OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Beaver Dam (Kentucky)

Beaver Dam és una població dels Estats Units a l'estat de Kentucky. Segons el cens del 2000 tenia 3.033 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Beaver Dam tenia 3.033 habitants, 1.297 habitatges, i 889 famílies. La densitat de població era de 462,9 habitants/km².
Dels 1.297 habitatges en un 29% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,6% hi vivien parelles casades, en un 14% dones solteres, i en un 31,4% no eren unitats familiars. En el 29% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,33 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,84.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,2% tenia menys de 18 anys, un 9,3% entre 18 i 24, un 25,6% entre 25 i 44, un 24,2% de 45 a 60 i un 17,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.066$ i la renda mediana per família de 35.518$. Els homes tenien una renda mediana de 30.326$ mentre que les dones 17.955 $. La renda per capita de la població era de 16.575 $. Entorn del 17,6% de les famílies i el 22% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Beaver Dam». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Beaver Dam». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Zurich (Kansas)

Zurich és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 126 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Zurich tenia 126 habitants, 51 habitatges, i 37 famílies. La densitat de població era de 286,2 habitants/km².
Dels 51 habitatges en un 27,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64,7% hi vivien parelles casades, en un 7,8% dones solteres, i en un 25,5% no eren unitats familiars. En el 21,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,47 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,89.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,4% tenia menys de 18 anys, un 6,3% entre 18 i 24, un 26,2% entre 25 i 44, un 23% de 45 a 60 i un 19% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.000 $ i la renda mediana per família de 33.125 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.313 $ mentre que les dones 14.107 $. La renda per capita de la població era de 12.235 $. Entorn del 5,7% de les famílies i el 4,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Zurich». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Zurich». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Estació de Marratxí

Marratxí és una estació de tren de Serveis Ferroviaris de Mallorca. Se situa al nucli marratxiner del Figueral. L'estació es diu així perquè connecta amb la majoria dels nuclis del municipi, principalment amb la Cabaneta i Pòrtol.
L'estació va ser inaugurada el 25 de febrer de 1875 amb la posada en marxa de la Línia Palma-Inca per la Companyia dels Ferrocarrils de Mallorca amb una amplada de la via de tres peus (914 mm). En la seva inauguració, l'estació es va considerar com a simple baixador i només es va construir un edifici de 7 metres d'amplada per 10 de llargària. L'edifici inicialment era una casa de guarda amb espai per a una petita sala d'espera, però entre agost i novembre de 1875 es va aixecar un segon pis que s'utilitzaria com a habitatge del cap d'estació destinant la planta baixa al servei de viatgers. Entre 2013 i 2022 va formar part de l'extinta línia M2 del Metro de Palma, encara que durant els dissabtes, diumenges i festius les línies T2 i T3 de Serveis Ferroviaris de Mallorca hi paraven en no haver servei de metro, i va tornar a formar part únicament del servei de rodalies en tancar la línia.
Actualment disposa de dues vies general i una tercera i una altra d'apartador i estacionament de trens connectada pel costat Palma a l'esquerra de les generals, en sentit ascendent. L'estació té l'edifici original de viatgers a la dreta de les vies, no utilitzable pels passatgers. Hi ha accessos a cadascuna de les dues andanes de l'estació, encara que hi ha un pas inferior per canviar d'andana, amb escales i rampes. L'accés a l'andana de la via 1 es fa per una estructura annexa a l'edifici de viatgers, mentre que l'andana de les vies 2 i 3 disposa d'un petit edifici de viatgers propi. També hi ha un accés per una altra estructura més propera al costat d'Inca. Disposa d'aparcament.
Línies que passen per aquesta estació :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Serveis Ferroviaris de Mallorca |||||
| Estació Intermodal - Plaça d'Espanya | Polígon de Marratxí | Palma - sa Pobla | es Caülls | sa Pobla |
| Estació Intermodal - Plaça d'Espanya | Polígon de Marratxí | Palma-Inca | es Caülls | Inca |
| Estació Intermodal - Plaça d'Espanya | Estació Intermodal - Plaça d'Espanya | Palma-Manacor | es Caülls | Manacor |
| Estació Intermodal - Plaça d'Espanya | Polígon de Marratxí | M2 | Terminal | Terminal |

## Referències

* ↑ Peris Torner, Juan. «Ferrocarriles de Mallorca» (en castellà). [Consulta: 20 gener 2024].
* ↑ Frau, J. «El metro Palma-Marratxí se pondrá en marcha la segunda semana de marzo» (en castellà). Diario de Mallorca. [Consulta: 13 gener 2024].
* ↑ «Marratxí». Trenscat. [Consulta: 20 gener 2024].
# Farida Karodia

Farida Karodia (Província del Cap, 1942) és una escriptora de la diàspora sud-africana i d'origen indi.

## Biografia

Va néixer a Aliwal North i es va educar a Sud-àfrica. Un cop formada, va exercir la docència a Johannesburg, com també a Zàmbia i a Swazilàndia. L'any 1969, es va veure obligada a emigrar al Canadà ja que, en ple apogeu de l'apartheid al seu país, el govern li va retirar el passaport. Un cop a la diàspora, Farida Karodia va començar una reconeguda carrera com a escriptora en llengua anglesa. En un principi, es va fer famosa per l’autoria d’obres fetes especialment per a la ràdio i la televisió, destacant en aquesta etapa de la seva carrera una sèrie de drames retransmesos per la prestigiosa Canadian Broadcasting Corporation. Sens dubte, una de les seves pel·lícules més reconegudes és Midnight Ember, filmada a l'Índia l'any 1991.
La seva primera novel·la, Daughters of the Twilight, sortí a la llum el 1986 i aviat va ser nominada per al Fawcett Literature Prize, a la Gran Bretanya. El tema principal d’aquest text és la dificultat dels sud-africans que no pertanyien a la raça blanca per accedir a una bona educació. Una altra de les seves novel·les, Shattering Silence, de 1993, és protagonitzada per la filla d'uns missioners Canadencs i està ambientada a l’època de la guerra civil a Moçambic. Other Secrets, publicada el 2000, va ser nominada al famós International IMPAC Dublin Literary Award.
Curiosament, els reconeixements a la feina literària de Farida Karodia provenen més de l'escena internacional que no pas dels seus països natal o d'acollida. Tot i així, rere dècades de residència al Canadà i rere l'extinció del règim de separació de races, Farida Karodia tornà a Sud-àfrica i, actualment, viu a cavall d’aquestes dues nacions.

## Obres publicades
### Novel·les

* Daughters of the Twilight (1986)
* Coming Home and Other Stories (1988)
* A Shattering of Silence (1993)
* Against an African Sky and Other Stories (1995)
* Other Secrets (2000)
* Boundaries (2003)

### Antologies

* "The Red Velvet Dress" a Opening Spaces: An Anthology of Contemporary African Women's Writing (1999)
* "Crossmatch" in Story-Wallah: Short Fiction from South Asian Writers (2004), reimpresa des de Against an African Sky and Other Stories.

## Referències

* ↑ «Karodia, Farida 1945,-» (en anglès). [Consulta: 10 juliol 2021].
* ↑ «Mythologies of Migration Vocabularies of Indenture Novels of the South Asian Diaspora in Africa the Caribbean and Asia Pacific.» (en anglès). Arxivat de l'original el 2014-02-23. [Consulta: 10 juliol 2021].
# Fulveta capgrisa

La fulveta capgrisa (Fulvetta cinereiceps) és una espècie d'ocell de la família dels paradoxornítids (paradoxornitidae), tot i que sovint encara se'l troba classificat amb els sílvids (Sylviidae). Es troba a gran part de l'interior i sud-est de la Xina. El seu hàbitat el conformen matollars i boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Com altres fulvetes estava classificada a la família dels timàlids (Timaliidae) dins del gènere Alcippe, però es va traslladar de gènere i família quan es va demostrar la seva proximitat genètica amb els membres del gènere Sylvia.
El Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 10.2, 2020) transferí finalment el gènere Fulvetta a la la família dels paradoxornítids (Paradoxornithidae). Tanmateix, el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat encara dins de la família dels sílvids.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «fulveta capgrisa». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Sylviid babblers, parrotbills, white-eyes». IOC World Bird List Version 11.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2021.
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 634. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Grey-hooded Fulvetta. Fulvetta cinereiceps» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ Collar, N.J. & Robson, Craig (2007): Family Timaliidae (Babblers). In: del Hoyo, Josep; Elliott, Andrew & Christie, D.A. (eds.): Handbook of the Birds of the World, Volume 12 (Picathartes to Tits and Chickadees): 70-291. Lynx Edicions, Barcelona.
* ↑ Cibois, Alice «Mitochondrial DNA Phylogeny of Babblers (Timaliidae)». Auk, 120, 1, 2003, pàg. 35-54. DOI: 10.1093/AUK/120.1.35. JSTOR: 41677962.
* ↑ «Taxonomic Updates IOC» (en anglès). Congrés Ornitològic Internacional, 25-07-2020. [Consulta: 5 agost 2022].
# Gerard Albadalejo Castaño

Gerard Albadalejo Castaño es un entrenador de futbol nascut a Barcelona. Actualment, entrena al Club Tennis Lleida.

## Trajectòria
### Com a jugador

És un davanter format al futbol base de L'Horta i durant la seva carrera va jugar en equips modestos com la UE Sant Andreu, Turo de Peira, U.E. Vilassar de Mar, fins a la seva retirada al Cerdanyola del Vallès, amb el que va patir una lesió del cinquè metatarsià i va abandonar el futbol als 26 anys.

### Com a entrenador

Va començar la seva carrera com a entrenador a les categories inferiors del Club de Futbol Turó de la Peira al qual va dirigir des de benjamí fins a Territorial Preferent. Gerard també passaria per l'equip cadet de l'UDA Gramanet i el juvenil A de l'UE Vilassar de Mar.
Al juliol de 2012, signa com a segon entrenador del Club Lleida Esportiu de la Segona Divisió B d'Espanya, on estaria durant tres temporades, formant part dels cossos tècnics de Toni Seligrat, Imanol Idiakez i Emili Vicente.
A les temporades 2015-16 i 2016-17, seria entrenador del filial del Club Lleida Esportiu.
Al juliol del 2017, es fa càrrec del primer equip del Club Lleida Esportiu de la Segona Divisió B d'Espanya. El 29 de novembre de 2017, aconseguirien eliminar la Reial Societat en vèncer per dos gols a tres a Anoeta, en els setzens de la Copa del Rei.
Gerard dirigia al conjunt lleidatà durant temporada i mitja, fins a la seva destitució el 4 de febrer del 2019.
El 29 de desembre de 2019, signa com a entrenador de l'Oriola CF de la Segona Divisió B d'Espanya, al qual dirigeix fins al 16 de març de 2021.
El 3 de febrer de 2022, signa pel Club Esportiu Europa de la Segona Divisió RFEF.
El 28 de juny de 2022, signa per l'Atlètic Saguntí de la Segona Divisió RFEF. El 31 de gener de 2023, és destituït i rellevat per Sergio Escobar.

## Referències

* ↑ golsmedia.com Gerard Albadalejo nos descubre su etapa como jugador, consultat abril de 2020
* ↑ marca.com Vela y la Real Sociedad hacen el ridículo en la Copa del Rey ante un equipo de 2ªB, consultat novembre de 2017
* ↑ ondacero.es El Orihuela destituye a Gerard Albadalejo, consultat març de 2021
* ↑ mundodeportivo.com Gerard Albadalejo nuevo entrenador del CE Europa, consultat febrer de 2022
* ↑ golsmedia.com El Atlético Saguntino ya tiene nuevo entrenador, consultat juny de 2022
# Joan Alemany i Esteve

Joan Alemany i Esteve (Sant Sadurní d'Anoia, Alt Penedès 1920 - Barcelona, 11 de desembre del 2008) fou un sacerdot català.
Estudià al seminari de Barcelona i, quan acabà la guerra civil espanyola es llicencià en filosofia i teologia a la Universitat Pontifícia de Comillas (Santander) i fou ordenat prevere el 1948.
Després va estudiar sociologia a la Universitat Catòlica de Lovaina tornà a Barcelona i fou professor de l'Escola d'Assistents Socials, del CIC i de l'Escola Betània. Col·laborà també en la fundació el 1954 de l'Institut Catòlic d'Estudis Socials de Barcelona, de l'Escola Patmos el 1959, i de l'Escola de Periodisme de l'Església, de la que en fou director del 1964 al 1974.
Des del 1968 ha estat rector de la parròquia de Sant Ildefons i el 1981 fou un dels fundadors d'Acció Solidària Contra l'Atur. El 1994 va rebre la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya, i el 2003 li va ser concedida la Medalla d'Honor de l'Ajuntament de Barcelona.

## Referències

* ↑ «El entierro del Rvdo. Joan Alemany» (en castellà). Info Católica. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Joan Alemany i Esteve». GEC. [Consulta: 15 febrer 2025].
* 1 2 «Fitxa medalla a Joan Alemany i Esteve». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Mor mossèn Joan Alemany, un capellà sadurninenc que ha estat un referent dins i fora de l'Església catalana». Ajuntament de Sant Sadurní d'Anoia. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Joan Alemany i Esteve». Creus de Sant Jordi. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. [Consulta: 15 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Entrevista a Mn Joan Alemany
* En la mort de mossèn Alemany
# Leticia Moreno

Leticia Moreno (Madrid, 31 d'agost de 1985) és una violinista madrilenya establerta a València.
Va començar a tocar amb el violí quan encara no tenia tres anys i vivia a Boston. Formada a les Juventudes Musicales de Madrid, ha treballat amb els directors Krystof Penderecki, Yuri Temirkanov, Zubin Mehta, Christoph Escehnbach, Josep Pons i Juanjo Mena; i amb els solistes Sol Gabetta, Bertrand Chamayou, Kirill Gerstein, Alexander Ghindin i Maxim Rysanov.
L'any 2012, va rebre el premi Rising Star de la European Concert Hall Organisation (ECHO) i l'Arts i Lletres de la Fundació Princesa de Girona. El 2013 va publicar el seu primer disc amb Deutsche Grammophon, Spanish landscapes, amb un repertori per a violí de compositors espanyols. El 2018, va presentar l'àlbum «Piazzolla», com un tribut al compositor Astor Piazzola, en el 25 aniversari de la seva mort, on també va homenatjar al seu mentor, Mstislav Rostropóvitx, incloent-hi en el disc la peça Le Grand Tango, juntament amb Las cuatro estaciones porteñas, amb la que va aprofundir en el tango i el repertori de l'argentí.

## Referències

* 1 2 Cervantes, Xavier. «Leticia Moreno: “La música és la meva política”». Ara, 20-12-2017. [Consulta: 7 setembre 2019].
* ↑ Ruiz Mantilla, Jesús «Leticia Moreno: un violín al servicio de Piazzolla y el tango» (en castellà). El País [Madrid], 01-01-2018. ISSN: 1134-6582.
* 1 2 Vega i Rofes, Aina. «Les estacions a ritme de tango, amb Leticia Moreno i l'OCM». Núvol, 21-11-2018. [Consulta: 7 setembre 2019].
* ↑ «Quatre premiats de la Fundació Princesa de Girona compartiran l'experiència». Diari de Girona, 06-06-2015. [Consulta: 7 setembre 2019].
* ↑ «El tango de Piazzolla en el violín de Leticia Moreno - RTVE.es» (en castellà). Rtve, 02-01-2018. [Consulta: 7 setembre 2019].
# Ann Chumaporn

Chumaporn Taengkliang (Tailandès: ชุมาพร แต่งเกลี้ยง), també coneguda com a Ann Waaddao Chumaporn (อรรณว์ (วาดดาว)) és una activista tailandesa pels drets LGBTQ i fundadora de Naruemit Pride, l'organitzador del Bangkok Pride.
Des de la província de Nakhon Sri Thammarat, Chumaporn va cofundar Togetherness for Equality Action (TEA), una ONG dirigida per dones, i va cofundar Women for Freedom and Democracy.
Chumaporn va fundar Nauremit Pride el 2022 i ha organitzat esdeveniments posteriors de l'orgull a Bangkok. Va exercir com a portaveu de la comissió parlamentària de la Llei d'igualtat matrimonial. Després de la legalització del matrimoni entre persones del mateix sexe a Tailàndia, Chumaporn té previst celebrar un casament massiu per a més de 1.000 parelles LGBT el 22 de gener de 2025.

## Premis

El desembre de 2024, Ann Chumaporn va ser inclosa a la llista de les 100 dones de la BBC.

## Referències

* ↑ «Marriage equality law likely by early 2025» (en anglès). bangkokpost.com [Consulta: 25 setembre 2024].
* 1 2 «Marriage Equality Bill becomes law» (en anglès). bangkokpost.com. Arxivat de l'original el 2024-09-25 [Consulta: 25 setembre 2024].
* ↑ Bangkok, Chad de Guzman /. «Bangkok Pride in Full Swing as Marriage Equality Seems Close» (en anglès). TIME, 01-06-2024. Arxivat de l'original el 2024-06-01. [Consulta: 25 setembre 2024].
* ↑ «Thai same-sex marriage Bill passes first Senate reading» (en anglès). The Business Times, 02-04-2024. Arxivat de l'original el 2024-09-25. [Consulta: 25 setembre 2024].
* ↑ «Group calls for strengthening gender equality law» (en anglès americà). nationthailand, 23-12-2017. Arxivat de l'original el 2024-09-25. [Consulta: 25 setembre 2024].
* ↑ «Young Women Take a Frontline Role in Thailand’s Protests». The New York Times, 24-09-2020. Arxivat de l'original el 2024-12-06 [Consulta: 4 gener 2025].
* ↑ «Gender-rights activists remake Thai feminism» (en anglès britànic). Nikkei Asia. Arxivat de l'original el 2024-09-26. [Consulta: 25 setembre 2024].
* ↑ «After a quarter century, Thailand's LGBTQ Pride Parade is seen as a popular and political success» (en anglès). AP News, 01-06-2024. Arxivat de l'original el 2024-09-24. [Consulta: 25 setembre 2024].
* ↑ «จับตา 3 ประเด็นใหญ่ ก้าวต่อไปของ LGBTQ+ เมืองไทย หลังสมรสเท่าเทียมผ่าน!» (en tai). posttoday, 08-07-2024. [Consulta: 25 setembre 2024].
* ↑ «“สมรสเท่าเทียมเป็นของประชาชน” คุยกับ ‘วาดดาว’ ชุมาพร แต่งเกลี้ยง ในวันที่ผู้คนส่งเสียงถึงความหลากหลาย» (en tai). plus.thairath.co.th. Arxivat de l'original el 2024-09-25. [Consulta: 25 setembre 2024].
* ↑ «Thai LGBT activists celebrate vote that brings marriage equality closer». Reuters, 2 d’abril 2024.
* ↑ «BBC 100 WomEl 2024: Who is on the list this year?». BBC, 03-12-2024. [Consulta: 3 desembre 2024].
# Fortville

Fortville és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 3.444 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fortville tenia 3.444 habitants, 1.394 habitatges, i 950 famílies. La densitat de població era de 1.089,9 habitants/km².
Dels 1.394 habitatges en un 36,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,4% hi vivien parelles casades, en un 11,9% dones solteres, i en un 31,8% no eren unitats familiars. En el 27,8% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,46 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,8% tenia menys de 18 anys, un 7,9% entre 18 i 24, un 33% entre 25 i 44, un 19,4% de 45 a 60 i un 11,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.642$ i la renda mediana per família de 49.010$. Els homes tenien una renda mediana de 37.723$ mentre que les dones 25.951$. La renda per capita de la població era de 17.745$. Entorn del 4,3% de les famílies i el 6,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fortville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fortville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Elena O'Callaghan i Duch

Elena O'Callaghan i Duch (Barcelona, 25 de desembre de 1955) és mestra, pedagoga, filòloga catalana, traductora, editora i escriptora. Especialitzada en literatura infantil i juvenil, també ha escrit literatura per a tots els públics.
És diplomada en Magisteri, llicenciada en Filologia Catalana i en Filosofia i Ciències de l'Educació per la Universitat de Barcelona. Ha treballat com a professora de Llengua i Literatura Catalana a l'ensenyament secundari. Com a pedagoga, té formació especialitzada en TDAH (Trastorn per Dèficit d'Atenció, amb o sense Hiperactivitat). I, així, el 2005 va fundar l'associació TDAH Catalunya, que atén infants i famílies afectades per aquest trastorn. Així mateix, presideix la Federació Catalana d'Associacions de TDAH i és membre de la junta directiva de la Federació Espanyola d'Ajuda al Dèficit d'Atenció.
Com a escriptora, ha publicat més de cinquanta títols entre conte, novel·la, poesia i teatre per a adults i especialment per al públic infantil i juvenil. A més ha traduït al català de l'anglès, francès i castellà, i des de 1991 ha treballat també com a editora, dirigint col·leccions de literatura juvenil per a diferents editorials. Ha col·laborat amb diversos mitjans amb articles pedagògics o de crítica literària, entre els quals Cavall Fort, Tretzevents, Pont, Guix o CLIJ.
Ha estat distingida amb diversos premis. El 1987 va guanyar el Premi de Poesia de l'Ajuntament de Castelldefels i el Premi de Literatura Infantil El Vaixell de Vapor per El petit roure, Al 1993 el Premi Lletres de l'Associació d'Amics de les Lletres i de les Arts de Sabadell, per la seva trajectòria. El 1997 i el 1998, tres dels seus llibres van ser seleccionats per a la llista White Raven de la Biblioteca Internacional de la Joventut de Múnic. També el 1998 va ser inclosa en la Llista d'Honor de l'IBBY (l'Organització Internacional del Llibre Juvenil). El 2008 va guanyar el VIII Premi Alandar de Narrativa Juvenil que cconvoca el Grup Editorial Luis Vives, dotat amb 12.100 €. i el 2009 el Premi CCEI al Millor Llibre de l'Any per A lo lejos, Menkaura.

## Referències

* 1 2 3 «Elena O'Callaghan i Duch». Editorial SM. [Consulta: 23 octubre 2020].
* ↑ «Tinta Fresca. Elena O'Callaghan». CLIJ. Cuadernos de Literatura Infantil y Juvenil, 1988, pàg. 37. ISSN: 0214-4123.
* 1 2 «Alfredo Gómez Cerdá y Elena O'Callaghan, ganadores de los premios Edelvives» (en castellà). revistababar.com, 17-04-2008. [Consulta: 23 octubre 2020].