OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 216 aC

El 216 aC va ser un any del calendari romà prejulià. A la República i a l'Imperi Romà es coneixia com l'Any del Consolat de Paulus i Varró (o també any 538 Ab urbe condita). L'ús del nom «216 aC» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini va ser el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments
### Àsia Menor

* Prúsies I, rei de Bitínia, derrota un exèrcit de gàlates als que Àtal I de Pèrgam havia cridat a Àsia per posar-los al seu servei i pel camí terroritzaven els països veïns.

### Antiga Roma

* Aquest any són elegits cònsols Luci Emili Paulus i Gai Terenci Varró.
* Batalla de Cannes, en el curs de la Segona Guerra Púnica. Hanníbal, que havia passat l'hivern a Gerúnium, surt en direcció a Cannes, una ciutat destruïda l'any anterior, i on els romans conserven la ciutadella. Els cartaginesos s'apoderen del lloc i Hanníbal estableix el campament a la rodalia. Els cònsols romans reben l'ordre d'atacar. Gai Terenci Varró avança i estableix el campament al costat del riu Vergellus.
* Emili Paulus aconsella de no lliurar la batalla contra els cartaginesos, però Varró fa avançar l'exèrcit contra l'enemic. Durant la batalla Emili Paulus mor, amb la major part dels oficials i de l'exèrcit romà. Varró se salva i pot arribar a Venúsia amb 70 cavallers. Es dirigeix a Canusium on s'havien refugiat i reunit les restes de l'exèrcit romà.
* Quan Varró arriba a Roma, tot i la derrota, la gent surt a rebre'l i el Senat li dona les gràcies, i el nomena, la resta de la guerra, per importants comandaments militars.
* Després de la batalla de Cannes, un miler de soldats romans, format per llatins de Praeneste i etruscs de Perusa, es fan forts a Casilínum. Fan front a Hanníbal i resisteixen el setge, però a la fi han de rendir-se per la gana.
* Els romans, dirigits per Marc Claudi Marcel, impedeixen que Hanníbal, ocupi la ciutat de Nola. Quan Hanníbal s'acosta a la ciutat, Marcel fa una sortida i rebutja als cartaginesos. És una petita victòria però té un gran efecte moral entre els romans. Marcel fa matar 70 dirigents de la ciutat favorables als cartaginesos i retorna a Suèssula. El fet és conegut com la Primera batalla de Nola.

## Necrològiques

* Luci Postumi Albí, amb dues legions i un cert nombre de tropes auxiliars, fins a 25.000 homes, són massacrats pels bois a Litana Silva. Postumi Albí mor en el combat, segons diu Titus Livi.
* Luci Emili Paulus, cònsol, a la Batalla de Cannes.

## Referències

* ↑ Funegan, Jack (et al.). Chronos, kairos, Christos : nativity and chronological studies. Winona Lake [IN]: Eisenbrauns, 1989, p. 115. ISBN 9780931464508.
* ↑ Polibi. Història, V, 90
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXII, 35
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXII, 43
* 1 2 3 Polibi. Història, III, 107-110
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXIII, 19
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Marcel, IX, 10-11
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXIII, 24
# Els Colls (Sant Pere de Ribes)

Els Colls és una urbanització al terme municipal de Sant Pere de Ribes, al Garraf. Pren el nom per ser al paratge conegut com els Colls, a tocar de la petita zona costanera que té el municipi, una àmplia zona forestal pertanyent a Sitges, Sant Pere de Ribes i Vilanova i la Geltrú. La urbanització d'aquesta zona va provocar un fort rebuig social a bona part de la comarca del Garraf, amb manifestacions, festes reivindicatives i banderoles penjades a molts balcons, però no es va poder aturar i finalment, a final dels anys 1990 es començà a construir. El 2023 tenia 507 habitants.

## Vegeu també

* Colls i Miralpeix, espai d'interès natural

## Referències

* ↑ «Colls i Miralpeix». Diputació de Barcelona, 01-09-2014.
* ↑ «Els Colls i Miralpeix: una mica d’història, on som i què hi manca». La Veu del Mussol, 14, 7-2006, pàg. 2.
* ↑ «Idescat. Codis territorials i d'entitats. Municipis. 082310 Sant Pere de Ribes». [Consulta: 15 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Informació sobre Els Colls a Ribes.org
# Estíbaliz Uranga Amézaga

Estíbaliz Uranga Amézaga (Bilbao, 9 de desembre de 1952) és una cantant basca, vocalista d'El Consorcio, i anteriorment de Mocedades i Sergio y Estíbaliz.
Nascuda a Bilbao el 1952, en una família amb nou germans. Quan va decidir dedicar-se a la música, als seus pares els va costar assimilar la idea. Va començar a cantar amb les seves germanes Amaya i Izaskun, fent-se anomenar «Las hermanas Uranga», per les universitats i altres indrets de la ciutat de Bilbao. Posteriorment, se'ls van unir els seus germans i alguns amics el 1968 en la formació Voces y guitarras, que va tenir un èxit reduït. A finals de la dècada de 1960 són contractats per Juan Carlos Calderón i esdevé, amb la resta de companys, cofundadora de Mocedades.
El 1972 va deixar el grup juntament amb Sergio Blanco, que l'any següent, de la mà de Calderón, van formar el duet musical Sergio y Estíbaliz. El març de 1975 ambdós van representar Espanya al Festival d'Eurovisió amb la cançó Tú volverás i van quedar en desè lloc, si bé el seu pas pel festival els va donar més fama i el disc es va vendre molt. El 9 de desembre del mateix any, Estíbaliz va casar-se amb el seu company de duet a Bilbao, amb qui va posteriorment va tenir dues filles, Allende i María.
El 1993 va ser cofundadora d'El Consorcio, un nou grup format amb els seus germans Amaya i Iñaki, Carlos Zubiaga i el seu marit, Sergio Blanco, que va morir el 2015. El 2023 va participar en un disc-llibre d'homenatge a pioners del rock i del pop, posant la seva veu, al costat de Karina, a la versió de Luna de miel de Gloria Lasso.

## Referències

* ↑ «"Cuando tu forma de hacer gusta, debes ser fiel a ti mismo"». La Nueva España, 15-08-2014.
* ↑ «La confesión sobre 'Amor de hombre', una de las canciones más conocidas de Mocedades». Cadena SER, 30-10-2019.
* 1 2 «Todas las rupturas de Mocedades a El Consorcio: esta es la historia de sus integrantes». RTVE, 29-08-2023.
* ↑ EFE «Mor el cantant Sergio Blanco, component de Sergio y Estíbaliz i Mocedades». Ara, 15-02-2015.
* 1 2 3 Portero, Andrés «Estibaliz Uranga e Iñaki Egaña participan en el tributo a los pioneros del rock y del pop». Deia, 30-01-2023.
* ↑ Colás, Joan «Estíbaliz Uranga (El Consorcio): “Estábamos en manos de unos sinvergüenzas”». Crónica Global, 10-04-2021.
* 1 2 Súrio, Ramon «Voz de Mocedades y Sergio & Estíbaliz». La Vanguardia, 16-02-2015.
* 1 2 3 4 «Familiares y amigos dan su último adiós a Sergio Blanco, cantante de 'Sergio y Estíbaliz'». Hola!, 17-02-2015.
* ↑ Rosa del Pino, Andrea M. «Estíbaliz Uranga, sobre El Consorcio: "Más que desencuentros, tenemos opiniones diversas. Pero hay un gran cariño y un gran respeto"». El Mundo, 04-04-2021.
# Bandera de Tanzània

La bandera nacional de Tanzània fou adoptada el 1964. Deriva de la bandera de Tanganyika i de la bandera de Zanzíbar. La bandera està dividida diagonalment per una banda negra amb vores grogues a la cantonada inferior. El triangle superior és verd i el triangle inferior és blau.
El color verd simbolitza l'agricultura; el blau, l'oceà Índic; el groc, la riquesa minera; i el negre, el color de la majoria de la població.

## Altres banderes

* Bandera de la Unió Nacional Africana de Tanganyika, TANU
* Bandera no oficial de l'1 de maig de 1961 al 9 de desembre de 1961
* Bandera del "Dominion" de Tanganyika adoptada el 9 de desembre de 1961, de la República de Tanganyka el 9 de desembre de 1962 i de la República Unida de Tanganika i Zanzibar del 27 d'abril al 20 de juny de 1964
# Casa Buades

L'antiga Casa Buades va ser una empresa de fabricació d'aixetes i altre material de cuina i bany. Va ser fundada l'any 1843 per Andreu Buades Mir, i durant molt de temps va tenir la fàbrica al carrer d'Eusebi Estada.
L'any 1900, el seu Gabriel Buades, fill d'Andreu Buades, va agafar el negoci, i s'especialitzà en la fabricació i venda d'aparells dil·luminació de gas. El 1919 van poder inaugurar també una nova seu, entre el carrer de Balmes i les vies del tren. Aquest edifici, posteriorment, també es va traslladar al carrer d'Eusebi Estada. Després, durant la Guerra Civil, s'hi van fabricar molts tipus de sivelles, per al corretjam militar.
L'auge de Casa Buades es va produir a l'època de la postguerra, un cop que l'empresa estava centrada en l'aixeteria sanitària. De fet, l'empresa tenia més de set-cents treballadors. Però, el 1982, l'empresa es va vendre a la multinacional nord-americana Stanadyne. Actualment, l'empresa pertany a la marca Teka, d'ençà que la comprà el 1989.

## Referències

* 1 2 3 4 «Antiga Casa Buades». Guia urbana de Palma. Son Fortesa. Itinerari 9. Palma XXI, 2023.
* ↑ Riera, Joan. «Buades, una ruina para prosperar» (en castellà), 03-11-2012. [Consulta: 30 abril 2024].
# Red Chute

Red Chute és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 5.984 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Red Chute tenia 5.984 habitants, 2.133 habitatges, i 1.723 famílies. La densitat de població era de 248,7 habitants/km².
Dels 2.133 habitatges en un 42,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 67,3% hi vivien parelles casades, en un 9,9% dones solteres, i en un 19,2% no eren unitats familiars. En el 15,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,8 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,11.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,9% tenia menys de 18 anys, un 7,4% entre 18 i 24, un 33,1% entre 25 i 44, un 24% de 45 a 60 i un 6,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 54.848 $ i la renda mediana per família de 60.432 $. Els homes tenien una renda mediana de 37.312 $ mentre que les dones 27.649 $. La renda per capita de la població era de 21.908 $. Entorn del 2,6% de les famílies i el 5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Red Chute». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Red Chute». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Defenestració de Praga

L'incident conegut com la defenestració de Praga és generalment considerat com el detonant de la Guerra dels Trenta Anys. El 23 de maig de 1618, representants conspicus de l'aristocràcia bohèmia (disconforme amb l'elecció de Ferran, duc d'Estíria i catòlic convençut i defensor de la contrareforma, com a emperador del Sacre Imperi Romanogermànic, el qual incloïa Bohèmia), van prendre dos governadors imperials i al seu secretari i els van llançar per les finestres del castell de Hradcany, a Praga.
Tot i que van caure sobre un munt de fems i cap d'ells va sofrir lesions serioses (al contrari que en la primera defenestració de Praga, esdevinguda el 30 de juliol del 1419 i en la qual van morir set regidors), aquest esdeveniment, conegut com la segona defenestració de Praga, es pren com a punt de referència del començament de la rebel·lió bohèmia, tot i que, de fet, ja s'estava gestant molt de temps abans. Ben aviat el conflicte bohemi es va estendre a la totalitat dels Països Txecs, (Bohèmia, Silèsia, Lusàcia i Moràvia), que ja estaven dividits per enfrontaments entre catòlics i protestants.

## Referències

* ↑ Wilson, Peter H. The Thirty Years WAr (en anglès). Harvard University Press, 2011, p. 4. ISBN 9780674062313.
* ↑ Turnbull, Stephen. The Hussite Wars 1419-36 (en anglès). Osprey Publishing, 2004, p. 7-8. ISBN 1841766658.
# Etienne Bernard Barrière

Etienne-Bernard-Joseph Barrière (Valenciennes (Alts de França), 7 de febrer de 1748 - París, 1816 o 1818), va ser un violinista i compositor francès de l'època del classicisme.

## Biografia

Als 12 anys, Barriere va marxar a París, on va ser alumne de Danican Philidor (composició) i Pagin (violí). Va debutar el 20 d'abril de 1767 al Concert Spirituel, on també va interpretar el seu propi concert per a violí el 24 d'abril del mateix any (s'acrediten més aparicions per als anys 1776 i 1778). Després va viure alternativament a Valenciennes i París fins almenys el 1789, on va publicar nombroses obres instrumentals a partir del 1776.

## Judicis contemporanis

Barriere va gaudir d'una gran reputació com a violinista i compositor durant la seva època. Les crítiques contemporànies destaquen "la netté, la justesse, la délicatesse et la sensibilité" ("claredat, precisió, delicadesa i sensibilitat") de la seva interpretació del violí (Mercure de France, maig de 1767, primera aparició a Concert spirituel) i el seu "jeu brillant". et précis" ("toc brillant i precís") (Petites Affiches de Valenciennes, 29 de desembre de 1821, per a un concert amb Lafont el 1801). L'únic judici contemporani sobre les seves composicions es pot trobar al "Mercure de France" de juny de 1783:
| « | "La ja establerta per diverses bones obres "La reputació d'aquest compositor ha de donar una idea favorable de l'obra actual." | » |

## Obres (selecció)

L'instrument propi de Barrière és també el focus de la seva obra compositiva: a més dels concerts per a violí, dues simfonies de concert (1776) i tres simfonies de 8 partits cadascuna (París, 1785), se centra en la música de cambra (quartets de corda, trios i duos). Juntament amb Giuseppe Cambini, Nicolas-Marie Dalayrac, Jean-Baptiste Davaux, Nicolas-Joseph Chartrain i Joseph Bologne de Saint-George, Barrière és un dels principals representants del quartet de corda de concert parisenc (Quatuor concertant) en el període anterior de la revolució francesa. Els seus quartets són obres senzilles, formalment equilibrades, elegants, amb melodies enganxadores en què els quatre instruments, però sobretot els violins i, en menor mesura, la viola, participen de l'acte musical; Però una i altra vegada totes les veus s'ajunten efectivament a l'uníson. Les parts del violí, que no són gens exigents, requereixen la mateixa precisió i sensibilitat que, segons els judicis contemporanis, caracteritzaven el propi violí de Barrière.

## Referències

* 1 2 «BARRIERE, Etienne Bernard-J. (1748-1816)». [Consulta: 16 setembre 2024].

## Bibliografia

* Jean Gribenski: Barrière, Barrier, Etienne Bernard Joseph, a: Die Musik in Geschichte und Gegenwart (MGG), Secció Persona vol. 2, Sp. 292–293.
* Janet Muriel Levy: The Quatuor concertant in Paris in the Later Half of the Eighteenth Century, Diss. Stanford 1971.
# Lísies (ministre)

Lísies (Lysias, Lysías Λυσίας) fou un ministre del rei selèucida Antíoc IV Epífanes.
Va gaudir de la màxima confiança del rei i quan va anar a les províncies del nord de l'imperi li va encomanar la custòdia del seu fill Antíoc i li va donar el comandament únic de les províncies entre l'Eufrates i la mar. Entre els seus encàrrecs estava la de continuar la guerra contra els jueus, i va enviar per això un exèrcit sota comandament de Ptolemeu fill de Dorímenes, Nicanor i Gòrgies; però aquests tres generals foren derrotats prop d'Emmaus per Judes Macabeu (165 aC).
L'any següent va agafar personalment el comandament d'un fort exèrcit però no va arribar a fer cap operació destacada i llavors es van rebre notícies de la mort d'Antíoc a Tabes (Tabae) a Pèrsia; Lísies ràpidament va proclamar rei al seu protegit Antíoc V Eupator sota la seva pròpia regència tot i que segons les instruccions del rei mort, la regència havia de passar en aquest cas a un altre ministre de nom Filip.
El 163 aC va fer una nova expedició contra els jueus acompanyat del jove rei, i van ocupar la fortalesa de Bethsura obligant a Judes a retirar-se cap a Jerusalem on foren assetjats al temple; la manca de provisions estava a punt d'obligar els jueus a rendir-se però llavors Filip va avançar al sud amb un exèrcit que havia reunit i Lísies va concedir un acord de pau als jueus força favorable. Lísies va combatre a Filip al que va derrotar i va fer executar.
La seva autoritat fou llavors indiscutida i el jove rei tenia el suport del senat romà, ja que esperaven que amb un rei jove seria més fàcil acomplir els seus objectius. Els romans van enviar ambaixadors per executar l'acord que s'havia establert amb Antíoc III el Gran, i Lísies no es va poder oposar als arbitraris designis dels ambaixadors romans; però va esclatar una revolta i els ambaixadors romans, dirigits per Octavi, foren assassinats i el mateix Lísies fou sospitós de ser còmplice dels assassins o almenys de permetre el crim. Lísies va enviar ambaixadors a Roma per rebutjar la seva participació en els fets però no va oferir ni l'entrega ni el càstig dels assassins.
El jove príncep Demetri va sortir llavors de Roma on estava com a ostatge i va desembarcar a Tir i el poble es va declarar al seu favor. Lísies i Antíoc foren agafats pel populatxo i entregats a Demetri que va ordenar la seva execució (162 aC).

## Referències

* ↑ 4.Lysias a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 864-865
# Bulbul capdaurat

El bulbul capdaurat (Pycnonotus xantholaemus) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). És endèmic de l'interior de l'Índia. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses secs, els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, els matollars secs i humits tropicals i subtropicals i els roquissars. El seu estat de conservació es considera vulnerable.

## Referències

* ↑ «Bulbul capdaurat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 622. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Yellow-throated Bulbul. Pycnonotus xantholaemus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Casa Enric Ribalta

La casa Enric Ribalta, o Mercè Camellas és un edifici modernista situat al carrer de Pàdua, 75, al barri del Farró de Barcelona. Està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Va ser projectada el 1903 per l'arquitecte Jeroni Ferran Granell per a Mercè Camellas i Enric Ribalta. Posteriorment, va ser la seu de la fàbrica d'essències i perfums de Josep Buil.
Després d'anys abandonada, el 1989 va ser remodelada pels arquitectes Lluís Alonso Calleja i Sergi Balaguer i Barbadillo, enderrocant tot l'interior i mantenint únicament la façana exterior. Aquesta reforma va merèixer el premi a la millor remodelació arquitectònica de la Generalitat de Catalunya.

## Descripció

De l'edifici original només queda la façana, que destaca pels colors magenta i verd clar amb esgrafiats amb motius florals. Les formes ondulades de les finestres li confereixen una plasticitat formal. És interessant també per la composició segons tres eixos i l'emfasització de l'entrada, mitjançant una tribuna situada sobre la porta principal.

## Referències

* 1 2 «Casa unifamiliar». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Jeroni F. Granell i Manresa». Diccionari d'artistes. Institut d'Estudis Catalans.
* 1 2 3 de Oleza i Roncal, 2023.

## Bibliografia

* de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 94. ISBN 978-84-09-55644-1.

## Enllaços externs

* «Casa Enric Ribalta». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# 237 aC

El 237 aC va ser un any del calendari romà prejulià. Durant la República i l'Imperi Romà, era conegut com a any del consolat de Caudí i Flac (o també any 517 ab urbe condita). L'ús del nom «237 aC» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini va ser el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments
### Regne d'Ibèria

* Saurmag I d'Ibèria puja al tron del Regne d'Ibèria, al sud del Caucas, succeint al seu pare Parnavaz I.

### Egipte Ptolemaic

* S'inicia la construcció del Temple d'Edfú (a Edfú, en llatí: Apollonopolis Magna, en grec antic: πόλις μεγάλη Ἀπόλλωνος), dedicat a Horus.

### Península Ibèrica

* S'inicia l'expansió d'Hamílcar Barca per la península Ibèrica, començant així el domini púnic de la Península. Finalitza la guerra dels mercenaris i s'estabilitza internament l'Imperi Cartaginès.

### Antiga Roma

* Aquest any són elegits cònsols Luci Corneli Lèntul Caudí i Quint Fulvi Flac.
* El dos cònsols lluiten contra els lígurs i els derroten.

## Naixements

* Filip V de Macedònia, rei de Macedònia des de l'any 220 aC.

## Necrològiques

* Parnavaz I d'Ibèria, rei d'Ibèria.
* Mató, cap dels mercenaris a la Guerra dels Mercenaris, executat a Cartago.

## Referències

* ↑ Funegan, Jack (et al.). Chronos, kairos, Christos : nativity and chronological studies. Winona Lake [IN]: Eisenbrauns, 1989, p. 115. ISBN 9780931464508.
* 1 2 Rapp, Stephen. The Sasanian world through Georgian eyes : Caucasia and the Iranian Commonwealth in Late Antique Georgian literature. Surrey: Asgate, 2014, p. 203, 280. ISBN 9781472425522.
* ↑ David, Rosalie A. Discovering ancient Egypt. Nova York: Facts on File, 1994, p. 99. ISBN 9780816031054.
* ↑ Polibi. Història, III, 9
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXXIII, 21
* ↑ Polibi. Història, II, 31
* ↑ Polibi. Història, II, 45
* ↑ Polibi. Història, I, 69
# Oak Ridge (Louisiana)

Oak Ridge és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 142 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Oak Ridge tenia 142 habitants, 63 habitatges, i 38 famílies. La densitat de població era de 55,4 habitants/km².
Dels 63 habitatges en un 28,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,1% hi vivien parelles casades, en un 4,8% dones solteres, i en un 38,1% no eren unitats familiars. En el 34,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 25,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,25 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,6% tenia menys de 18 anys, un 4,2% entre 18 i 24, un 26,1% entre 25 i 44, un 23,2% de 45 a 60 i un 21,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.500 $ i la renda mediana per família de 70.417 $. Els homes tenien una renda mediana de 75.287 $ mentre que les dones 24.583 $. La renda per capita de la població era de 25.408 $. Entorn del 9,8% de les famílies i el 17,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Oak Ridge». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 21 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Oak Ridge». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.