OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# As-Samh ibn Màlik al-Khawlaní

As-Samh ibn Màlik al-Khawlaní (àrab: السمح بن مالك الخولاني, as-Samḥ b. Mālik al-Ḫawlānī) (m. Tolosa de Llenguadoc, 721) fou valí de l'Àndalus (719-721).
Va ser enviat com a valí directament pel califa Úmar ibn Abd-al-Aziz, amb la tasca de restablir l'ordre interior, ordenar el territori i intentar solucionar el problema del repartiment de terres entre els conqueridors musulmans.
A mitjan 719 As-Samh va començar, amb retard, la campanya militar anual i va creuar per primera vegada els Pirineus. Va atacar Narbona, que va resistir. El valí va passar l'hivern a la província. Quan a l'any següent va tornar el bon temps, As-Samh va continuar l'atac i va conquerir Narbona, on els defensors van ser passats a ganivet. El valí va establir a la ciutat una guarnició de soldats. Les ciutats veïnes de Besiers, Lodeva, Agde i Magalona es van sotmetre o van ser preses les següents setmanes. Nimes, tanmateix, va resistir.
El 721 As-Samh va sortir de Narbona cap a Carcassona. Les muralles de Carcassona oferien la perspectiva d'una llarga resistència i el valí buscava conquestes o botí, o potser va tenir notícies que el duc Odó o Eudes d'Aquitània preparava un exèrcit per combatre'l. El cert és que va deixar Carcassona i va avançar cap a Tolosa, que pertanyia al regne dels francs. Després d'un setge de, com a mínim, dos mesos, va assaltar la ciutat el juny, però es creu que justament en aquell moment varen arribar les forces militars reunides per Odó, que el van derrotar i va morir al combat, el (10 de juny del 721).
En el lloc dels fets els soldats van proclamar valí en Abd-ar-Rahman al-Ghafiqí, que va ocupar interinament el càrrec fins a l'arribada del nou valí, Ànbassa al-Kalbí, nomenat pel valí d'Ifríqiya.
# Districte de Höfe

El districte de Höfe és un dels sis districtes del Cantó de Schwyz (Suïssa). Té una superfície de 44.4 km². Comprèn tres municipis, Wollerau, Freienbach (que inclou Pfäffikon) i Feusisberg, s'estén entre el llac de Zuric i, al sud, l'Etzel , el Sihl, l'Alp, el Biber i l'Höhrohnen.

## Municipis

Comprèn tres municipis:
| Nom | Habitants (31.12.2004) | Superfície en km² | Núm. OFS |
| Feusisberg | 4145 | 17.6 | 1321 |
| Freienbach | 14'310 | 20.3 | 1322 |
| Wollerau | 6756 | 6.5 | 1323 |
| Total | 25'211 | 44.4 | 0503 |

## Referències

* 1 2 Paul Wyrsch. «Höfe» (en francès). Dictionnaire historique de la Suisse (DHS). Entreprise de l’Académie suisse des sciences humaines et sociales (ASSH). [Consulta: 6 gener 2024].

## Vegeu també

* Districtes del Cantó de Schwyz
# Vinaya

Vinaya (en sànscrit o pali "disciplina", "educació") és el conjunt de normes que regulen la comunitat monàstica budista o sangha. Estan basades en el text canònic anomenat Vinaya Pitaka, que forma part del Cànon Pali. Les ensenyances de Buda, o Budadharma es poden dividir en dos grans categories: 'dharma' o "doctrina" i vinaya o "disciplina". Un altre terme per al budisme és dharmavinaya. La part principal del vinaya està formada per un conjunt de regles conegudes com a patimokka (en pali) o pratimokxa (en sànscrit).
El vinaya va ser transmès oralment de Buda als seus deixebles i en aquell temps es van desenvolupar 250 preceptes. Finalment van sorgir diferents Vinayas, depenent de la zona geogràfica o les diferències culturals i l'escola budista en què es van desenvolupar. Els Vinayas, en el fons, són els mateixos i només tenen petites diferències, per exemple en la tradició Theravada hi a 227 regles per als bhikkhus (monjos masculins), 311 per a les bhikkhunis (femenines). Altres tradicions tenen un nombre diferent de regles, per exemple l'ordre Gelugpa del Tibet segueix un vinaya que originalment pertany a la secta Sarvastivadin que té 253 regles.
Al voltant de les regles hi a una sèrie de texts. Alguns d'aquests expliquen l'origen de les regles. És possible seguir el desenvolupament de les regles segons les respostes que es donen a situacions específiques. Hi ha també un nombre de textos semblants a sutres que són estatuts més generals sobre la doctrina budista, o que donen detalls biogràfics d'alguns dels grans deixebles i la seva il·luminació. Altres seccions detallen com aplicar les regles, com tractar les infraccions o incompliments i les disputes entre monjos. Es creu que originalment no tenien regles i que Buda i els seus deixebles només vivien en harmonia quan estaven junts. La major part del temps es movien sols, però cada any, durant l'època del Monsó, quan viatjar era impossible, els bhikkhus es reunien durant uns pocs mesos. A mesura que la Shanga va anar creixent i va començar a acceptar gent menys preparada, que es mantenien sense il·luminar, es van començar a instaurar regles.
Sembla que al principi eren bastant flexibles i s'adaptaven a la situació. A l'època de la mort de Buda hi havia un cos de regles qu s'esperava que fos seguit pels bhikkhus. Al Mahaparinibbana Sutra de Buda, com a part de la seva darrera ensenyança, els diu als bhikkhus que poden abandonar algunes regles menors, però que han de perseverar en les principals, tot i així hi havia certa confusió sobre quines regles eren les principals i quines secundàries. Per tant, es va decidir que es seguirien totes les regles. Immediatament després de la mort de Buda es va fer un concili en el qual es van recollir, ordenar i recitar totes les ensenyances. Diu la llegenda que l'immens volum va ser recitat de memòria, Ananda recitant els sutres i Upali recitant el Vinaya.

## Referències

* ↑ «Vinaya Piṭaka | Buddhist canon» (en anglès). Encyclopedia Britannica.
* ↑ Isidatta «Vinaya Pitaka: Canasta de la Disciplina» (en espanyol europeu). Bosque Theravada.
* ↑ «Vinaya Pitaka: The Basket of the Discipline» (en anglès). [Consulta: 23 novembre 2018].
# Divisió administrativa de Malawi

Malawi està dividit en 28 districtes, a la vegada organitzats dins de tres regions.

## Regions de Malawi

Malawi està dividit administrativament en 3 regions que comprenen un total de 28 districtes.
Les regions de Malawi són:
* Regió Nord
       Població: 2.289.780 (cens de 2018)
       Superfície: 26,931 km$^2$ (10,398 sq mi)
       Capital: Mzuzu
* Regió Central
       Població: 7.523.340 (cens 2018)
       Superfície: 35,592 km$^2$ (13,742 sq mi)
       Capital: Lilongwe
* Regió Sud
       Població: 7.750.629 (cens de 2018)
       Superfície: 31,753 km$^2$ (12,260 sq mi)
       Capital: Blantyre

## Districtes de Malawi

Malawi està dividit en 28 districtes que formen part de tres regions. Cada districte està dirigit per un comissari de districte:
| Regió | Districte | Població (2018) | Àrea total (km$^2$) | Capital | índex |
| Regió | Districte | Població (2018) | Àrea total (km$^2$) | Capital | índex | Central | Dedza | 830,512 | 3,754 | Dedza | 1 |
| Dowa | 772.569 | 3.077 | Dowa | 2 | | Central |
| Kasungu | 842.953 | 8.017 | Kasungu | 3 | | Central |
| Lilongwe | 2.626.901 | 6.211 | Lilongwe | 4 | | Central |
| Mchinji | 602.305 | 3.131 | Mchinji | 5 | | Central |
| Nkhotakota | 395.897 | 4.338 | Nkhotakota | 6 | | Central |
| Ntcheu | 659.608 | 3.251 | Ntcheu | 7 | | Central |
| Ntchisi | 317.069 | 1.709 | Ntchisi | 8 | | Central |
| Salima | 478.346 | 2.151 | Salima | 9 | | Central |
| Nord | Chitipa | 234.927 | 4.334 | Chitipa | 10 |
| Nord | Karonga | 365.028 | 3.416 | Karonga | 11 |
| Nord | Likoma | 14,527 | 20 | Likoma | 12 |
| Nord | Mzimba | 1.157.522 | 10.619 | Mzimba | 13 |
| Nord | Nkhata Bay | 285.795 | 4.182 | Nkhata Bay | 14 |
| Nord | Rumphi | 229.161 | 4.560 | Rumphi | 15 |
| Sud | Balaka | 438.379 | 2.142 | Balaka | 16 |
| Sud | Blantyre | 1.251.484 | 2.025 | Blantyre | 17 |
| Sud | Chikwawa | 564.684 | 4.878 | Chikwawa | 18 |
| Sud | Chiradzulu | 356.875 | 761 | Chiradzulu | 19 |
| Sud | Machinga | 735.438 | 3.582 | Machinga | 20 |
| Sud | Mangochi | 1.148.611 | 6.729 | Mangochi | 21 |
| Sud | Mulanje | 684.107 | 2.005 | Mulanje | 22 |
| Sud | Mwanza | 130.949 | 756 | Mwanza | 23 |
| Sud | Nsanje | 299.168 | 1.945 | Nsanje | 24 |
| Sud | Thyolo | 721.456 | 1.666 | Thyolo | 25 |
| Sud | Phalombe | 429.450 | 1.323 | Phalombe | 26 |
| Sud | Zomba | 851.737 | 2.405 | Zomba | 27 |
| Sud | Neno | 138.291 | 1.561 | Neno | 28 |

## Referències

* ↑ «Parliament of Malawi - Official Website». Parliament.gov.mw. Arxivat de l'original el 2017-05-05. [Consulta: 19 juny 2015].
* ↑ Arxivat October 20, 2011, a Wayback Machine.
* ↑ «2018 Malawi Census, Preliminary Report». [Consulta: 1r gener 2020].

## Altres fonts

* «Parliament of Malawi». Arxivat de l'original el 2017-05-05. [Consulta: 1r agost 2008].

## Vegeu també

* ISO 3166-2:MW
# La bohème (Leoncavallo)

La bohème és una òpera en quatre actes de Ruggero Leoncavallo, amb llibret del mateix autor basat en la novel·la d'Henri de Murger. S'estrenà al Teatro la Fenice de Venècia el 6 de maig de 1897. A Catalunya es va estrenar al Liceu de Barcelona l'1 de desembre de 1966.
Estrenada un any després de La bohème de Puccini, fou ofegada per aquesta i esborrada de les cartelleres operístiques fins al 1958 que va ser resposta a Nàpols amb motiu de commemorar-se el centenari del naixement del compositor napolità, i el 1963 a San Remo.
Leoncavallo va dedicar la seva vida a escriure per al teatre després d'obtenir un èxit inicial, un triomf absolut i durador que encara no s'ha extingit: el de Pagliacci. A partir d'aquests Pallassos, no va obtenir res més que fracassos més o menys rotunds i si La Bohème va tenir una arrencada prometedora a La Fenice, aviat es va veure que era promogut artificialment pels contraris a Puccini. En algunes notes biogràfiques de Leoncavallo, fins i tot deixa de citar-se el títol de La Bohème quan es relacionen les òperes de Leoncavallo, que en va estrenar una quinzena sense que cap arribés a eclipsar en el més mínim a Pagliacci.
Sense poder prescindir d'aquests prejudicis, a la partitura hi trobem l'expressió d'una personalitat, bastant trivial certament, però ben perfilada. En tota ella s'acusa l'estil del compositor i n'hi hauria prou haver sentit el pròleg de Pagliacci per trobar constants al·lusions a aquest estil al llarg de La Bohème, el lirisme i verisme és molt menys puccinià del que seria lògic suposar, ateses les coincidències exactes d'època, tema i tendència entre les dues òperes. A la de Leoncavallo es pinta amb tintes més precises que a la de Puccini l'ambient suggerit per Murger en les seves Scènes de la vie de la bohème, sobretot en els dos primers actes que no són res més que això: dues estampes ambientals en les quals els personatges concrets no tenen més que un relleu episòdic. En canvi, el tercer acte, el que transcorre a l'estudi de Marcello, està concebut amb un clar i savi sentit dramàtic, centrant curiosament el problema argumental en les figures (secundàries en la versió de Puccini) de Musetta i Marcello. Al costat de la infidelitat d'una Musetta passional i vigorosa, cantada per una veu de mezzosoprano, l'estampa de Mimi queda totalment esvaïda, fins i tot al final, sense que l'escena de la mort aconsegueixi centrar-hi la intensitat de la situació.

## Referències

* ↑ (castellà) ALIER, Roger. Guia Universal de la ópera. Barcelona, 2007, Ediciones Robinbook. ISBN 978-84-96924-03-1
* ↑ La Vanguardia, 3 de desembre de 1966

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants
Òperes de Leoncavallo :
Pagliacci (1892)
I Medici (1893)
Chatterton (1896)
La bohème (1897)
Zazà (1900)
Der Roland von Berlin (1904)
Are You There? (1913)
Edipo re (1920) :
# Don Quichotte

Don Quichotte és una òpera en cinc actes de Jules Massenet, amb llibret d'Henri Cain, basat en Le chevalier de la longue figure de Jacques Le Lorrain, al seu torn basat en El Quixot de Miguel de Cervantes Saavedra. S'estrenà a l'Òpera de Montecarlo el 19 de febrer de 1910. A Catalunya es va estrenar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona el 21 de desembre de 1929.
El compositor francès Émile Pessard (1843-1917), també havia escrit el 1893 una òpera sobre el mateix personatge.

## Referències

* ↑ Sacks Da Silva, 2004, p. 79.
* ↑ ALIER, Roger. Guia Universal de la ópera. Barcelona, 2007, Ediciones Robinbook. (castellà) ISBN 978-84-96924-03-1
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 1364 (ISBN 84-239-4541-3)

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Bibliografia

* Sacks Da Silva, Zenia. The Hispanic Connection: Spanish and Spanish-American Literature in the Arts of the World. Greenwood Publishing Group, 2004. ISBN 978-0-275-98090-0.
Òperes de Jules Massenet :
Don César de Bazan (1872)
Le Roi de Lahore (1877)
Hérodiade (1881)
Manon (1884)
Le Cid (1885)
Esclarmonde (1889)
Le Mage (1891)
Werther (1892)
Thaïs (1894)
Le Portrait de Manon (1894)
La Navarraise (1894)
Sapho (1897)
Cendrillon (1899)
Grisélidis (1901)
Le Jongleur de Notre-Dame (1902)
Chérubin (1905)
Ariane (1906)
Thérèse (1907)
Bacchus (1909)
Don Quichotte (1910)
Roma (1912)
Panurge (1913)
Cléopâtre (1914)
Amadis (1922) :
# Joan d'Escitòpolis

Joan d'Escitòpolis (també anomenat Joan Escolàstic) fou un escriptor eclesiàstic romà d'Orient del final del segle v o començament del segle vi que va escriure en contra dels eutiquians, una branca extrema dels monofisistes i seguidors d'Eutiques de Constantinoble, i contra Diòscor d'Alexandria, en una obra titulada (Κατὰ τῶν ἀποσχιστῶν τῆς ἐκκλησίας, Contra desertores Ecclesiae, dividida en 12 seccions, i en resposta a un llibre d'un eutiquià titulat (Ἰωάννης Κατὰ Νεστορίον, Adversus Nestorium, que Foci atribueix a Basili, un prevere de Cilícia. Aquest Basili va escriure una resposta a Joan amb un estil acusatori, atribuint-li, entre altres coses, que era maniqueu i que restringia la quaresma a un període de tres setmanes i de no abstenir-se de menjar carn ni tan sols durant aquell breu període.
Alguns Παραθέσεις (Escolis) que es troben a les obres del Pseudo-Dionís l'Areopagita han estat atribuïts a Joan d'Escitòpolis, dels que Anastasi el Bibliotecari al segle vii, en va fer una traducció llatina.

## Referències

* ↑ 111.Joannes of Scythopolis a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 602
# Idrieu

Idrieu o Hidrieu (grec antic: Ἱδριεύς, Hidrieús, llatí: Hidrieus, Idrieus) fou sàtrapa o dinasta de Cària al segle iv aC. Era fill d'Hecatompos (o Hecatomnos).
Va pujar al tron potser l'any 351 aC o el 350 aC succeint a la seva germana Artemísia, la vídua de Mausol. Poc després de la seva presa de possessió, el rei persa Artaxerxes III de Pèrsia li va encomanar preparar un exèrcit per reduir l'illa de Xipre, que s'havia afegit a una revolta iniciada a Sidó, que a més tenia suport egipci, i va equipar 40 trirrems i 8.000 mercenaris, que va enviar a l'illa sota el comandament d'Evàgores II i Foció. Els sàtrapes Mazeu de Cilícia i Belesis de Síria ja havien marxat contra els rebels però Mentor de Rodes els va rebutjar. Probablement la revolta es va estendre a Samària i Judea i el mateix rei persa va marxar contra Sidó que va conquerir el 345 aC. La rebel·lio xipriota fou liquidada el 344 aC, a l'entorn del moment en què Idrieu va morir de malaltia.
En aquestos darrers anys les bones relacions amb el rei aquemènida es van esgarrar, però això no va impedir que Cària fos un dels estats més pròspers i el seu sobirà un dels més rics, segons Isòcrates d'Atenes. Demòstenes diu que va afegir als seus dominis hereditaris les importants illes de Quios, Cos i Rodes.
Va morir de malaltia el 344 aC o el 343 aC després d'uns set anys de govern. En el seu testament va deixar la sobirania a la seva germana i esposa Ada.

## Referències

* ↑ Idrieus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 563
# Hinton (Iowa)

Hinton és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 808 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hinton tenia 808 habitants, 303 habitatges, i 226 famílies. La densitat de població era de 537,9 habitants/km².
Dels 303 habitatges en un 39,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66% hi vivien parelles casades, en un 6,6% dones solteres, i en un 25,1% no eren unitats familiars. En el 19,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,67 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,08.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,1% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 27,2% entre 25 i 44, un 25,4% de 45 a 60 i un 13,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 49.375 $ i la renda mediana per família de 58.958 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.958 $ mentre que les dones 26.974 $. La renda per capita de la població era de 20.358 $. Entorn del 2,6% de les famílies i el 4,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hinton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hinton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Espai Cultura Fundació Sabadell 1859

L'Espai Cultura Fundació Sabadell 1859, conegut també com a Escola Industrial d'Arts i Oficis de Sabadell o Biblioteca de la Caixa és un edifici modernista dissenyat per l'arquitecte Jeroni Martorell, que es troba al centre de la ciutat, davant del Mercat Central de Sabadell i al costat dels Jardins de la seu central de Caixa Sabadell i del Museu de Paleontologia Miquel Crusafont, els quals comparteixen. Actualment és propietat de la Fundació Antiga Caixa Sabadell 1859.
En el seu vestíbul, s'exposa el famós quadre L'Onze de Setembre de 1714 de Antoni Estruch i Bros, es tracta de l'original pintat l'any 1909. És propietat de la mateixa Fundació Sabadell 1859 i es tracta una de les obres més representatives de la derrota del 1714.

## L'edifici

Està format per dues grans naus i una torre lateral que conté l'escala. Una de les naus està col·locada de forma paral·lela al carrer i consta de baixos i dos pisos. L'altra nau és perpendicular a la primera, té el tester al carrer i és només de planta baixa.
La torre de l'escala és de planta circular, està coronada per una coberta de pavelló d'escames ceràmiques i les seves obertures superiors tenen forma d'arc parabòlic.
Les façanes són modernistes i tenen un sòcol de pedra i a la resta del parament s'hi combina l'obra vista i l'estucat. La cornisa i els ampits de les finestres estan decorats amb ceràmica de color verd. La nau principal té la coberta a dues vessants, l'altre té la coberta de dent de serra.

## Història

Va ser construït entre el 1907 i el 1910 per Jeroni Martorell, al mateix temps que construïa l'edifici de la Caixa d'Estalvis ajudat pel mateix equip d'artesans. Hi col·laborà l'escultor Tomàs Priu i Marine. Posteriorment va sofrir una reforma a l'interior, a fi d'adequar l'edifici a seu de l'Obra Cultural de la Caixa d'Estalvis, aquesta fou realitzada per l'arquitecte J. Vila Juanico i el decorador R. Ribalta.
El 1992 es van fer obres de reforma de la planta baixa per a l'adequació a biblioteca i es creà un accés pel carrer d'en Font.

## Vegeu també

* Institut Escola Industrial

## Referències

* ↑ «Fundació Antiga Caixa Sabadell 1859». Ajuntament de Sabadell. Arxivat de l'original el 4 de maig 2015. [Consulta: 4 maig 2015].
* ↑ «"L'Onze de setembre de 1714" d'Antoni Estruch surt del seu emplaçament per ser restaurat i exhibit al Museu d'Història de Catalunya amb motiu de la commemoració del Tricentenari dels fets de 1714». Museu d'Història de Catalunya, 24-07-2014 [Consulta: 1r setembre 2014]. Arxivat 3 de setembre 2014 a Wayback Machine.
* ↑ Frisach, M. «La Diada, segons Estruch». El Punt Avui, 07-09-2014.
* 1 2 3 4 5 «Escola Industrial». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].

## Enllaços externs

* Imatge dels primers anys de l'Escola Industrial Arxivat 2010-06-30 a Wayback Machine.
* Història de l'Escola Industrial i d'Arts i Oficis
# Hospital Universitari de Santa Maria

L'Hospital Universitari de Santa Maria és un complex sanitari ubicat al barri del Camp d'Esports de la ciutat de Lleida. És gestionat per Gestió de Serveis Sanitaris (GSS), una empresa pública adscrita al Servei Català de la Salut. L'Hospital Universitari de Santa Maria disposa de 115 llits per a malalts aguts. El complex ofereix serveis d'atenció primària, atenció especialitzada, rehabilitació, salut mental i atenció sociosanitària. D'altra banda, la Facultat de Medicina de la Universitat de Lleida s'ubica dins del recinte de l'hospital.

## Història

El primer hospital de Santa Maria, ubicat davant de la Catedral Nova de Lleida i actual seu de l'Institut d'Estudis Ilerdencs, va inaugurar-se el 1519 per unificar els set hospitals existents a la ciutat. El 1714 es transformà en hospital militar, funció que mantindria fins al 1854.
L'any 1915, la Diputació de Lleida es va fer càrrec de l'hospital, però l'antiguitat de les instal·lacions propicià que la Mancomunitat de Catalunya aprovés la construcció d'un de nou, que s'ubicaria en uns terrenys a l'entrada de la ciutat per la carretera d'Osca. L'edifici, d'estil noucentista, fou obra dels arquitectes Joaquim Porqueres i Jaume Mestres. Les obres del nou hospital s'iniciaren el 1922 i finalitzaren l'1 de maig de 1928.
L'any 1967 es construí un edifici annex destinat a l'atenció de la salut mental. Des de la dècada del 1980 el complex ha sofert diverses obres d'ampliació i remodelació.
El 1992 es traspassaren a la Generalitat de Catalunya les competències sanitàries que encara posseïen les diputacions provincials. Per fer efectiu el traspàs de l'hospital al Departament de Salut, es creà l'empresa GSS que assumí la gestió de totes les instal·lacions sanitàries, així com dels treballadors, l'1 d'octubre de 1992. El juliol de 2015 l'hospital obtingué el rang d'universitari.

## Referències

* ↑ «El Santa Maria de Lleida detecta un augment del 30% dels pacients amb trastorns alimentaris en el darrer any». Segre, 11-10-2021. [Consulta: 13 febrer 2022].
* ↑ TV3. «Telenotícies comarques - Cent anys d'història de l'Hospital Santa Maria de Lleida», 13-07-2023. [Consulta: 17 juliol 2023].
* ↑ «L'Hospital de Santa Maria esdevé universitari». Universitat de Lleida, 09-07-2015. Arxivat de l'original el 15 de juliol 2015. [Consulta: 2 agost 2015].
# Pautovita

La pautovita és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el nom en honor de Leonid A. Pautov (n. 1958), en reconeixement dels seus estudis sobre minerals mitjançant mètodes físics.

## Característiques

La pautovita és un sulfur de fórmula química CsFe₂S₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2004. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la pautovita pertany a «02.F - Sulfurs d'arsènic, àlcalis, sulfurs amb halurs, òxids, hidròxid, H₂O; amb alcalins (sense Cl, etc.)» juntament amb els següents minerals: caswellsilverita, schöllhornita, cronusita, chvilevaïta, orickita, rasvumita i colimaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita de Palitra de la mina Karnasurt, al mont Kedykverpakhk (óblast de Múrmansk, Rússia), tractant-se de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Pautovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 maig 2021].