OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cyprinodon

Cyprinodon és un gènere de peixos de la família dels ciprinodòntids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Taxonomia

* Cyprinodon albivelis (Minckley & Miller, 2002).
* Cyprinodon alvarezi (Miller, 1976).
* Cyprinodon arcuatus (Minckley & Miller, 2002).
* Cyprinodon artifrons (Hubbs, 1936).
* Cyprinodon atrorus (Miller, 1968).
* Cyprinodon beltrani (Álvarez, 1949).
* Cyprinodon bifasciatus (Miller, 1968).
* Cyprinodon bobmilleri (Lozano-Vilano & Contreras-Balderas, 1999).
* Cyprinodon bondi (Myers, 1935).
* Cyprinodon bovinus (Baird i Girard, 1853).
* Cyprinodon ceciliae (Lozano-Vilano & Contreras Balderas, 1993).
* Cyprinodon dearborni (Meek, 1909).
* Cyprinodon diabolis (Wales, 1930).
* Cyprinodon elegans (Baird i Girard, (1853).
* Cyprinodon eremus (Miller & Fuiman, 1987).
* Cyprinodon esconditus (Strecker, 2002).
* Cyprinodon eximius (Girard, 1859).
* Cyprinodon fontinalis (Aksiray, 1948).
* Cyprinodon higuey (Rodriguez & Smith, 1990).
* Cyprinodon hubbsi (Carr, 1936).
* Cyprinodon inmemoriam (Lozano-Vilano & Contreras Balderas, 1993).
* Cyprinodon labiosus (Humphries & Miller, 1981).
* Cyprinodon laciniatus (Hubbs & Miller, 1942).
* Cyprinodon latifasciatus (Garman, 1881).
* Cyprinodon longidorsalis (Lozano-Vilano & Contreras Balderas, 1993).
* Cyprinodon macrolepis (Miller, 1976).
* Cyprinodon macularius (Baird i Girard, 1853).
* Cyprinodon maya (Humphries & Miller, 1981).
* Cyprinodon meeki (Miller, 1976).
* Cyprinodon nazas (Miller, 1976).
* Cyprinodon nevadensis nevadensis (Eigenmann i Eigenmann, 1889).
** Cyprinodon nevadensis amargosae (Miller, 1948).
** Cyprinodon nevadensis calidae (Miller, 1948).
** Cyprinodon nevadensis mionectes (Miller, 1948).
** Cyprinodon nevadensis pectoralis (Miller, 1948).
** Cyprinodon nevadensis shoshone (Miller, 1948).
* Cyprinodon nichollsi (Smith, 1989).
* Cyprinodon pachycephalus (Minckley & Minckley, 1986).
* Cyprinodon pecosensis (Echelle & Echelle, 1978).
* Cyprinodon pisteri (Miller & Minckley, 2002).
* Cyprinodon radiosus (Miller, 1948).
* Cyprinodon riverendi (Poey, 1860).
* Cyprinodon rubrofluviatilis (Fowler, 1916).
* Cyprinodon salinus salinus (Miller, 1943).
** Cyprinodon salinus milleri (LaBounty & Deacon, 1972).
* Cyprinodon salvadori (Lozano-Vilano, 2002).
* Cyprinodon simus (Humphries & Miller, 1981).
* Cyprinodon tularosa (Miller & Echelle, 1975).
* Cyprinodon variegatus variegatus (Lacépède, 1803).
** Cyprinodon variegatus baconi (Breder, 1932).
** Cyprinodon variegatus ovinus (Mitchill, 1815).
* Cyprinodon verecundus (Humphries, 1984).
* Cyprinodon veronicae (Lozano-Vilano & Contreras Balderas, 1993).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Flamínica

Flamínica era el nom que es donava a l'esposa del flamen dialis, el sacerdot que tenia el rang més alt. Molts rituals necessitaven l'acompanyament de la muller per poder realitzar-se correctament.
Al flamen se l'exigia de casar-se amb una verge segons els ritus del Confarreatio, ritual que també s'aplicava al flamen martialis i al flamen quirinalis, els tres flamines majores. El matrimoni era perpetu, i no es permetia el divorci. Si el flamen moria, l'esposa havia de dimitir i marxar a casa seva. Si tenia fills, l'ajudaven en les cerimònies, i si no, tenia els ajudants, anomenats camilli, que havien de tenir el pare i la mare vius.
La flamínica, igual que els flàmens, també vestia d'una manera especial. Portava una túnica de color vermell i els cabells pentinats en forma cònica i trenats amb una cinta de color porpra. Cobria el cap amb un vel vermell (flammeum) i una rica, un vel usat per les sacerdotesses. També portava una secespita, un ganivet per als sacrificis. Tenia algunes prohibicions rituals, com ara pujar una escala que tingués més de tres esgraons, segons es pot llegir en un text corrupte d'Aulus Gel·li, però sembla que era per evitar que se li veiessin els turmells. Quan assistia als Argei (uns dies assenyalats al calendari romà per dur a terme rituals sagrats) no es pentinava ni s'arreglava els cabells. A totes les nundines, havia de sacrificar un moltó a Júpiter. Segons Sext Pompeu Fest, també s'anomenava flamíniques unes sacerdotesses que assistien la flamínica principal en els seus deures.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Flamen». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 31 març 2022].
# Muntanyes Xin

Les muntanyes Xin (Chin Hills) són una serralada muntanyosa habitada per grups tribals al nord-oest de Birmània en una àrea d'uns 20.720 km². Forma un paral·lelogram de 240 km de llarg amb una amplada d'entre 150 i 200 km. Té al nord Manipur; a l'oest les muntanyes Lushai (Mizoram) i al sud l'Arakan; a l'est es troba la resta de l'estat Xin. Les muntanyes Xin arriben fins a Manipur i arrenquen de la serralada de l'Arakan (Arakan Yoma). El pic més alt és el Khovumtung o Khonumthung (Mont Victòria) amb 3.053 metres, al sud de l'estat Xin. Són coneguts també com a muntanyes Zotang o Lentang Mualdung i hi viuen els poble xin i zomi.
La zona fou sotmesa entre 1886 i 1890. Els xins van fer incursions contra els britànics a partir del 1888 instigats pel príncep rebel Shwegyobyu (que el 1889 es va refugiar en aquest territori) i el sawbwa (príncep) xan de Kale. El 1889-1890 els britànics van fer una expedició contra els xins i es va establir una posició a Haka; el 1891-1892 fou ocupada Falam i el juliol de 1892 es van crear els Chin Hill Tracts, fins llavors formats per dos administracions. La capital es va establir a Falam. L'octubre de 1892 es va produir una embuscada dels xins i a la primavera següent els britànics van enviar tropes que van confiscar les armes i van capturar als caps principals, i alguns es van rendir. El 1894-1895 es va fer el mateix amb el hakes i les tribus del sud i el 1895-1896 amb els tashons i les tribus del centre. El 1896 es va poder retirar la guarnició i el territori fou declarat part de Birmania i sotmès a la Chin Hills Regulation de 1896. El 1897 es va crear el Pakokku Chin Hills Tract separat del districte de Pakokku sota un superintendent assistent. El 1899 es va descobrir que s'havien rearmat secretament i foren altre cop desarmats (1900).

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# 12a cerimònia dels Lumières

La 12a cerimònia dels Lumières de la Premsa Internacional, va tenir lloc el 5 de febrer de 2007 a l’Auditori de l'Espace Cardin. Fou presidida per Isabelle Mergault.

## Guanyadors i nominats

Els guanyadors s'indiquen en negreta
| Millor pel·lícula Ne le dis à personne de Guillaume Canet Dies de glòria de Rachid Bouchareb La comèdia del poder de Claude Chabrol Lady Chatterley de Pascale Ferran Flandres de Bruno Dumont | Millor director Pascale Ferran per Lady Chatterley Alain Resnais per Cœurs Claude Chabrol per La comèdia del poder Guillaume Canet per Ne le dis à personne Bruno Dumont per Flandres |
| Millor actor Gérard Depardieu pel paper d'Alain Moreau a Chanson d'amour François Cluzet a Ne le dis à personne Lambert Wilson a Cœurs Michel Blanc a Ets molt guapo Sacha Bourdo a L'Étoile du soldat | Millor actriu Marina Hands pel paper de Constance Chatterley a Lady Chatterley Sabine Azéma per Cœurs Danielle Darrieux per Nouvelle Chance Isabelle Huppert per La comèdia del poder Marina de Van per Je pense à vous |
| Millor actor revelació Julien Boisselier pel paper de Thomas a Je vais bien, ne t’en fais pas Bernard Blancan per Dies de glòria Jean-Louis Coulloc'h per Lady Chatterley Malik Zidi per Les Amitiés maléfiques Thibault Vinçon per Les Amitiés maléfiques | Millor actriu revelació Mélanie Laurent pel paper de Lili a Je vais bien, ne t’en fais pas Sandrine Le Berre per Coup de sang Medeea Marinescu per Ets molt guapo Déborah François per L'última nota Nina Kervel-Bey per La Faute à Fidel ! |
| Millor pel·lícula francòfona Bamako de Abderrahmane Sissako Les États-Unis d'Albert d'André Forcier C.R.A.Z.Y. de Jean-Marc Vallée Bunker Paradise de Stefan Liberski Barakat ! de Djamila Sahraoui | Millor guió Rachid Bouchareb i Olivier Lorelle per Dies de glòria Isabelle Mergault per Ets molt guapo Odile Barski et Claude Chabrol per La comèdia del poder Guillaume Canet et Philippe Lefebvre per Ne le dis à personne Julie Gavras per La Faute à Fidel ! |
| Premi del Públic Mundial (atorgat per TV5 Monde) Ne le dis à personne de Guillaume Canet |

## Referències

* ↑ «'Tell No One' takes top Lumiere prizes». The Hollywood Reporter. [Consulta: 17 gener 2015].
* ↑ ‘Tell No One’ glows at Lumieres, The Hollywood Reporter, 7 de febrere de 2007
* ↑ Palmarès dels Lumière a unifrance.org

## Vegeu també

* 32a cerimònia dels Premis César

## Enllaços externs

* (francès) Web de l'Académie des Lumière
* 12ns Premis Lumières a AlloCiné
# Bandera de Zimbàbue

La bandera de Zimbàbue fou adoptada el 18 d'abril de 1980, en el moment de la independència del nou estat. Abans de 1980 era una colònia britànica anomenada Rhodèsia (i antigament Rhodèsia del Sud, per diferenciar-la de Rhodèsia del Nord, que més endavant esdevindria Zàmbia) i durant un temps es va anomenar Zimbàbue-Rhodèsia. La bandera de Zimbabwe Rhodèsia va ser dissenyada pel tinent de vol Cedric Herbert de la Força Aèria de Rhodèsia i membre de la Societat d'Heràldica i Genealogia de Rhodèsia.
La bandera reprèn els colors del ZANU, el partit del president Robert Mugabe. També té l'ocell emblemàtic del monument nacional del Gran Zimbàbue, a les ruïnes de la ciutat de Zimbàbue, i l'estrella roja marxista.

## Banderes històriques

* Bandera de la Companyia Britànica de Sud-àfrica (1890–1923)
* Bandera de Rhodèsia del Sud (1924–1964)
* Bandera de Rhodesia i Nyasaland (1953–1963)
* Bandera de Rhodèsia (1964–1968)
* Bandera de Rhodèsia (1968-1979)
* Bandera de Zimbàbue-Rhodèsia (1979)
* Bandera de Rhodèsia del Sud (1979–1980)

## Referències

* 1 2 «Zimbabwe». FOTW Flags Of The World website. [Consulta: 24 juny 2023].
* ↑ The Flag Bulletin. Volumes 15–17. Winchester, Massachusetts: Flag Research Center, 1976, p. 46.
* ↑ The Flag Bulletin, Volume 18, 1979, page 188
# Comtat de Calaveras

El Comtat de Calaveras és un comtat de l'estat de Califòrnia, Estats Units. Segons el cens del 2020, té 45.292 habitants per una superfície de 2.685 km². La seva seu és San Andreas.

## Història

El comtat de Calaveras és un dels comtats originals de Califòrnia, establert el 1850. Parts del seu territori van ser cedits posteriorment al comtat d’Amador (1854) i al comtat d’Alpine el 1864.
La paraula "calaveras" significa "cranis". El comtat pren el nom del riu Calaveras, que va ser anomenat així per l'explorador espanyol Gabriel Moraga quan va trobar a les seves ribes nombrosos cranis d'indígenes americans que havien mort per fam o per conflictes tribals relacionats amb la caça o la pesca.

## Ciutats i pobles

Comtat de Calaveras, segons el cens de 2010, 15 CDP (llocs designats per cens). També té una sola localitat constituïda com a municipi, és a dir amb un alcalde i un govern local independents de la comarca. Es tracta de la població d’Àngels Camp, que compta sobretot amb els seus propis cossos policials i de bombers.
| Nom | Població (2010) | Àrea (km²) | Densitat (2010) | Incorporació | Foc | Policia | Notes |
| Angels Camp | 3 836 | 9,42 | 407,1 | 1912 | sí | sí | |

### Llocs designats pel cens

Els CDP són perímetres d'ús estadístic establerts pel cens.
| Nom | Població (2010) | Àrea (km²) | Densitat (2010) | Notes |
| Arnold | 3 843 | 38,44 | 100,0 | |
| Avery | 646 | 11,65 | 55,5 | |
| Copperopolis | 3 671 | 55,48 | 66,2 | |
| Dorrington | 609 | 9,48 | 64,3 | |
| Forest Meadows | 1 249 | 14,65 | 85,2 | |
| Mokelumne Hill | 646 | 7,97 | 81,0 | |
| Mountain Ranch | 1 628 | 106,77 | 15,2 | |
| Murphys | 2 213 | 26,72 | 82,8 | |
| Rail Road Flat | 475 | 85,85 | 5,5 | |
| Rancho Calaveras | 5 325 | 21,77 | 244,6 | |
| San Andreas | 2 783 | 21,72 | 128,1 | Seu del comtat. |
| Vallecito | 442 | 22,19 | 19,9 | |
| Valley Springs | 3 553 | 25,58 | 138,9 | |
| Wallace | 403 | 11,42 | 35,3 | |
| West Point | 674 | 9,63 | 70,0 | |

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1850 | 1860 | 1870 | 1880 | 1890 | 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 | 1990 | 2000 | 2010 | 2020 |
| 16884 | 16299 | 8895 | 9094 | 8882 | 11200 | 9171 | 6183 | 6008 | 8221 | 9902 | 10289 | 13585 | 20710 | 31998 | 40554 | 45578 | 45292 |

## Referències

* ↑ «Police Department» (en anglès). AngelsCamp.gov.
* ↑ «Fire Department» (en anglès). AngelsCamp.gov.
# Plaza de la Constitución (Ciutat de Mèxic)

La Plaza de la Constitución o Plaça de la Constitució de la ciutat de Mèxic, informalment coneguda com el Zócalo, és la principal plaça de la ciutat.
Juntament amb els carrers dels voltants, ocupa una superfície quasi rectangular d'aproximadament 46.800 m² (195 m x 240 m) i és una de les places més grans del món. El Zócalo de la ciutat de Mèxic és considerat el centre de la identitat nacional mexicana. La plaça està localitzada en el cor de la zona coneguda com a Centre Històric o Primer Quadre de la ciutat, en la Delegació o subdistricte Cuauhtémoc. La seua localització va ser escollida pels conqueridors per a ser erigida sobre el que anteriorment era el centre polític i religiós de Tenochtitlan, cabdal de l'imperi asteca. Està envoltada per la Catedral Metropolitana de la Ciutat de Mèxic (al nord), el Palau Nacional (a l'orient), antiga seu de l'Executiu federal, i (al sud) l'edifici del Antiguo Palacio del Ayuntamiento (Antic Palau de l'Ajuntament), seu del cap de govern del Districte Federal. Addicionalment, la plaça està envoltada per edificis comercials, administratius i hotels. En el cantó nord-est de la plaça, es troba el Museu del Temple Major. També es troba ací l'estació Sòcol de la Línia 2 del Metro.
# Francolí pitnegre

El francolí pitnegre (Francolinus francolinus) és un ocell semblant a la perdiu, originari de l'est de la Mediterrània, actualment extint a les nostres contrades, tot i que l'espècie gaudeix de bona salut a altres parts del món segons la Llista Vermella de la UICN, que la classifica com de "risc mínim".

## Subespècies

| Francolinus francolinus arabistanicus | Sud d'Iraq i oest de l'Iran |
| Francolinus francolinus asiae | Nord de l'Índia |
| Francolinus francolinus bogdanovi | Sud de l'Iran i Afganistan fins a sud del Pakistan |
| Francolinus francolinus francolinus | Xipre i Anatòlia fins a Iraq i l'Iran |
| Francolinus francolinus henrici | Sud de Pakistan fins oest de l'Índia |
| Francolinus francolinus melanonotus | Est de l'Índia fins a Sikkim i Bangladesh |

## El francolí a la cultura

Apareix en una de les estrofes de la cançó popular catalana El cant dels ocells:
| « | Cantava el francolí: -Ocells, qui vol venir a glossar melodia, a veure el gran Senyor amb son gran resplendor dintre d'una establia? | » |
| — Anònim, El cant dels ocells |||
També apareix a la cançó popular " En Pere Gallerí".
| « | Se'n puja dalt d'un arbre per heure un francolí, les branques eren guerxes, se'n va tombar, tombí. Que la mort, que la vi, marxant d'en Pere Gallerí, com vares tururururú, com vares tu morir. | » |

## Referències

* ↑ Francolí al Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans
* ↑ Francolinus francolinus. UICN 2011. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN (anglès), edició 2011, consultada el 23-12-11.
* ↑ Clements, J. F., T. S. Schulenberg, M. J. Iliff, B.L. Sullivan, C. L. Wood, and D. Roberson. 2011. The Clements checklist of birds of the world: Version 6.6. Descarregat el 08.03.12 des de The Clements Checklist
* ↑ «Lletra completa de El cant dels ocells». Arxivat de l'original el 2012-01-09. [Consulta: 8 maig 2008].
# Cobla de tres quartans

La cobla de tres quartans és una agrupació instrumental catalana anterior i precursora de la cobla de sardanes i les bandes de música. Té el seu origen en les cobles de ministrers que es ressenyen en diversos documents medievals catalans: en el segle xiv, el rei Joan el Caçador tenia en la seva cort una nodrida cobla reial que intervenia en les cerimònies oficials, fent un paper similar al que ara fan les bandes municipals de música. Aquestes cobles de joglars i ministrers estaven integrades per un nombre variable de músics, que tocaven entre altres trompetes, trompes, tabals, flabiols i sacs de gemecs.
A diferència del que s'ha afirmat, les cobles de ministrers no tenien una formació habitual pel que fa a la seva composició universal. Sí que és cert que bona part de la seva base podia ser flabiol i tamborí el sac de gemecs, o cornamusa, i una xeremia, tible o tenor; actualment anomenades tarota. El seu nom i la seva formació habitual, són causats per una reinterpretació de la tradició, ja que els tres quartans era més que una mesura agrària de mida similar a un tamborí. La composició instrumental d'aquestes cobles era variable al llarg dels anys i dels llocs. Aquestes formacions complien diverses funcions en les festes populars: il·lustrar musicalment la funció religiosa, animar el ball de plaça i orquestrar els balls o saraus sota sostre. Musicalment, la formació actual d'aquesta cobla està molt compensada, ja que el tamborí s'encarrega de la part rítmica, el sac de gemecs marca l'harmonia i la melodia, el flabiol doblava la melodia en una octava més aguda i la tarota fa la segona veu de la melodia. Tanmateix, no hi havia ningú viu que hagués sentit una formació d'aquestes en ús i aquesta interpretació és una, que va fer fortuna.
En la tercera dècada del segle xix, s'incorporen altres instruments més moderns, com el cornetí, el figle o el fiscorn que, gràcies a la reforma de Pep Ventura, acabarien portant a la constitució de la cobla de sardanes en la seva formació actual: flabiol i tamborí, dos tibles, dues tenores, dues trompetes, trombó, dos fiscorns i contrabaix. De la dècada de 1980 ençà, la cobla de tres quartans ha conegut una considerable revifalla a Catalunya i diverses formacions la divulguen arreu del país.

## Referències

* 1 2 Aiats, Jaume «La cobla de tres quartans i el fructífer invent de la tradició». Caramella XVIII, Prats de Lluçanès: Associació Caramella, 2007, pàg. 84-91.
* ↑ Mitjans, Rafel; Soler, Teresa «Música i sistema mètric: Curiositats sobre el tres quartans». Caramella 45, Associació Caramella: Prats de Lluçanès, 2021, pàg. 66-68.
* ↑ Rider, Nil «La Professó de Corpus de Santa Maria del Mar. Una anàlisi iconogràfica i musical». Col·loquis del Flabiol 2020, Arbúcies: Ajuntament d’Arbúcies, 2021, pàg. 33-41.
* ↑ Calderón, Diego. Expressió musical a primària. Diego Calderón, 2014, p. 36. ISBN 8447538605.

## Enllaços externs

* Resum històric.
* Breu explicació de diverses formacions de música popular catalana Arxivat 2006-05-16 a Wayback Machine..
# Luci Ovini Rústic Cornelià

Luci Ovini Rústic Cornelià (en llatí Lucius Ovinius Rusticus Cornelianus) va ser un magistrat romà del segle iii.
Va ser nomenat cònsol l'any 237, juntament amb Titi Perpetu (Titius Perpetuus). L'esmenten els Fasti.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/82?rgn=full+text;view=image;q1=OviniusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 74. ]
# El llibre de la Lila

El llibre de la Lila (títol original en castellà, El libro de Lila) és una pel·lícula d'animació produïda entre Colòmbia i l'Uruguai, dirigida per Marcela Rincón i protagonitzada per María Sofía Montoya, Estefanía Duque, Antoine Philippard, Leonor González Mina i Jorge Herrera en les veus principals. Va participar en importants esdeveniments com el Festival Internacional de Cinema de Busan, Corea (on es va estrenar), el Festival Internacional de Cinema de Varsòvia, Polònia, el Festival de Cinema de Miami i el Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana. S'ha doblat al català.

## Sinopsi

Lila és el personatge d'un llibre que aconsegueix escapar del seu món de paper, quedant atrapada en el món real. Ramón, un nen que llegia les seves històries quan era més petit, és l'únic que pot retornar-la al seu món. No obstant això, Ramón ha crescut i comença a interessar-se en altres coses, oblidant per complet les fantasies de la seva infantesa, per la qual cosa Lila haurà de reviure en ell la màgia i la innocència de la infantesa.

## Repartiment

* María Sofía Montoya és Lila
* Antoine Philippard és Ramón
* Estefanía Duque és Manuela
* Leonor González Mina és la guardiana de la selva
* Jorge Herrera és el senyor de l'oblit

## Crítiques

| « | Aquesta pel·lícula d'animació amb colors brillants és una bona sorpresa de Colòmbia que convida els nens sobretot a cuidar la natura i posa al davant les dones perquè Les heroïnes femenines positives lideren la intriga, convidant les nenes a identificar-se amb ells. | » |
| — 20 Minutes |||

## Referències

* 1 2 «El Llibre de Lila». Paycom Multimedia, 20-03-2019. [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «Cine Colombiano: El libro de Lila» (en castellà). [Consulta: 30 juliol 2019].
* ↑ «El libro de Lila, una película animada para niños ¡hecha en Colombia!» (en castellà). [Consulta: 30 juliol 2019].
* ↑ «La Cali 'animada' de El Libro de Lila recibió premio de cine en EE. UU.». [Consulta: 30 juliol 2019].
* ↑ El libro de Lila, habanafilmfestival.com
* ↑ Caroline Vié. ««Le voyage de Lila»: Ce qui le distingue agréablement des autres films d'animation». 20 Minutes, 05-06-2018. [Consulta: 26 març 2021].

## Enllaços externs

* Tràiler oficial a YouTube
# Oxiartes (pare de Roxana)

Oxiartes (en llatí Oxyartes, en grec antic Οξυάθρης) fou un noble persa de Bactriana o Sogdiana, pare de Roxana, la muller d'Alexandre el Gran.
Se'l menciona com un dels caps perses que va acompanyar a Bessos de Bactriana en la seva retirada més enllà de l'Oxus cap a Sogdiana. A la mort de Bessos, Oxiartes va deixar a la seva dona i a les seves filles a una fortalesa de Sogdiana considerada inexpugnable com a precaució. Tot i així aquesta fortalesa va ser conquerida per Alexandre que va tractar als captius amb respecte i va quedar fascinat de la bellesa de Roxana a la que va decidir fer la seva dona. Quan Oxiartes se'n va assabentar, es va sotmetre al conqueridor que el va rebre amb consideració; es van celebrar unes grans festes nupcials l'any 327 aC.
Després va fer de mediador per aconseguir la rendició de Corienes i la entrega de la fortalesa que controlava a Sogdiana. Alexandre el va nomenar sàtrapa de Paropamisos, al sud del Caucas, càrrec que va conservar fins a la mort d'Alexandre. En el primer repartiment dels territoris va ser confirmat en aquesta província, i altre cop al repartiment de Triparadisos el 321 aC. En una època posterior va enviar un grup de soldats en ajut d'Èumenes de Càrdia però a la mort d'aquest general (316 aC) es va aliar a Antígon el Borni que aparentment li va confirmar l'autoritat. Probablement ja havia mort quan Seleuc I Nicàtor va fer la seva expedició a l'Índia. En tot cas Seleuc va cedir Paropamisos al rei Sandracotos, sense que es fes cam menció d'Oxiartes.

## Referències

* ↑ 2.Oxyartes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 75