocalipsi, Mateu, 1 Corintis, 2 Corintis, Efesis, Colossencs, i Hebreus" al NT. D'aquests, cita l'Evangeli segons Joan amb major freqüència. També és influït per Tomàs, per exemple en un punt (22.13-19), cita al costat de Joan 3:8 a Tomàs 28.

## Contingut

El text descriu la teoria del sorgiment d'un error personificat en forma femenina. La ignorància i l'anhel de veure's criats pel Pare.
A continuació, descriu a Jesús que ha estat revelat per Déu per eliminar la ignorància. Jesús era un professor pels escribes i els mestres, que va tractar d'entendre el món mitjançant l'anàlisi de la llei. Però per un error, Jesús va ser clavat a un arbre. També es procedeix a descriure com és el coneixement que atorga la salvació, que constitueix el descans etern, que descriu la ignorància com un malson.
Després d'haver descrit la paràbola del bon pastor, descriu d'una forma esotèrica, com alimentar els afamats i donar descans als cansats, explica que ha de ser entesa com la fam espiritual, i el descans pel món cansat. Això és seguit per una paràbola sobre la unció, una metàfora dels coneixements - amb el final del "segell".
A banda d'una descripció del descans per aconseguir la gnosis, la resta del text es refereix a un tractat sobre la connexió entre el Fill i el Pare, i la relació del nom amb el seu propietari. El primer exemple d'això és la frase que utilitza el nom del Pare és el Fill, que s'ha d'entendre en la forma esotèrica que el Fill és el nom, en comptes del Fill és un nom pel Pare.

## Referències

* Bentley Layton, "El Gnosticisme Escriptures", La Bíblia Biblioteca Ancla, Doubleday, NY 1987.
* Harold W. Attridge i George W. MacRae, "L'Evangeli de la Veritat (Introducció i traducció)", de La Biblioteca de Nag Hammadi, James M. Robinson (ed.), pàg. 38-51
* Text de l'Evangeli de la Veritat
# Artaxerxes (Arne)

Artaxerxes és una òpera en tres actes de Thomas Arne, amb llibret sembla d'ell mateix adaptant el de Metastasio. S'estrenà al Covent Garden de Londres el 2 de febrer de 1762.
L'any 1760, després de doctorar-se en música a Oxford, Arne passà al Covent Garden, on l'any 1762 obtingué un gran èxit amb Artaxerxes, l'única òpera anglesa escrita a la manera italiana fins al segle xix.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en alemany). Operone. Arxivat de l'original el 28 d’abril 2017. [Consulta: 27 abril 2017].

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants.
# Isidro Díaz González

Isidro Díaz González (nascut el 24 de maig de 1954), conegut simplement com a Isidro, és un exfutbolista professional espanyol que va jugar com a davanter.
Va participar en 221 partits de la Lliga durant 11 temporades, marcant 28 gols i representant a la competició el Reial Madrid, el Racing de Santander i l'Elx.

## Carrera de club

Nascut a Gimialcón, província d'Àvila, Castella i Lleó, Isidro va ascendir a la plantilla principal del Reial Madrid de la Lliga el 1977, guanyant tres lligues consecutives però sumant només un gol en 46 aparicions en els seus primers tres anys. Superat per Juanito (que va fitxar la mateixa temporada) i Santillana durant el seu període, mai va aconseguir ser titular habitual del club de la capital espanyola.
A l'edició de la Copa d'Europa de 1980–81, Isidro va marcar els dos gols en una victòria a casa per 2-0 contra el FC Spartak Moscou als quarts de final després d'entrar com a suplent a la segona meitat del partit de tornada, segellant la classificació del seu equip amb un 2-0 global. Després de la campanya 1984–85, amb 31 anys i acabat de guanyar la Copa de la UEFA, tot i que no va participar en cap dels darrers partits contra el Videoton FC, es va unir al Racing de Santander, marcant deu vegades, la millor marca de la seva carrera, en el seu primer any, inclosa la 1000a a la competició el 20 d'abril de 1986 a casa de l'Hèrcules – però patint el descens en el següent.
Isidro va tancar la seva carrera als 35 anys després de dos anys a l'Elx CF, sent una important unitat d'atac la 1987–88 quan els valencians van ascendir des de Segona Divisió. El febrer de 2006 va tornar a l'Estadi Santiago Bernabéu com a coordinador del sistema juvenil.

## Palmarès

Reial Madrid
* La Lliga: 1977–78, 1978–79, 1979–80
* Copa del Rei: 1979–80, 1981–82 ; subcampió: 1978–79, 1982–83
* Copa de la Lliga: 1985 ; subcampió: 1983
* Copa de la UEFA: 1984–85
* Subcampió de la Supercopa d'Espanya: 1982
* Subcampió de la Recopa d'Europa: 1982–83

## Referències

* 1 2 Isidro a worldfootball.net
* 1 2 3 4 5 6 7 (en castellà) , 01-02-2006.
* ↑ González, José Damián «2–0: Para el Madrid fue "San Isidro"» (en castellà). , 20-03-1981.
* ↑ «4–1: El Racing se despidió por todo lo alto» (en castellà). , 21-04-1986.
* ↑ Díez, Fran. «La liguilla de Irigoyen» (en castellà). Racinguismo, 10-06-2016. [Consulta: 6 desembre 2021].
* ↑ (en castellà) , 16-06-2011.
* ↑ «Aberdeen's Cup-Winners' Cup glory in Gothenburg». , 11-05-2013.

## Enllaços externs

* Isidro a BDFutbol
# Atletisme als Jocs Olímpics d'Estiu de 1932 - llançament de javelina femení

El llançament de javelina femení va ser una de les proves del programa d'atletisme disputades durant els Jocs Olímpics d'Estiu de Los Angeles de 1932. La prova es va disputar el 31 de juliol de 1932 i hi van prendre part 8 atletes de 4 nacions diferents. Es permetia un màxim de tres atletes per país. Aquesta va ser la primera vegada que es va disputar aquesta prova en uns Jocs. La competició fou guanyada per Babe Didrikson.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Babe Didrikson (USA) | Ellen Braumüller (GER) | Tilly Fleischer (GER) |

## Rècords

Aquests eren els rècords del món i olímpic que hi havia abans de la celebració dels Jocs Olímpics de 1932.
| Rècord del Món | 46,745 m | Nan Gindele | Chicago (USA) | 18 de juny de 1932 |
| Rècord Olímpic | | | | |
Babe Didrikson va establir el primer rècord olímpic d'aquesta competició en ser-ne la primera vencedora.

## Horari

| Data | Hora | Ronda |
| diumenge 31 de juliol de 1932 | 17:30 | Final |

## Resultats

| Pos. | Atleta | Nació | Distància | Notes |
| 1 | Babe Didrikson | Estats Units | 43.69 | RO |
| 2 | Ellen Braumüller | Alemanya | 43.50 | |
| 3 | Tilly Fleischer | Alemanya | 43.01 | |
| 4 | Masako Shinpo | Japó | 39.08 | |
| 5 | Nan Gindele | Estats Units | 37.95 | |
| 6 | Gloria Russell | Estats Units | 36.74 | |
| 7 | María Uribe | Mèxic | 33.66 | |
| 8 | Mitsue Ishizu | Japó | 30.81 | |
Clau: RO = Rècord olímpic

## Referències

* ↑ «Olympedia – Javelin Throw, Women». [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ Official Report, p. 377.
* ↑ «Athletics at the 1932 Los Angeles Summer Games: Women's Javelin Throw». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 April 2020. [Consulta: 16 gener 2018].
* ↑ IAAF World Athletics Championships. Doha 2019. Statistics Handbook. Doha: IAAF, 2019, p. 822 [Consulta: 18 agost 2024].
# Bayram Şit

Bayram Şit (Acıpayam, 1930 - Ankara, 29 de maig de 2019) fou un lluitador turc, especialista en lluita lliure, guanyador d'una medalla olímpica.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on guanyà la medalla d'or en la competició del pes ploma del programa de lluita lliure. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, fou quart en la mateixa competició.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata en el Campionat del Món de 1954 i una medalla d'or en els Jocs del Mediterrani de 1951.

## Referències

* ↑ «Türk sporunun efsanesi Bayram Şit hayatını kaybetti! – Spor Haberleri», 29-05-2019. [Consulta: 13 març 2025].
* 1 2 «Olympedia – Bayram Şit». [Consulta: 13 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 13 març 2025].
# Cultura de Yangshao

La cultura de Yangshao (en xinès: 仰韶文化; en pinyin: Yǎngsháo wénhuà) va ser una cultura neolítica que s'estenia al llarg del tram central del riu Groc a la Xina. La cultura data des del 5000 aC fins al 3000 aC. El nom de la cultura li ve donat pel primer jaciment arqueològic representatiu, que es va descobrir el 1921 a Yangshao, un poble de la província de Henan. S'han estudiat més de mil jaciments a la Xina del nord. La seva extensió coincideix plenament amb la zona de les terres de loess, i té la màxima intensitat a la vall del riu Huanghe i a les dels afluents Wei i Fen, a les províncies de Henan, Shaanxi i Shanxi.
La cultura de Yangshao es va consolidar en un estat òptim climàtic, en què la presència de tigres, ossos i lleopards revela la presència d'un rerepaís de boscos. La gent de Yangshao vivia en poblets situats en terrasses properes a petits afluents, des de les quals tenien accés a l'àmplia gamma de recursos dels rius i les muntanyes i conreava mill de manera extensa; alguns poblats conreaven blat, arròs, soia, cebes, préssecs, albercocs, col xinesa, nous, morera, arbre de la laca i cànnabis. Van domesticar animals com el porc i el gos, a més d'ovelles, cabres i vaques, però la majoria del consum carni provenia de la cacera i la pesca. També practicaven un tipus primitiu de sericultura.
Els estris de pedra estaven polits i mostren una gran especialització. La cultura és molt coneguda per la seva ceràmica pintada. Els artesans creaven una ceràmica pintada en blanc, vermell i negre, amb dibuixos d'animals o rostres humans, o dissenys geomètrics. A diferència de la posterior cultura de Longshan, la cultura de Yangshao no coneixia el torn de terrisser. Les excavacions han mostrat que els nens eren enterrats en gerros de ceràmica pintada. En aquesta ceràmica de Yangshao, apareixen per primer cop marques que identifiquen el terrissaire o el propietari. Per bé que molt simples i rudimentaris, és possible reconèixer entre aquestes marques alguns del caràcters xinesos d'etapes posteriors, sense que es pugui identificar, però, aquests primers signes com a antecedents directes de l'escriptura xinesa.
Els poblats, l'ocupació discontínua dels quals era, sens dubte, resultat de l'agricultura itinerant pel foc, mostren sovint una disposició dels habitatges a l'entorn d'una plaça central, amb espais clarament delimitats pels estables, els forns de ceràmica i la necròpolis.
El jaciment arqueològic de Banpo, a prop de Xi'an, és un dels jaciments més ben coneguts d'aquesta cultura.

## Fases de la cultura de Yangshao

* Banpo, 4800 a 4200 aC, planícia central.
* Miaodigou, 4000 a 3000 aC, successor de Banpo.
* Majiayao, 3300 a 2000 aC, a Gansu (Qinghai).
* Banshan, 2700 a 2300 aC, successor to Majiayao.
* Machang, 2400 a 2000 aC.

## Bibliografia

* Liu, Li: The Chinese Neolithic: Trajectories to Early States, ISBN 0-521-81184-8.
* Folch, Dolors: La construcció de la Xina, ISBN 84-7596-802-3.
# Peter Wilhelm Lund

    Aquest autor és citat en taxonomia animal amb el nom «Lund».
Peter Wilhelm Lund (nascut el 14 de juny del 1801 a Copenhaguen - mort el 25 de maig del 1880 a Lagoa Santa, Brasil) fou un paleontòleg danès.
El 1818 es graduà en lletres i en medicina.
El 1825 realitzà el seu primer viatge per crear una col·lecció de vegetals i una altra d'insectes a Rio de Janeiro, Brasil, país al qual tornaria el 1833 per instal·lar-se definitivament a Lagoa Santa (Minas Gerais), pensant que el clima l'ajudaria a suportar la seva malaltia respiratòria. En aquesta zona de relleu kàrstisc, Lund explorà sistemàticament les cavernes i compongué la seva col·lecció de més de dotze mil restes fòssils del Plistocè i de les restes de l'Homem de Lagoa Santa, un homínid de característiques negroides, a la gruta Lapinha (1834). Com que les seves investigacions eren finançades per la Corona Danesa, els ossos d'aquest homínid foren enviats al Museu de Zoologia de Copenhaguen. També descobrí nombroses eines lítiques i pintures rupestres.
Fou el primer naturalista a descobrir Speothos venaticus (1842). També postulà correctament l'existència de dues (i no una) espècies extintes de peresós gegant, cosa que fou confirmada un segle i mig més tard. També estudià els esquelets d'espècies extintes de cavalls americans i el maquerodontí Smilodon populator.
El 1844, la salut de Lund s'agreujà i interrompé la seva activitat científica. S'ha dit que la teoria de l'evolució de Darwin (que conegué i cità els treballs de Lund) i les seves pròpies troballes impactaren en la fe luterana de Lund.
# Atletisme als Jocs Olímpics d'Estiu de 1932 - llançament de martell masculí

El llançament de martell masculí va ser una de les proves del programa d'atletisme disputades durant els Jocs Olímpics d'Estiu de Los Angeles de 1932. La prova es va disputar l'1 d'agost de 1932 i hi van prendre part 14 atletes de 9 nacions diferents. Es permetia un màxim de tres atletes per país. La competició fou guanyada per Pat O'Callaghan, que d'aquesta manera revalidava el títol obtingut el 1928.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Pat O'Callaghan (IRL) | Ville Pörhölä (FIN) | Peter Zaremba (USA) |

## Rècords

Aquests eren els rècords del món i olímpic que hi havia abans de la celebració dels Jocs Olímpics de 1932.
| Rècord del Món | 57,77 m | Patrick Ryan | Nova York (USA) | 17 d'agost de 1913 |
| Rècord Olímpic | 54,74 m | Matt McGrath | Estocolm (SWE) | 14 de juliol de 1912 |
No es va millorar el rècord olímpic durant la competició.

## Horari

| Data | Hora | Ronda |
| dilluns 1 d'agost de 1932 | 14:30 | Classificació Final |

## Resultats

La competició va continuar utilitzant el format de dues rondes utilitzat l'any 1908, arrossegant els resultats a la ronda de millora. Cada atleta podia fer tres llançaments a la fase de classificació. Els sis primers classificats van passar a la final, on van poder fer tres llançaments més.
| Pos. | Atleta | Nació | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | Distància |
| 1 | Pat O'Callaghan | Irlanda | 47.76 | 52.21 | 50.87 | 51.81 | 51.85 | 53.92 | 53.92 |
| 2 | Ville Pörhölä | Finlàndia | 51.27 | 52.27 | X | X | 50.86 | 51.76 | 52.27 |
| 3 | Peter Zaremba | Estats Units | 50.33 | 47.67 | 50.16 | X | X | X | 50.33 |
| 4 | Ossian Skiöld | Suècia | 49.25 | 47.95 | 48.39 | 47.84 | 48.08 | 48.75 | 49.25 |
| 5 | Grant McDougall | Estats Units | 48.36 | 49.02 | X | 49.12 | X | 48.79 | 49.12 |
| 6 | Federico Kleger | Argentina | 42.57 | 45.77 | 48.33 | X | X | 47.79 | 48.33 |
| 7 | Gunnar Jansson | Suècia | 47.33 | X | 47.79 | No passa ronda | No passa ronda | No passa ronda | 47.79 |
| 8 | Armando Poggioli | Itàlia | 44.25 | 45.47 | 46.90 | No passa ronda | No passa ronda | No passa ronda | 46.90 |
| 9 | Fernando Vandelli | Itàlia | X | 43.42 | 45.16 | No passa ronda | No passa ronda | No passa ronda | 45.16 |
| 10 | Yuji Nagao | Japó | 43.41 | X | X | No passa ronda | No passa ronda | No passa ronda | 43.41 |
| 11 | Francisco Dávila | Mèxic | 37.07 | 41.61 | X | No passa ronda | No passa ronda | No passa ronda | 41.61 |
| 12 | Masayoshi Ochiai | Japó | X | 38.70 | 41.00 | No passa ronda | No passa ronda | No passa ronda | 41.00 |
| 13 | Carmine Giorgi | Brasil | 35.49 | 36.45 | X | No passa ronda | No passa ronda | No passa ronda | 36.45 |
| — | Frank Conner | Estats Units | X | X | X | No passa ronda | No passa ronda | No passa ronda | NM |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Hammer Throw, Men». [Consulta: 17 agost 2024].
* ↑ Official Report, p. 377.
* ↑ «Athletics at the 1932 Los Angeles Summer Games: Men's Hammer Throw». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 April 2020. [Consulta: 20 gener 2018].
* ↑ Official Report, p. 455.
# Mercè Enrich i Otero

Mercè Enrich i Otero estudià a l'Escola de Bibliotecàries que va fundar la Mancomunitat de Catalunya. Començà la seva carrera com a auxiliar de la biblioteca popular de Valls el 17 de juliol de 1919. Treballà amb Maria Solsona i Suñer que ocupà en aquells anys el càrrec de directora. Com a auxiliar de la Biblioteca Popular de Valls, Mercè Enrich va donar unes lliçons d'història de Catalunya a les nenes del Pomell de Joventut "Flor de Neu" de Valls, el 16 d'agost de 1920. El 22 d'abril de 1922 va passar a ocupar el càrrec de directora de la Biblioteca Popular de Valls, ja que la seva companya Maria Solsona i Suñer va decidir renunciar-hi. Mercè Enrich dirigí el centre fins al 27 de març de 1926, quan va ser nomenada coordinadora de la Central de Biblioteques de la província de Tarragona, en reconeixement de la seva bona feina.

## Referències

* ↑ Enrich, Mercè. Dietari de la Biblioteca Popular de Valls.
* ↑ Mañà, Teresa. Les biblioteques populars de la Mancomunitat de Catalunya. Lleida: Pagès editors, 2007.
# Llacuna Merín

La llacuna Merín (castellà, Laguna Merín; portuguès, Lagoa Mirim) és una llacuna extensa, amb una superfície de 3.750 km³, ubicada a la frontera entre l'estat de Rio Grande do Sul (Brasil) i l'Uruguai. El seu nom deriva del vocable tupí-guaraní "Mi´Ri", que significa "petita". És la segona llacuna més gran del Brasil (tan sols més petita que la Lagoa dos Patos) i la primera de l'Uruguai.

## Geografia

La conca de la llacuna Merín té una superfície aproximada de 62.250 km², dels quals 29.250 km² (47%) pertanyen al Brasil i aproximadament 33.000 km² (53%) a l'Uruguai.
És, per tant, considerada una conca hidrogràfica fronterera i sobre la qual hi ha un acord d'aigües compartides (segons el Tractat de Limits, signat el 1909, i el Tractat de la Llacuna Merín, signat el 1977).
La llacuna Merín, com cos d'aigua principal de la conca hidrogràfica que porta el seu nom, té aproximadament 185 quilòmetres d'extensió, longitud mitjana de 20 quilòmetres i màxima de 37 quilòmetres. Les profunditats mitjanes naturals són d'1 a 2 metres a la zona nord, creixent a 4 metres sobre el centre, i arribant als 5 i 6 metres a la regió sud. Les seves costes i vores són baixes, amb profunditats mínimes i amb banyats.

## Enllaços externs

* (castellà) Llacuna Merín Arxivat 2022-06-11 a Wayback Machine.
* (castellà) Definició a montevideo.com.uy
* (portuguès) Llacuna Merín, per la Universitat de Pelotas, RS
# Beatriz Anglada-Camarasa Huelin

Beatriz Anglada-Camarasa Huelin (Palma, 1933) és una pintora mallorquina, filla d'Hermen Anglada Camarasa.
La Guerra civil espanyola la va sorprendre a Barcelona, on es trobava amb motiu d'una exposició del seu pare. La família va romandre a Montserrat durant la contesa bèl·lica i en acabar va marxar a França, a Pougues-les-Eaux, amb la idea de seguir cap als Estats Units. Novament, l'esclat de la Segona Guerra Mundial els va obligar a quedar-se al país gal i fins al 1948 no van tornar a Port Pollença.
Consta entre els artistes participants en l'Exposició Nacional de Belles Arts de Madrid del 1957, en la qual va presentar una obra titulada La montaña de cristal.
Ha fet nombroses exposicions d'un tipus de pintura molt influïda per la del seu pare. A Barcelona la seva galeria habitual va ser La Pinacoteca.
El 1960, juntament amb la seva mare i el seu marit, comença a concebre la idea de reunir l'obra d'Anglada Camarasa per mostrar-la al públic. El 1967 obre les portes el Museu Anglada Camarasa, al Port de Pollença. El 1988, la Fundació la Caixa adquireix el fons museístic per exhibir-lo com a exposició permanent al Gran Hotel de Palma.
El 2007 va rebre el Premi Ramon Llull per la seva tasca de difusió de l'obra del seu pare.

## Referències

* 1 2 3 «Beatriz Anglada Huelin» (en castellà). Asociación Española de Pintores y Escultores, 30-05-2024. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ Exposición Nacional de Bellas Artes. Catálogo (en castellà). Madrid: Ministerio de Educación Nacional, Dirección General de Bellas Artes. Estades Artes Gráficas, 1957, p. 62, cat. 340.
* 1 2 «Dia de les Illes Balears - Medalla d'Or i Premis Ramon Llull-Currículum guardonats». [Consulta: 24 octubre 2020].