OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fort Tryon Park

Fort Tryon Park és un parc públic de la ciutat de Nova York, situat al barri de Washington Heights, al nord de Manhattan. La seva superfície és de 270.000 m².
Es veu sobre el riu Hudson, el George Washington Bridge, els New Jersey Palisades i el Harlem River. És en aquest parc que s'ha instal·lat The Cloisters -un museu que forma part del Metropolitan Museum of Art- especialitzat en la cultura i l'art medieval, que particularment presenta autèntics claustres europeus, transportats i reconstruïts pedra per pedra.

## Història

A l'emplaçament del parc, al Fort Tryon s'hi va desenvolupar una de les batalles de la Guerra d'independència. El 16 de novembre del 1776, 600 partidaris americans van intentar oposar-se a 4.000 mercenaris germànics vinguts de l'Estat Popular de Hesse, a sou de la Gran Bretanya. Margaret Corbin, ferida durant l'enfrontament, va ser la primera dona a portar armes durant aquest conflicte. Els britànics es van endur la victòria, i el fort va ser rebatejat en honor de sir William Tryon, darrer governador britànic de la colònia de Nova York.
El parc va esdevenir, ulteriorment, propietat de diversos homes rics americans, com el Dr. Samuel Watkins, fundador de Watkins Glen, el general Daniel Butterfield, Boss Tweed i C. K. G. Billings. John Davison Rockefeller Junior va comprar la finca a Billings el 1917. Va encarregar a Frederick Law Olmsted, Jr, el fill del dissenyador de Central Park, de condicionar un parc amb l'objectiu d'oferir-lo a la municipalitat de Nova York. Els treballs es van desenvolupar durant la Gran depressió i van oferir nombrosos llocs de treball. El projecte incloïa sobretot la construcció de l'estació de metro del carrer 190 a l'IND Eighth Avenue Line. La realització del parc es va acabar el 1935. S'hi troben nombroses plantacions, sobretot un jardí de brucs.
Als anys 1970, havent abandonat el manteniment del parc la municipalitat (New York City Department of Parks and Recreation), va esdevenir un refugi per als sense sostre, les prostitutes i els revenedors de droga. El 1995, sota l'impuls de Bette Midler, l'associació Nova York Restoration Project n'ha pres el control i l'ha renovat completament.
Una part de la pel·lícula de Clint Eastwood, Un xèrif a Nova York (Coogan's Bluff) ha estat rodada a Fort Tryon (i en destaca l'escena final).

## Enllaços externs

* New York City Department of Parks and Recreation: Fort Tryon Park Arxivat 2021-02-11 a Wayback Machine..
* Amics del Fort Tryon Park.
* NYCfoto.com Arxivat 2009-07-03 a Wayback Machine. - Fotos del Fort Tryon Park.
# Piotr Breus

Piotr Breus (2 de desembre de 1927 - 25 de febrer de 2000) fou un waterpolista i nedador rus que va competir sota bandera soviètica durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on guanyà la medalla de bronze en la competició de waterpolo. En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat d'Europa de waterpolo de 1958 i la lliga soviètica de 1954.
Com a nedador guanyà el campionat soviètic dels 4x200 metres lliures el 1953. En els 4x100 metres lliures va formar part de l'equip que va millorar el rècord europeu en dues ocasions.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Pyotr Breus». [Consulta: 3 agost 2022].
* 1 2 «Wasserball - Europameisterschaften (Herren)». [Consulta: 24 juliol 2020].
* 1 2 «БРЕУС Петр Павлович | Российские спортсмены и специалисты | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 3 agost 2022].
# Llúdria gegant

La llúdria gegant (Pteronura brasiliensis) és un mamífer carnívor amfibi, originari de Sud-amèrica. Té la mida d'un ésser humà adult, i és el membre més llarg de la família dels mustèlids, un grup de predadors amb èxit arreu del món. A diferència de la majoria de mustèlids, la llúdria gegant és una espècie social, amb grups familiars que inclouen habitualment entre tres i vuit membres. Els grups se centren al voltant d'una parella reproductiva dominant, i presenten unes grans cohesió i cooperació. Tot i que són animals generalment pacífics, també són territorials i s'han observat agressions entre diferents grups. La llúdria gegant és activa exclusivament durant les hores de sol. És l'espècie de llúdria més sorollosa, i se n'han documentat diferents vocalitzacions que expressen alarma, agressivitat, i tranquil·litat.

## Referències

Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Guadalupe Grande Aguirre

Guadalupe Grande Aguirre (Chamberí, Madrid, 30 de maig de 1965 - Madrid, 2 de gener de 2021) fou una poeta, assagista i crítica espanyola.
Nascuda al barri de Chamberi, on va residir tota la seva vida, va créixer i madurar en el cor de la literatura, especialment de la poesia. Era filla del poeta Félix Grande Lara, Premi Nacional de Poesia i també Premi Nacional de les Lletres Espanyoles mort el 2014, i de Francisca Aguirre Benito, també poeta, morta el 2019. El seu avi, fou el pintor Lorenzo Aguirre, ajusticiat a la presó de Porlier en el Madrid de 1942. Els seus pares eren amfitrions de gran part dels escriptors que, a finals dels seixanta i durant la dècada posterior, arribaven d'Amèrica Llatina sota l'aura del "boom", o des de l'Espanya perifèrica a buscar la glòria a la ciutat de Madrid. Llicenciada en Antropologia social per la Universitat Complutense de Madrid, des de molt jove va començar a escriure poesia, a participar en tertúlies, a llegir tota aquella poesia que arribava a les seves mans.
Guadalupe deixa una obra essencial en la poesia espanyola contemporània, amb obres com El libro de Lilit (1995), premiat amb el Premi Rafael Alberti, La llave de niebla (2003), Mapas de cera (2006) i Hotel para erizos (2010).
Al costat de Juan Carlos Mestre va realitzar la selecció i traducció de La aldea de sal, antologia del poeta brasiler Lêdo Ivo. Com a crítica literària va col·laborar des de 1989 en diversos diaris i revistes culturals, com El Mundo, El Independiente, Quadernos Hispanoamericanos, Cuadernos Hispanoamericanos, El Urogallo o Reseña. El 2008 va obtenir la Beca Valle-Inclán per a la creació literària en la Reial Acadèmia d'Espanya a Roma. En l'àmbit de l'edició i la gestió cultural va treballar en diverses institucions com els Cursos d'Estiu de la Universitat Complutense de Madrid, la Casa de América i el Teatro Real. També va experimentar amb la fotografia i el collage. En els seus últims anys va ser responsable de l'activitat poètica de la Universitat Popular José Hierro, a San Sebastián de los Reyes.
El 2 de gener de 2021 va morir a l'Hospital Clínic San Carlos de Madrid.

## Referències

* 1 2 3 Rico, Manuel «Guadalupe Grande, la derrota innecesaria. Fallece a los 55 años en Madrid la poeta “sin tendencia”, crítica y traductora, autora de ‘El libro de Lilit’». El País, 03-01-2021 [Consulta: 21 gener 2021].
* 1 2 3 4 Ochoa Bravo, Carmen; Crespo Massieu, Antonio «Una llave de niebla en Chamberí (en la muerte de Guadalupe Grande)». ElDiario.es, 04-01-2021 [Consulta: 21 gener 2021].
* ↑ «Guadalupe Grande, la fe en la poesía». El Cultural, 04-01-2021 [Consulta: 21 gener 2021].
# Brochantita

La brochantita, també coneguda com a konigita o waringtonita, és un mineral de la classe dels sulfats que rep el seu nom del seu descobridor, el geòleg i mineralogista francès André-Jean-François-Marie Brochant de Villiers (1772 - 1840). La localitat tipus d'aquesta espècie prové dels dipòsits de coure de Mednorudyanskoye, als Urals, Rússia.

## Propietats

La seva fórmula química és Cu₄SO₄(OH)₆. Els cristalls de brochantita poden variar des del verd maragda al negre-verd o al blau-verd, i poden ser aciculars o prismàtics. Es pot confondre també amb l'antlerita un altre sulfat de coure molt poc comú.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la brochantita pertany a «07.BB: Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: caminita, hauckita, antlerita, dolerofanita, vergasovaita, klebelsbergita, schuetteita, paraotwayita, xocomecatlita, pauflerita i grandviewita.

## Formació

Es forma en climes àrids o en dipòsits de sulfurs de coure ràpidament oxidats. La brochantita és sovint associada amb minerals com la malaquita, l'atzurita i la langita, amb els quals pot formar pseudomorfs, i s'altera a crisocol·la. També s'associa a la tenorita, la linarita i la cuprita. Les varietats aciculars es poden confondre amb la dioptasa.
Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina «Iris 18» d'Escornalbou, a Riudecanyes (Baix Camp, Tarragona) i a les mines de Can Magre (Vidreres, Girona).

## Referències

* ↑ «Brochantite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 gener 2014].
* ↑ «Antlerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ Joan Vinyoles Verdaguer · Josep Lluís Garrido Rufaste · Adolf Cortel Ortuño · Josep Carreras Peñalvert «La mina "Iris 18" (grup miner "Porvenir") d'Escornalbou, Riudecanyes, el Baix Camp, Tarragona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya [Barcelona], 13, 2, 11-2019, pàg. 3-46 [Consulta: 23 novembre 2023].
* ↑ Xavier Rodríguez Poblador · Emilio Téllez García · Josep A. Ignacio Herrera · Josep Formiga Bosch «Les mines de Can Magre, Vidreres, la Selva, Girona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya, 12, 4, 2016, pàg. 3-46 [Consulta: 27 novembre 2023].
# Coritosaure

El coritosaure (Corythosaurus: del Grec Koryhtos, "casc" i sauros, "llangardaix") és un gènere de dinosaure hadrosàurid que visqué al Cretaci inferior, fa uns 80 milions d'anys, a les muntanyes de l'oest de Nord-amèrica.
El primer exemplar de coritosaure fou descobert l'any 1912 per Barnum Brown a Red Deer River, a la província canadenca d'Alberta.
# Chrysopogon

Chrysopogon és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Algunes espècies

* Chrysopogon aciculatus (Retz.) Trin.
* Chrysopogon aucheri (Boiss.) Stapf
* Chrysopogon gryllus (L.) Trin.
* Chrysopogon hackelii (Hook.f.) C.E.C.Fisch.
* Chrysopogon nodulibarbis (Steud.) Henr.
* Chrysopogon serrulatus Trin.
* Chrysopogon zizanioides (L.) Roberty – Vetiver (Índia)

## Enllaços externs

* Grassbase - The World Online Grass Flora
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Chrysopogon
# Hanno Selg

Hanno Selg (Tallinn, 31 de maig de 1932 - Tartu, 2 d'octubre de 2019) fou un pentatleta i esquiador estonià que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant les dècades de 1950 i 1960.
Selg s'inicià en l'esquí de fons. El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on disputà dues proves del programa de pentatló modern. Junt a Igor Novikov i Nikolai Tatarinov guanyà la medalla de plata en la competició per equips, mentre en la competició individual fou desè.
En el seu palmarès també destaca un campionat soviètic i sis d'Estònia de pentatló modern, així com un campionat d'Estònia d'esgrima. El 1960 fou escollit el millor atleta de l'any d'Estònia. Un cop retirat va exercir d'entrenador i jutge de pentatló modern fins al 1979.

## Referències

* ↑ ERR. «Ушел из жизни пятиборец Ханно Сельг» (en rus), 02-10-2019. [Consulta: 1r setembre 2020].
* 1 2 Hanno Selg a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «HANNO SELG» (en estonià), 1210936718. [Consulta: 1r setembre 2020].
* ↑ «СЕЛЬГ Ханно Антонович | Российские спортсмены и специалисты | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 1r setembre 2020].
# Chajul

El municipi de Chajul forma part del departament de El Quiché.
El seu nom deriva del vocable Chaj que significa pi i del vocable jul que vol dir enllumenar, o sigui pi per enllumenar.
Aquest municipi està situat a la Sierra Cuchumatanes, on es localitza la reserva de la biofera Vivís-Cabá, també coneguda com a Zona Reina. Aquest municipi forma part del Triangle Ixil juntament amb San Juan Cotzal i Santa Maria Nebaj.
# Xyliphius kryptos

Xyliphius kryptos és una espècie de peix de la família dels aspredínids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del llac Maracaibo.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H., 1912. Some results from an ichthyological reconnaissance of Colombia, South America. Part I. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 127.). Ind. Univ. Studies Núm. 16 (sic Núm. 8): 1-27.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Taphorn, D. C. & C. G. Lilyestrom, 1983. Un nuevo pez del género Xiliphius (Aspredinidae) de Venezuela. Rev. Unellez Cien. Tec. v. 1 (núm. 1): 43-44, unnumbered plate.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Friel, J.P., 2003. Aspredinidae (Banjo catfishes). p. 261-267. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C., 1996. A phylogenetic analysis of the Asian catfish families Sisoridae, Akysidae and Amblycipitidae, with a hypothesis on the relationships of the neotropical Aspredinidae (Teleostei, Ostariophysi). Fieldiana. Núm. 4:1-83.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Mount Auburn (Indiana)

Mount Auburn és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 75 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mount Auburn tenia 75 habitants, 31 habitatges, i 23 famílies. La densitat de població era de 131,6 habitants/km².
Dels 31 habitatges en un 29% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 74,2% hi vivien parelles casades, en un 3,2% dones solteres, i en un 22,6% no eren unitats familiars. En el 19,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,42 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,79.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20% tenia menys de 18 anys, un 5,3% entre 18 i 24, un 32% entre 25 i 44, un 18,7% de 45 a 60 i un 24% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 100 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.313 $ i la renda mediana per família de 31.667 $. Els homes tenien una renda mediana de 37.500 $ mentre que les dones 28.125 $. La renda per capita de la població era de 17.624 $. Cap de les famílies i el 3,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mount Auburn». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mount Auburn». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Leire Olaberría Dorronsoro

Leire Olaberría Dorronsoro (17 de febrer de 1977 a Ikaztegieta, Guipúscoa) és una esportista espanyola que competeix en ciclisme en pista. La seva especialitat és la carrera de punts.
Antiga atleta de cert nivell com a cadet -campiona d'Espanya de 100 metres- i júnior, s'ha reconvertit amb gran èxit al ciclisme on la seva progressió no coneix límits. Va participar en els Jocs Olímpics de Pequín 2008 en la carrera de punts aconseguint la medalla de bronze.
Va aconseguir una marca de 3-41-557, rècord d'Espanya dels 3.000 metres, en els passats Mundials de Manchester de 2008. L'any 2010 als mundials de Ballerup va guanyar la medalla de bronze en Òmnium.

## Palmarès en pista

* 2004
** Campiona d'Espanya en Keirin
* 2005
** Campiona d'Espanya en Velocitat
** Campiona d'Espanya en Keirin
** Campiona d'Espanya en 500 m. contrarellotge
* 2006
** Campiona d'Espanya en Velocitat
** Campiona d'Espanya en Keirin
* 2007
** Campiona d'Espanya en Keirin
** Campiona d'Espanya en Persecució
** Campiona d'Espanya en Scratch
* 2008
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Pequín en Puntuació
** Campiona d'Espanya en Keirin
** Campiona d'Espanya en Persecució
** Campiona d'Espanya en Puntuació
** Campiona d'Espanya en Scratch
* 2009
** Campiona d'Espanya en Persecució
** Campiona d'Espanya en Persecució per equips
** Campiona d'Espanya en Puntuació
** Campiona d'Espanya en Scratch
* 2010
** Campiona d'Europa en Òmnium
** Campiona d'Espanya en Persecució
** Campiona d'Espanya en Persecució per equips
** Campiona d'Espanya en Puntuació
** Campiona d'Espanya en Scratch
** Campiona d'Espanya en Òmnium
* 2011
** Campiona d'Espanya en Persecució
** Campiona d'Espanya en Puntuació
** Campiona d'Espanya en Scratch
* 2015
** Campiona d'Espanya en Persecució
** Campiona d'Espanya en Puntuació
* 2017
** Campiona d'Espanya en Madison (amb Eukene Larrarte)
** Campiona d'Espanya en Velocitat per equips (amb Tania Calvo)

### Resultats a la Copa del Món

* 2010-2011
** 1a a Melbourne, en Òmnium
* 2013-2014
** 1a a la Classificació general, en Scratch

## Palmarès en ruta

* 2010
** Campiona d'Espanya en ruta
** Campiona d'Espanya en contrarellotge
** 1a a La Mérignacaise
** 1a a l'Emakumeen Aiztondo Sari Nagusia
* 2014
** Campiona d'Espanya en contrarellotge
** 1a a l'Emakumeen Aiztondo Sari Nagusia

## Referències

* ↑ «Leire Olaberría» (en anglès). olympedia. [Consulta: 10 març 2025].
* ↑ «Bronce de nivel mundial» (en castellà). Diario Vasco, 28-03-2010. [Consulta: 10 març 2025].
# Subfamília

* Grups taxonòmics
* Domini
* Regne
* Subregne
* Branca
* Infraregne
* Superfílum / Superembrancament / Superdivisió
* Fílum / Embrancament / Divisió
* Subfílum / Subembrancament / Subdivisió
* Infrafílum
* Microfílum
* Nanofílum
* Superclasse
* Classe
* Subclasse
* Infraclasse
* Parvclasse
* Superlegió
* Legió
* Sublegió
* Infralegió
* Supercohort
* Cohort
* Subcohort
* Infracohort
* Magnordre
* Superordre
* Grandordre
* Mirordre
* Ordre
* Subordre
* Infraordre
* Parvordre
* Superfamília
* Grup
* Família
* Subfamília
* Infrafamília
* Supertribu
* Tribu
* Subtribu
* Infratribu
* Gènere
* Secció
* Subsecció
* Sèrie
* Espècie
* Subespècie
* Varietat
* Soca
* Forma Specialis
En biologia, la subfamília és la unitat sistemàtica entre la família i la tribu. Aquest nivell de classificació s'utilitza per agrupar les tribus d'una família concreta.

## Nomenclatura
### Vegetals, algues i fongs

El codi internacional de nomenclatura botànica regula el nom del tàxon subfamília, que rep la terminació "-oideae" (en català, -òidies), com per exemple Fumarioideae (fumariòidies).

### Animals

El codi internacional de nomenclatura zoològica (ICZN, 1999) regula el nom del tàxon subfamília, que rep la terminació "-inae" (en català -ins), com per exemple, Homininae (hominins).

## Nivells de classificació (de general a concret)

* Superfamília
* Família
* Subfamília
* Tribu
* Subtribu
* Gènere

## Referències

* ↑ «International Code of Nomenclature for algae, fungi, and plants» (en anglès britànic). [Consulta: 13 setembre 2023].
* ↑ «Código Internacional de Nomenclatura Zoológica | Iberfauna». [Consulta: 12 setembre 2023].
# Castell d'Empordà (fortificació)

El castell d'Empordà, situat a l'entitat de població homònima, és un gran casal amb antiga torre mestra quadrada i la resta feta els segles XVII i xviii. Té, però, elements gòtics aprofitats. És un edifici de grans dimensions, que consta de dos cossos en angle recte, i conserva pocs elements de l'obra original, ja que en l'actualitat ofereix en conjunt l'aspecte d'una construcció dels segles xvii-xviii.
Els vestigis més antics es poden localitzar a la façana nord, a la base de la torre mestra, quadrangular, on encara és visible el portal adovellat d'arc de mig punt. Són també remarcables les finestres gòtic tardanes, que corresponen a la restauració efectuada durant el segle xvi.

## Història

La fortalesa va ser erigida a finals del segle XIII. El nucli del Castell d'Empordà, antigament denominat Llaneres, era lloc fronterer del comtat d'Empúries enfront del comtat de Girona, de domini reial, i de la Bisbal, de domini episcopal. El castell va ser bastit com a lloc de defensa del sector meridional del comtat a la fi dels segles xiii pel comte Ponç V d'Empúries i donat en feu a Guillem de Vilagut l'any 1301. Des dels primers anys del segle xv fins a la fi del segle xviii els senyors del castell foren els Margarit.
Actualment és de propietat privada i hi ha un hotel. S'hi exhibeix una col·lecció de soldadets de plom. En Salvador Dalí va estar a punt de comprar-lo, abans d'adquirir el de Púbol.

## Referències

* 1 2 3 «Castell d'Empordà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 maig 2012].
* ↑ Bagué, Marta Costa-Pau, Gerard. «L'encant i els maldecaps d'habitar un castell», 18-01-2024. [Consulta: 21 gener 2024].
# Lucretilis Mons

Lucretilis Mons va ser el nom d'una muntanya al país dels sabins, que només menciona Horaci, i l'anomena "l'agradable Lucretilis". Diu que les seves ombres podrien atreure fins i tot al mateix Faune des de les muntanyes on habitava. D'allò que en diu el poeta es dedueix que estava situat vora la vil·la que tenia en terra dels sabins, però no estableix amb certesa la seva localització, encara que se sap que és el modern Monte Genaro, una muntanya elevada que s'aixeca a l'oest de Licenza i destaca sobre la plana de la Campània. És un dels pics més evidents dels Apenins vistos des de Roma. La part que dona a la plana és abrupta i escarpada, però la banda al territori dels sabins és suau i acollidora, i mereix el nom d'amoenus que li dona el poeta.
El punt més alt és d'uns 1.307 metres, però no es pot establir si el nom de Lucretilis Mons s'aplicava només al cim o també feia referència a totes les muntanes a la vora de de la vall de Licenza.

## Referències

* ↑ Horaci. Odes, I, 17
* ↑ Smith, William (ed.). «Lucretilis Mons». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 juliol 2022].