OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Agustí Altimira

Agustí Altimira (Barcelona, 1827 - Barcelona, 10 de març de 1882) fou un guitarrista, compositor i lutier català.

## Biografia

Agustí Altimira va néixer a Barcelona cap al 1827, fill del fuster i lutier Agustí Altimira Vallès i de la seva esposa, Marianna Codina Verges. Ambdós Agustí Altimira es van dedicar a la creació de guitarres. El pare, amb taller a la plaça de Sant Francesc de Barcelona, és sovint indicat com a guitarrer a les hemeroteques del seu temps, desapareixent d'elles vers el 1830.
El fill va tenir el taller al carrer d'Escudellers. Els seus violins són d'estil afrancesat, conseqüència de l'estreta col·laboració amb el mestre francès Etienne Maire Bretón. El bon acabat dels instruments i un vernís clar de gran transparència i qualitat són les característiques principals d'aquesta època. Les seves guitarres són també d'excel·lent manufactura i de rica ornamentació amb incrustacions de vori i carei, sovint autèntiques obres d'art.
Va morir sobtadament el març de 1882 al seu domicili del carrer d'Escudellers.

## Referències

* 1 2 Els nostres luthiers : escultors del so. Exposició del 8 de maig al 7 de juliol de 1996, Capella de Santa Àgata, Museu de la Música. Barcelona: Museu de la Música de Barcelona, 1996. ISBN 8476097883.
* ↑ Als llibres d'esposalles de la Catedral de Barcelona, hi consta el matrimoni d'Agustí Altimira Vallès i Marianna Codina Verges el 6 d'agost de 1825.
* ↑ «Capitanía del Puerto». Diari de Barcelona, 25-04-1825, pàg. 996 (8a del dia).
* ↑ «Barcelona». Diari de Barcelona, 14-03-1882, pàg. 3237 (3a del dia).

## Bibliografia

* Els nostres luthiers: escultors del so. Exposició del 8 de maig al 7 de juliol de 1996, Capella de Santa Àgata, Museu de la Música.. Barcelona: Museu de la Música de Barcelona, 1996. ISBN 8476097883 [Consulta: 22 maig 2013].
* Vannes, René. Dictionnaire Universel des luthiers. Bruxelles: Les Amis de la Musique, 1972.

## Enllaços externs

* Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Joan Vidal i Ventosa

Joan Vidal i Ventosa (Barcelona, 1880 - Barcelona, 1966) fou un artista català, especialitzat en la pintura, el gravat i la fotografia.

## Biografia

Es va formar a La Llotja, on va entrar en contacte amb el cercle d'Els Quatre Gats i els articles del taller El Guayaba. Va participar en diverses exposicions de l'època, entre les quals destaquen l'Exposició de Belles Arts de Barcelona del 1898 i la del 1907. El Museu Nacional d'Art de Catalunya conserva la seva obra Vallcarca en nit de lluna, d'inspiració noucentista. A títol professional, treballà dins del Servei de Museus com a fotògraf documental.
Amic de Picasso, aquest li va dedicar una obra, el Retrat de Joan Vidal Ventosa, que curiosament guarda al seu revers una versió preparatòria de l'obra Ciència i caritat, conservada al Museu Picasso de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Joan Vidal i Ventosa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Aquestes obres tenen els números de registre MPB 70.802, MPB 110.089, MPB 110.099, MPB 110.214, MPB 110.229, MPB 110.387 i MPB70.802 R
# 556 aC

L'any 556 aC es un any del calendari gregorià. En l'Imperi Romà havia estat conegut com l'any 198 Ab urbe condita. La denominació de 556 aC per aquest any ha estat utilitzada des de principis de l'edat mitjana, quan es va establir l'era del calendari de l'Anno Domini per denominar els anys.

## Esdeveniments
### Europa

* Pisístrat és exiliat a Eubea i és destituit del seu càrrec a Atenes després que les altres dues faccions, liderades per Licurg i per Megacles s'uneixen a la seva contra (o 555 aC).
* Charmus de Kolyttus, antic eromen de Pisístrat esdevé polemarc d'Atenes.

### Proper orient - Imperi Neobabilònic

* Labashi-Marduk succeeix a Neriglissar com a emperador de Babilònia (o 557 aC).
* Nabònides succeeix a Labashi-Marduk com a rei de Babilònia; serà l'últim rei de l'imperi Neobabilònic fins a la seva caiguda sota Cir II el Gran de l'Imperi Aquemènida l'any 539 aC.Il·lustració de Simònides a la Crònica de Nuremberg (1493)

## Naixement

* Simònides de Ceos, poeta líric de l'Antiga Grècia (època aproximada), neix a Iulis, a l'illa de Kea.

## Necrològiques

* Labashi-Marduk, emperador de Babilònia.
* Neriglissar, emperador de Babilònia.

## Referències

* ↑ Pomeroy, Sarah B.; Burstein, Stanley; Donlan, Walter [et al.].. Ancient Greece: A political, social and cultural history. New York, Oxford: Oxford University Press, 1999, p. 170.
* ↑ Plutarch, Life of Solon 1.4
* 1 2 Boardman, John. The Assyrian and Babylonian empires and other States of the Near East, from the eighth to the sixth centuries B.C. Second ed. Cambridge (GB): Cambridge university press, 1991, p. 242-243. ISBN 978-0-521-22717-9.
* ↑ Hanish, Shak «The Chaldean assyrian Syriac people of Iraq: an ethnic identity problem». Digest of Middle East Studies, 17 (1), pàg. 32. DOI: 10.1111/j.1949-3606.2008.tb00145.
* 1 2 Beaulieu, Paul-Alain. The reign of Nabonidus, King of Babylon, 556-539 B.C. New Haven: Yale University Press, 1989, p. 1. ISBN 978-0-300-04314-3.
* ↑ John H. Molyneux, Simonides: A Historical Study, Bolchazy-Carducci Publishers (1992), page 3
# Wyk auf Föhr

Wyk auf Föhr (frisó septentrional Wik, danès Vyk på Før) és un dels municipis de l'illa de Föhr (Illes Frisones) que forma part del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Föhr-Amrum, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Inclou els dos districtes menors de Boldixum i Südstrand. Segons el cens de 2022 compta una població de 4.217 habitants.

## Història

El 1704 li va ser atorgat els drets d'un port marítim, i dos anys després, els drets de mercat. En 1819 es va crear un balneari al costat del mar, el primer del seu tipus a Schleswig-Holstein.
D'aquesta manera l'Estat va començar a pujar de nivell amb la regió del Mar Bàltic (Heiligendamm, 1794) i l'àrea marítima del Nord-est de Frísia (Norderney, 1794). En el primer any, hi arribaren 61 persones, el 1820 hi havia 102, però només a partir de 1840 el nombre va superar els 200. De 1842 a 1847 el rei Cristià VIII de Dinamarca va triar Wyk com el seu lloc d'estiueig, cosa que va atreure nombrosos turistes. En 1844, Hans Christian Andersen va seguir el seu rei a Wyk i se sap que va dir sobre la platja de Wyk: "Em banyava cada dia i he de dir que era l'aigua més notable om mai he estat". No obstant això, Andersen també va criticar els problemes per viatjar allà. Per exemple, des d'Hamburg per carretera, un viatger necessitava quatre dies per arribar a Föhr, per vaixell a través via Helgoland es feia en dos dies només, però incloïa el risc de malaltia.
El 1910 Wyk va obtenir els drets de ciutat per complet.
El promontori de Sandwall no només ofereix una vista sobre el mar, sinó també una vista sobre les Halligen, ja estimada pel rei Cristià. Es compta entre els paisatges marítims més bells d'Alemanya.
El 2002 Wyk pertanyia als deu més importants centres de turisme de Schleswig-Holstein: 46.368 visitants, 325 (0,7%) dels quals des de l'estranger o a l'estranger, reserva 492.041 pernoctacions. La ciutat tenia 4.733 llits per oferir.

## Personatges il·lustres

* Stine Andresen, poeta en alemany i en fering.
* Friedrich Christiansen, pilot d'aviació i criminal de guerra nazi.

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties - Population Statistics, Charts and Map». citypopulation.de. [Consulta: 15 març 2025].

## Enllaços externs

* Wyk auf Föhr
# Don Lucas del Cigarral

Don Lucas del Cigarral és una gran sarsuela en 3 actes, amb llibret de Tomás Luceño i Carlos Fernández Shaw, a partir de l'obra Entre bobos anda el juego de Francisco Rojas Zorrilla i música d'Amadeu Vives, estrenada al Teatro Circo Parish de Madrid, el 18 de febrer de 1899. A Barcelona va veure la llum per primera vegada, el 21 de juny del mateix any, al Teatre Tívoli.

## Anàlisi de l'obra

En Don Lucas del Cigarral, Amadeo Vives va servir una partitura magnífica, extensa --vint-i-dos números--, cuidada en els seus aspectes tècnics i generosa d'inspiració, molt adequada al caràcter del text literari. Els temes melòdics contenen un lirisme elegant on s'adverteixen frases de notable originalitat, vitalitzades per una harmonització diversa que contribueix poderosament al clima de l'acció argumental. Particularment el preludi del segon acte i el duet de soprano i tenor del mateix acte són dignes d'assenyalar-se per la sòlida i bella construcció, sense oblidar l'endeuta del baix, la serenata i l'intermedi de l'acte tercer, peces que acrediten la mestria de Vives en època encara juvenil.
La més que insinuada força simfònica de la partitura de Don Lucas del Cigarral, va induir el mestre Joan Lamote de Grignon, director de la Banda Municipal de Barcelona, ha fer la instrumentació de quatre números que van formar una "suite" rebuda amb entusiastes aplaudiments cada vegada que s'interpretava. L'èxit de l'estrena de la sarsuela es va reflectir també en les critiques dels diaris madrilenys:
| « | La música revela un compositor d'intel·ligència i cor gens vulgars. S'adapta magistralment al llibre en aquesta intima unió del poema i la música, que és al nostre parer l'ideal a què s'ha d'aspirar en tota obra lirico-dramàtica. | » |
diari La correspondencia de España. Per la seva part, El Heraldo afirmava que
| « | A l'obra de Vives no existeix la melodia estreta i convencional dels melodistes, sinó la melodia plena de poesia i d'encant del ritme, de l'harmonia, de la instrumentació i de la situació. | » |
I per no allargar les cites, diguem que L'Imparcial escrivia:
| « | Vives ha arribat, i molt jove encara; presenteu-vos davant la vostra visita un rialler esdevenir sembrat de triomfs i de glòria. L'autor s'ha revelat com a compositor d'inspiració ufanosa i fàcil, alhora que com a tècnic profund. | » |
Aquestes són les opinions que Don Lucas del Cigarral va ser rebuda en els seus primers passos davant el públic i la critica.

## Bibliografia

* Historia de la Zarzuela (Zacosa S. A.) pàg. 202. text de Juan Arnau y Carlos Mª, Gomez (84-85860-03-0)

## Enllaços externs

* Text d'Entre bobos anda el juego de Francisco Rojas Zorrilla
# Entesa de l'Esquerra de Menorca

Entesa de l'Esquerra de Menorca fou una aliança a nivell insular entre el Partit Socialista de Menorca i Esquerra Unida (secció de Menorca) que va durar des del 1987 fins al 1994.
Aquesta coalició es presentà dues vegades a les eleccions autonòmiques: el 1987 i el 1991. En ambdues ocasions obtingué dos representants al Consell Insular de Menorca i al Parlament de les Illes Balears que foren Joan Francesc López Casasnovas i Ramon Orfila Pons.
Aquesta coalició governà la màxima institució de Menorca al principi de la legislatura 1987-1991, sota la presidència de Tirs Pons.

## Resultats electorals
### Parlament de les Illes Balears

| Any | Vots | Vots | Escons | Escons | Pos. | Govern |
| Any | # | % | # | ± | Pos. | Govern |
| 1987 | 4,367 | 1.3% | 2 / 59 | Nou | 6è | Oposició |
| 1991 | 4,654 | 1.4% | 2 / 59 | = | 4t | Oposició |

## Referències

* ↑ «Illes Balears: eleccions municipals des de 1979 Palma de Mallorca Eivissa Maó Ciutadella Manacor Inca Calvià Llucmajor Marratxí Santa Eulària». [Consulta: 22 desembre 2021].
# Agustí Aparicio

Agustí Aparicio fou un compositor català actiu durant la primera meitat del s. XIX.

## Biografia

El compositor català Agustí Aparicio va ser deixeble del mestre de capella de Castelló d'Empúries, Jaume Lleys. Això se sap gràcies les indicacions que es troben a la portada d'algunes de les seves obres, amb data de 1832.
Malgrat que són molt poques les obres que es conserven d'Aparicio, tan sols unes sèries de salms a vuit veus, el valor d'aquestes és molt elevat. Això és perquè suposen molt bons exemples del mètode d'ensenyament de contrapunt que s'utilitzava al voltant del 1830, ja que el compositor anotava als manuscrits indicacions molt concretes pel que fa a la tècnica contrapuntística. Alguns d'aquests salms són Domine, non est exaltatum cor moeum, Laudate dominum i Laudate dominum omnes gente, escrits el febrer, abril i juliol del 1832, respectivament.

## Referències

* 1 2 3 CORTÉS MIR, Francesc, «Aparicio, Agustí», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 1, p. 500.
# 590 aC

L'any 590 aC és un any del calendari romà. Durant l'Imperi Romà era conegut com a any 164 ab urbe condita. Es denomina any 590 aC des de principis de l'edat mitjana, quan s'estableix el calendari Anno Domini.

## Esdeveniments
### Món hel·lènic

* Entre Mitilene i Tessàlia moren Myrsila i Kerkil, emboscats al bosc. Pítcac de Mitelene esdevé governant de Mitilene.
* Entre 590 aC i el 580 aC: Tirania de Pítac a Mitilene.

###### Àfrica

* Fundació de diverses ciutats jòniques a la desembocadura oriental del riu Nil.

### Àsia
#### Proper orient

* L'Imperi Mede conquereix el regne d'Urartu causant la seva caiguda. Derrota de Manna caiguda de la capital mede, Tuixpa. Fi de Manna i d'Urartu provocada durant els atacs dels Medes contra la Lídia (any aproximat).

#### Antiga Xina

* 494 aC - 590 aC: Hi ha una reforma fiscal i agrària a l'estat de Lu que confirma el seu poder. mentre que en l'època arcaica sembla que es va exigir a la pagesia el conreu gratuït de terres reservades pels nobles, el sistema d'impostors sobre els cereals es va estendre a partir del segle VI aC. Generalment era una dècima part dels cultius, calculats segons la mitjana anual o segons la producció real anual. La pràctica de la tributació en espècies acompanya, molt probablement, un canvi molt important de la condició campeerola: els pagesos guanyen més llibertat i independència respecte els seus antics amos i desenvolupen una certa autonomia.
* Primer any del regnat del príncep de Lu, Cheng-gun.
* 2ª lluna, dia de xin-yu. El príncep de lu, Xuan-gong (mort l'any anterior) és enterrat.
* 3ª lluna: L'exèrcit Lu es dirigeix a Qiu, al costat de la frontera amb l'estat de Qi.
* A l'estiu: L'ambaixador Lu, Zansun Xu, intenta concloure un tractat d'aliança amb el príncep Jin a Chizi.
* A la tardor: L'exèrcit dels Zou és derrotat per Mao Rong, dignatari Jin. Aquest signa la pau amb els zou.

## Referències

* 1 2 3 «590 год до н. э.» (en rus). wikipedia en rus, 15-03-2022.
* ↑ «590 BC» (en anglès). wikipedia en anglès, 03-06-2020.
* ↑ Dandamaev, Muhammad A.; Lukonin, Vladimir G. The Culture and Social Institutions of Ancient Iran (en anglès). Cambridge University Press, 2004-11-11, p. 480. ISBN 978-0-521-61191-6.
* ↑ Schirokauer, Conrad; Brown, Miranda. A Brief History of Chinese Civilization (en anglès). Cengage Learning, 2012-01-06, p. 448. ISBN 978-1-133-70925-1.
* ↑ «Années 590 av. J.-C.» (en francès). wikipedia en francès, 04-03-2024.
* ↑ Crònica de Confuci "Chunqiu" ("Primavera i tardor"). Traducció i notes de N. I. Monastyrev. M., 1999. Pàg.55-56 (en rus)
* ↑ Chunqiu, notícia 2
* ↑ Chunqiu, notícia 4
* ↑ Vasiliev L. S. Xina antiga. En 3 volums T.2. M., 2000. P.111 (basat en “Zuo zhuan”); Chunqiu, notícia 5
* ↑ Vasiliev L. S. Xina antiga. En 3 volums T.2. M., 2000. P. 111, 132 (segons “Zuo zhuan”); Chunqiu, notícia 6
# El húsar de la guardia

El húsar de la guardia és una sarsuela en un acte dividit en 3 quadres, amb llibret de Guillermo Perrín i Manuel Palacios i música d'Amadeu Vives en col·laboració amb Gerónimo Giménez, estrenada al Teatro de la Zarzuela de Madrid, l'1 d'octubre de 1904. A Barcelona va veure la llum per primera vegada, el 12 de novembre del mateix any, al Teatre Granvia.

## Enllaços externs

* Argument i llibret d'El húsar de la guardia (castellà)
# Agustín Santateresa Dolz

Agustín Santateresa Dolz (El Cabanyal, 9 de febrer de 1915 - 27 d'abril de 1979) va ser un futbolista valencià, considerat un one-club man del Llevant UE. Entre els aficionats al futbol valencians va provocar el naixement de l'expressió Bombeja Agustinet!.

## Biografia

Futbolista del Llevant FC des de la dècada del 1930, va formar part de l'equip que va guanyar el Campionat Super-Regional de la temporada 1934-1935, i que va arribar a semifinals de la Copa de la República el 1935. En la Copa Espanya Lliure de 1937, feu la passada de gol que en el minut 78 va decidir la final a favor del Llevant. Durant la Guerra Civil Espanyola va ser reclutat per la República, combatent al Front de Terol en el moment de la final de copa, i al final de la contesa va ser retingut en un camp de concentració franquista.
Quan el Llevant FC es fusiona per a crear el Llevant UE, Dolz continua en la disciplina de l'equip. Es retiraria el 1952.

## Referències

* 1 2 Arce, Borja. «Agustín Dolz, ejemplo de "One Club Man"» (en espanyol europeu). Museo Virtual Levante UD, 29-03-2019. [Consulta: 1r desembre 2023].
* 1 2 3 Calle, Alberto Martínez de la. «La leyenda de 'Bombeja Agustinet'» (en castellà). Las Provincias, 27-03-2023. [Consulta: 1r desembre 2023].
* ↑ Bens, Felip. «El bombeja, el yunque y el catenaccio extremo». Levante-EMV, 20-02-2014. [Consulta: 1r desembre 2023].
* 1 2 Ros, Cayetano. «La Copa de la República que Rubiales se resiste a reconocer». El Confidencial, 11-05-2022. [Consulta: 1r desembre 2023].
* ↑ González, Emilio Nadal. SIEMPRE TUYO, LEVANTE UD (en castellà). Obrapropia Editorial, 2014-12-16, p. 23. ISBN 978-84-16048-72-4.
# Château Margaux

Château Margaux és una sarsuela en un acte, amb llibret de José Jackson Veyán i música de Manuel Fernández Caballero, estrenada al Teatro Variedades de Madrid, el 5 d'octubre de 1887. L'acció passa en una luxosa mansió de Madrid.
# Cal Figueres (Subirats)

Cal Figueres, o Can Figueras, és una obra de Subirats (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia del segle XVII molt modificada, situada prop del nucli urbà dels Casots. És un edifici de planta rectangular, format per planta baixa i pis, amb una coberta a dues aigües de teula àrab. El portal d'accés és d'arc de mig punt adovellat. Al pis principal s'obren dos balcons. És interessant l'interior, amb volta escarcera i arcs torals.
Té adossat un edifici de nova planta d'estil molt peculiar, on hi ha les caves Oliver Batllori.

## Referències

* 1 2 «Cal Figueres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
* 1 2 Querol i Rovira, Carles. Subirats. Conèixer el seu atractiu, viure'l i gaudir-lo. Ajuntament de Subirats i Edicions i Propostes Culturals Andana, SL, 2008, p. 58. ISBN 978-84-96995-03-1.
# Brooks (Kentucky)

Brooks és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Kentucky. Segons el cens del 2000 tenia 2.678 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Brooks tenia 2.678 habitants, 1.032 habitatges, i 762 famílies. La densitat de població era de 220,9 habitants/km².
Dels 1.032 habitatges en un 34,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,4% hi vivien parelles casades, en un 12,1% dones solteres, i en un 26,1% no eren unitats familiars. En el 20,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,59 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,8% tenia menys de 18 anys, un 8,8% entre 18 i 24, un 31,7% entre 25 i 44, un 27,6% de 45 a 60 i un 6,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.824 $ i la renda mediana per família de 51.146 $. Els homes tenien una renda mediana de 37.225 $ mentre que les dones 23.476 $. La renda per capita de la població era de 17.675 $. Entorn del 5,9% de les famílies i el 10,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Brooks». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Brooks». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# La Legió d'Honor

La Legió d'Honor és una obra lírica en 2 actes, amb llibret de Víctor Mora i Alzinelles i Lluís Capdevila i Vilallonga i música de Rafael Martínez Valls, estrenada al Teatre Nou de Barcelona, a l'Avinguda del Paral·lel, el 26 de febrer de 1930. La legió d’honor, és la segona de les sarsueles més populars i conegudes escrites i produïdes en català. Se la sol comparar amb Cançó d'amor i de guerra, obra dels mateixos autors estrenada el 1926. La Legió d'Honor utilitza el tema inicial de La Marsellesa i la sardana, com a símbols de resistència a la dictadura.
El llibret situa a una legió de soldats voluntaris catalans en un imaginari poble de Normandia a finals de la Primera Guerra Mundial. Amb un esperit clarament pacifista, l'obra relata diverses aventures, entre les quals destaca l'idil·li entre dos dels protagonistes, Carlota (soprano) i Manel (tenor).

## Referències

* 1 2 3 «La legió d'honor». lazarzuela.webcindario.com, 08-04-2009. Arxivat de l'original el 2009-04-08. [Consulta: 17 febrer 2022].
# Lluís de Caralt i Borrell

Lluís de Caralt i Borrell (Barcelona, 13 de desembre de 1916 - 1994) fou un editor, col·leccionista d'art i polític català.

## Biografia

Es va criar en el si d'una família de tradició industrial. Persona d'ideologia falangista, en els anys de postguerra va formar part del cercle d'intel·lectuals barcelonins reunits al voltant del falangista Luys Santa Marina. Va col·laborar amb la revista falangista Destino. Lluís de Caralt va arribar a formar part de la Junta Política clandestina de Falange Española Auténtica, oposada a la línia oficialista i franquista de FET y de las JONS.
Fundà el 1942 l'editorial Luis de Caralt Editor, amb seu a Barcelona i que actualment s'ha unit a l'Editorial Noguer per formar Noguer Caralt Editores. Al llarg dels anys publicà tant títols de qualitat com comercials entre els quals abundaven els autors estrangers (Ernst von Salomon, William Faulkner, Graham Greene, Jack Kerouac, Georges Simenon, James M. Cain, Constantin Virgil Gheorghiu o Mario Lacruz). En la postguerra i durant la dictadura franquista exercí de regidor de l'Ajuntament de Barcelona. Segons Xavier Moret, Lluís de Caralt feu un paper fonamental en la postguerra per a difondre la literatura estrangera.
També va editar obres de marcat contingut ultradretà i antisemita, com ara Comentaris de Mein Kampf de J. Benoist-Mechin, i d'autors com ara Galeazzo Ciano, Léon Degrelle, Bernard Faÿ o el mateix Adolf Hitler.

## Referències

* ↑ Veyrat i Navas, 1973, p. 89.
* 1 2 Álvarez Chillida, 2002, p. 430.
* ↑ Rodríguez Puértoas, 2008, p. 604.
* ↑ Ruhl, 1986, p. 317.
* ↑ Ellwood, 1984, p. 207.
* 1 2 Rodríguez Jiménez, 1994, p. 116.
* 1 2 Casals, 1995, p. 52.
* ↑ Álvarez Chillida, 2002, p. 430, 436.
* ↑ Rozenberg, 2010, p. 178.

## Bibliografia

* Álvarez Chillida, Gonzalo. El Antisemitismo en España. La imagen del judío (1812-2002). Madrid: Marcial Pons, 2002. ISBN 978-84-95379-49-8.
* Casals, Xavier. Neonazis en España. De las audiciones wagnerianas a los skinheads (1966-1995). Barcelona: Grijalbo, 1995. ISBN 84-253-2804-7.
* Ellwood, Sheelagh M. Prietas las filas. Historia de Falange Española, 1933-1983. Editorial Crítica, 1984.
* Rodríguez Jiménez, José Luis. Reaccionarios y golpistas: la extrema derecha en España: del tardofranquismo a la consolidación de la democracia, 1967-1982. Madrid: CSIC, 1994. ISBN 84-00-07442-4.
* Rodríguez Puértolas, Julio. Historia de la literatura fascista española. I. Akal, 2008.
* Rozenberg, Danielle. La España contemporánea y la cuestión judía: retejiendo los hilos de la memoria y de la historia. Madrid: Casa Sefarad-Israel y Marcial Pons Historia, 2010. ISBN 978-84-92820-20-7.
* Ruhl, Klaus-Jörg. Franco, Falange y «Tercer Reich»: España en la Segunda Guerra Mundial. Akal, 1986.
* Veyrat, Miguel; Navas, José Luis. Falange, hoy. Madrid: G. del Toro, 1973.

## Enllaços externs

* Moret, Xavier. Janés, Caralt, Vergés i Barral, quatre grans noms de l'edició catalana. Barcelona Metròpolis Mediterrània, núm. 60, hivern 2003 Arxivat 2005-01-13 a Wayback Machine.
* Noguer Caralt Editores Arxivat 2008-04-09 a Wayback Machine.