OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carola Zirzow

Carola Zirzow (Prenzlau, 15 de setembre de 1954) és una piragüista d'aigües tranquil·les alemanya, ja retirada, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Montreal, on va disputar dues proves del programa de piragüisme. En el K-1, 500 metres va guanyar la medalla d'or, mentre en la del K-2, 500 metres guanyà la de bronze. Formà parella amb Bärbel Köster.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles d'or al Campionat del Món de piragüisme en aigües tranquil·les, el 1974 i 1975. A nivell nacional guanyà el campionat alemany de 1976.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Carola Zirzow». [Consulta: 17 juny 2024].
* ↑ Kluge, Volker. Das grosse Lexikon der DDR-Sportler: die 1000 erfolgreichsten und populärsten Sportlerinnen und Sportler aus der DDR, ihre Erfolge und Biographien (en alemany). Berlin: Schwarzkopf & Schwarzkopf, 2001, p. 439. ISBN 978-3-89602-348-3.
* ↑ «Zirzow, Carola | Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur» (en alemany). [Consulta: 17 juny 2024].
# Elements del bloc f

Els elements del bloc f (de fonamental) són dues sèries, una començant a partir de l'element lantà i l'altra a partir de l'actini, i per això als elements d'aquestes sèries se'ls anomena lantànids i actínids. Encara que a la taula periòdica dels elements haurien d'anar després d'aquests dos elements, se solen representar separats de la resta.
* Blocs d'elements
* bloc s - bloc p - bloc d - bloc f - bloc g
Tenen dos electrons s en el seu nivells energètics més externs (n) i electrons f en nivells més interiors (n-2). Alguns també tenen electrons d en nivells intermedis (n-1). Vegeu configuració electrònica.

## Referències

* ↑ David Griffiths, Introduction to Quantum Mechanics, Prentice Hall, 1995, pp. 190–191, ISBN 0-13-124405-1.
* ↑ Ira Levine, Quantum Chemistry, 5ª ed., Prentice Hall, 2000, pp. 144–145, ISBN 0-13-685512-1.
# Ehrharta erecta

Ehrharta erecta és una espècie de plantes, del gènere Ehrharta de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.
Ehrharta erecta és nativa a Sud-àfrica i el Iemen. És una espècie invasiva documentada als Estats Units, Nova Zelanda, Austràlia, sud d'Europa, i la Xina.
És una espècie perenne, es pot reproduir per llavor i per reproducció en vegativa. Sol mesurar de 30 a 50 centímetres d'alt, encara que pot arribar dos metres d'alçada.
L'espècie s'ha utilitzat per a farratge i en la restauració ecològica, com estabilització de dunes. Tanmateix ha esdevingut espècie invasora en moltes àrees.
# Carlos Salas Pérez

Carlos Salas Pérez (Cuba, 10 d'octubre de 1955) és un jugador de voleibol cubà, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real, on va guanyar la medalla de bronze en la competició de voleibol. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, fou setè en la mateixa competició.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del Món de voleibol de 1978, dues medalles d'or als Jocs Panamericans (1975 i 1979) i una d'or als Jocs Centreamericans i del Carib (1978).

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Carlos Salas». [Consulta: 21 agost 2023].
# Elegy for J.F.K.

Elegy for J.F.K. és una composició d'Ígor Stravinski, datada el 1964, en memòria de John F. Kennedy.
Al llarg de la seva carrera musical, Stravinski va compondre algunes obres en memòria d’artistes o de personalitats que l’havien influenciat en més o menys mesura. En són exemples el Chànt funèbre (1908) per al seu mestre de composició Nikolai Rimski-Kórsakov, Simfonies per a instruments de vent (1920) per a Claude Debussy, i In memoriam (1954) per al poeta gal·lès Dylan Thomas, entre d'altres.
Elegy for J.F.K. (1964) n’és un altre exemple ja que, precisament, l’obra és una elegia per a John F. Kennedy, el president dels EUA, després que fos assassinat el 22 de novembre de 1963. Stravinski va compondre aquesta obra a Beverly Hills el març de 1964 tot musicant un poema de W.H. Auden. L’obra, que dura uns dos minuts, està escrita per a la formació de baríton o mezzosoprano i tres clarinets, quelcom característic del compositor des de les Tres peces per a clarinet sol (1919).
Va ser Stravinski qui va demanar a Auden unes paraules en record al president, i el poeta va escriure cinc estrofes meditatives i líriques de tres versos cadascuna, on la primera i l’última són iguals –la instrumentació que tria el compositor és pràcticament igual a la primera i a l'última estrofa–. L’adjectiu líric és adient en aquest context ja que el poeta fa servir recursos literaris com per exemple algunes anàfores que aporten musicalitat als versos. Lògicament, el to del poema és fúnebre i elegíac. Llegim-lo a continuació:
* When a just man dies, Lamentation and praise, Sorrow and joy are one. Why then? Why there? Why thus, we cry, did he die? The Heavens are silent. What he was, he was: What he is fated to become Depend of us. Remembering his death How we choose his death Will decide its meaning. When a just man dies, Lamentation and praise, Sorrow and joy are one.
Stravinski va musicar el poema utilitzant per primera vegada la tècnica serial dodecafònica. Abans havia utilitzat altres tipus de sèries, com per exemple la pentatonal en l’obra per a Dylan Thomas.
L’obra es va estrenar el 6 d’abril de 1964, dirigida per Robert Craft, amic del compositor, a Los Angeles. El mateix Stravinski va enregistrar-ne una versió al cap de pocs mesos a Nova York per a l’emissora nord-americana Columbia Broadcasting System (CBS).

## Referències

* ↑ Lindlar, Heinrich. «Elegy for J.F.K.». A: Guía de Stravinski (en castellà). Traducció: Ambrosio Berasain i Belén Urrutia. Madrid: Alianza, 1995, p. 111-114. ISBN 84-206-0742-8.
# Colur

El colur és cadascun dels dos cercles màxims situats sobre l'esfera celeste que passen pels pols i tallen l'eclíptica als punts equinoccials (colur dels equinoccis) o als punts sosticials (colur dels solsticis).

## Referències

* ↑ «colur | enciclopèdia.cat». [Consulta: 2 novembre 2018].
# Territ de tres dits

El territ de tres dits, territ tresdits, o, a les Illes Balears, corriol tresdits o tres-dits (Calidris alba) és un ocell limícola de l'ordre dels caradriformes i de la família dels escolopàcids, característic per la manca de dit superior.

## Morfologia

* Fa 19-20 cm de llargada.
* Cos rabassut i rodanxó.
* Color roig viu tacat de negre, de gris i de blanc, amb el ventre blanc. A l'hivern, és de color gris molt pàl·lid amb el ventre blanc. A l'hivern, també destaca, sobre el fons clar, una taca negra allà on les ales s'uneixen amb el cos.
* Potes molt fosques i proveïdes de tres dits.
* Bec curt, robust i recte.

## Reproducció

Cria a l'Àrtida a la primavera. Pon 3-4 ous.

## Alimentació

Menja petits crancs i invertebrats.

## Distribució territorial

Habita les regions àrtiques i hiverna a les platges sorrenques de Sud-amèrica, l'Europa mediterrània, Àfrica i Austràlia. És comú, però escàs, a l'hivern, als Països Catalans (tan sols al Delta de l'Ebre la població té una certa estabilitat).

## Costums

Normalment se'l pot distingir, molt actiu, quan corre nerviosament vora les onades a les platges, al compàs constant que aquestes marquen d'anar i vindre, perquè hi cerca els crustacis, mol·luscs i cucs marins que queden al descobert sobre la sorra. De vegades, pot aparèixer a l'interior, a les ribes dels tolls d'aigua dolça.
És molt gregari a l'hivern i forma estols molt nombrosos.

## Referències

* ↑ Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 110. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6.
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987, plana 53. ISBN 84-315-0434-X.

## Enllaços externs

* Identificació i hàbitat d'aquest ocell. (francès)
* Taxonomia d'aquesta espècie. (anglès)
# Bandera de Corea del Nord

La bandera de Corea del Nord (coreà: 람홍색공화국기; literalment "bandera blava i vermella de la república") va ser adoptada el 8 de setembre de 1948 i està formada per una franja central vermell, vorejada tant per sobre com per sota per una franja blanca estreta i una franja blava ampla. Afegeix un estel vermell de cinc puntes, símbol del socialisme, dins d'un cercle blanc al costat del pal.
Està prohibida la seva utilització ien públic a Corea del Sud sota la Llei de Seguretat Nacional a causa de la seva associació amb el règim governant de Corea del Nord, encara que existeixen algunes excepcions per a l'ús de la bandera.

## Construcció i dimensions

La bandera nacional està definida oficialment a l'article 170 del capítol VII de la constitució de Corea del Nord. La proporció és d'1:2.

### Colors

Una aproximació als colors de la bandera són:
| Model de color | Blau | Vermell | Blanc |
| RGB | 2, 79, 162 | 237, 28, 39 | 255, 255, 255 |
| CMYK | 99-51-0-36 | 0-88-84-7 | 0-0-0-0 |
| HTML | #024FA2 | #ED1C27 | #FFFFFF |

## Referències

* ↑ «Kim Tu Bong and the Flag of Great Extremes» (en anglès). DailyNK, 20-06-2014. [Consulta: 23 gener 2021].
* ↑ «flag of Korea, North». Enclopaedia Britannica1llengua=anglès. [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ Rutherford, Peter «Seoul reminds citizens of North Korea flag ban» (en anglès). Reuters, 12-09-2014 [Consulta: 31 agost 2022].
# Sonata per a piano núm. 6 (Mozart)

La Sonata per a piano núm. 6 en re major, K. 284 (205b), també anomenada Sonata Dürnitz, és una obra de Wolfgang Amadeus Mozart composta a Múnic l'any 1775. És la primera que porta explícita la indicació "per a piano".
Va ser escrita a Múnic gràcies a una invitació del Baró Dürnitz, un fagotista aficionat i teclista que no va poder pagar la feina. Es pot considerar com la primera sonata realment mozartiana. És una obra especialment rellevant dins el catàleg d'obres de l'autor perquè assenyala la transició definitiva cap pot copsar la personalitat de Mozart, potent i vigorosa des de les primeres notes.

## Estructura

Consta de tres moviments:
* Allegro
* Andante (Rondeau i polonesa)
* Tema amb variacions
El primer temps encara conserva alguna semblança formal amb les sonates anteriors però els altres dos s'allunyen de manera clara. L'Andante, titulat Rondeau i polonaise, es va inspirar en els costums dels músics francesos de l'època. La polonesa era, en la França d'aquell temps, un gènere "nacional" amb el qual els compositors intentaven retre homenatge a la reina Maria Leszczyńska. Aquest Rondó, tot i conservar les qualitats melòdiques de Mozart, es caracteritza per una abundant ornamentació que amaga l'emoció de la peça. El final és un gran tema variat en el qual Mozart s'inspira en composicions anàlogues de Johann Gottfried Eckard i Leontzi Honauer però eleva el nivell de les variacions a unes dimensions desconegudes per l'època.

## Referències

* 1 2 3 Casella, Alfredo. Ricordi Americana S.A.E.C.. Sonatas y Fantasías para piano. Vol. 1, 1949, p. 155.
# Evecció

Evecció és la pertorbació periòdica sobre la longitud celeste de la Lluna causada pels canvis que el Sol provoca sobre l'excentricitat de l'òrbita lunar. Aquesta pertorbació pot arribar a representar 1° 27′ de longitud celeste i té un període de 31,8 dies.
El terme va ser introduït per l'astrònom francès Ismael Boulliau (1605-1694).

## Referències

* ↑ Hatch, Robert Allan. «Ismael Boulliau». A: Hockey, Thomas (ed.). Biographical Encyclopedia of Astronomers (en (anglès)). Nova York: Springer, 2007, p. 156-157. ISBN 978-0-387-31022-0.
# Sonata per a piano núm. 7 (Mozart)

La Sonata per a piano núm. 7 en do major, K. 309 (284b) és una obra de Wolfgang Amadeus Mozart composta el 18 novembre 1777 durant un viatge a Mannheim i París (1777-78). Aquesta obra mostra el nou aspecte simfònic de la producció pianística de Mozart. L'estil, la severitat de l'Escola de Mannheim es manifesta en aquesta sonata a través d'expressions amb una humanitat molt profunda, de vegades dolorosa, que encara no s'havia trobat en composicions anteriors.

## Estructura

Consta de tres moviments:
* Allegro con spirito
* Andante un poco adagio
* Rondo (allegretto grazioso)
L'Andante és un "retrat" de Rosa Cannabich, una alumna seva de 15 anys que era la filla de Christian Cannabich, el mestre de capella de Mannheim. Mozart va descriure aquest retrat com la representació d'una nena "molt bonica, molt educada, assenyada i madura per la seva edat, seriosa i callada. Però quan parla, ho fa amb gràcia i amabilitat". El pare de Mozart, Leopold, va descriure aquesta peça com "estranya". El Rondo acaba amb una coda sottovoce típicament mozartiana, recurs que es repetirà en nombroses ocasions en altres moments de la seva obra.

## Referències

* ↑ Benward & Saker (2009). Music in Theory and Practice: Volume II, p. 151. Eighth Edition. ISBN 978-0-07-310188-0
* 1 2 Casella, Alfredo. Ricordi Americana S.A.E.C.. Sonatas y Fantasías para piano. Vol. 1, 1949, p. 155.
* ↑ Marshall, Robert, Eighteenth-century keyboard music, p. 289-290, Routledge, Nova York (2003) ISBN 0-415-96642-6
* ↑ Sadie, Stanley, Mozart: The Early Years 1756-1781, p. 442-443, Oxford University (2006), ISBN 978-0-19-816529-3

## Enllaços externs

* Interpretació de Sonata per a piano núm. 7 per Paavali Jumppanen (Isabella Stewart Gardner Museum) (format MP3).
# Càrmides d'Atenes

Càrmides (Charmides, Kharmídes Χαρμίδης) fou un home d'estat atenenc, fill de Glaucó, cosí de Críties i oncle matern de Plató, que el converteix en un dels protagonistes del diàleg Càrmides que porta el seu nom, i el situa de molt jove a l'inici de la guerra del Peloponès. En aquest diàleg es diu que era un jove amable i molt bell.
Apareix de nou al diàleg de Protàgores, situat a la casa de Càl·lies, fill d'Hipònic. Segons Xenofont era favorit de Sòcrates i va participar en la vida pública que progressivament va abandonar. L'any 404 aC era membre del govern dels Deu que va substituir als Trenta Tirans, i va morir lluitant contra Trasibul d'Atenes a la batalla de Muníquia aquell mateix any.

## Referències

* ↑ 1.Charmides a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 689
# Simfonia núm. 28 (Mozart)

La Simfonia núm. 28 en do major, K. 200 (K. 189k), és una simfonia composta per Wolfgang Amadeus Mozart, i és considerada com la darrera de l'anomenat "període salzburguès". La data exacta de la composició no està del tot clara, però es creu que probablement la va escriure el 17 o el 12 de novembre del 1774 o del 1773.
Aquesta Simfonia núm. 28 sovint és considerada de manera diferent pels musicòlegs a causa del seu caràcter galant que pot ser descrit com a "transparent".

## Estructura

Està formada per quatre moviments:
* Allegro con spirito, en compàs de 3/4
* Andante, en compàs de 2/4
* Menuetto & Trio, en compàs de 3/4
* Presto, en compàs de 2/2
El primer moviment destaca pel seu rigorós caràcter introductori. En la tonalitat de do major, les melodies i els temes estan desenvolupats en contrast amb els arpegis del primer moviment. Al final, Mozart utilitza instrument de vent-metall d'una manera destacada, menys usual a l'època, que anticipa la seva posterior Simfonia núm. 41, «Júpiter»

## Referències

* 1 2 Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien III.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. XIII. ISMN M-006-20466-3
* ↑ Eisen, Cliff; Sadie, Stanley. Wolfgang Amadeus Mozart. Hudobné centrum, 2006, p. 147. ISBN 80-88884-78-0.

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 28, K. 184: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Simfonia núm. 2 (Mozart)

La Simfonia núm. 2 en si bemoll major, K. 17, atribuïda durant molt temps a Wolfgang Amadeus Mozart, actualment es considera que possiblement és una composició del seu pare Leopold. Per aquest motiu, en la sisena edició del catàleg Köchel, té la indicació Anhang C 11.02.; i també està catalogada com a "Eisen Si♭ 6" en el catàleg de Cliff Eisen de les simfonies de Leopold Mozart. Des que es creu que la Simfonia K. 17 no és de W.A. Mozart, la Neue Mozart-Ausgabe no inclou aquesta simfonia com a part de la seva edició.
L'obra consta de quatre moviments en la seqüència habitual ràpid-lent-minuet-ràpid:
* Allegro moderato
* (Andante)
* Menuetto & Trio
* Presto
La publicació d'aquesta simfonia a l'Alte Mozart-Ausgabe, la primera edició completa de la música de Mozart, mostra diversos diverses notes en les que es suggereix una composició inacabada. Per exemple, en el Menuetto I només es completen la part del primer violí, el violoncel i el contrabaix; el segon violí i la viola, completament, són addicions editorials.

## Referències i notes

* ^ Per l'atribució de la simfonia a Leopold Mozart, vegeu Stanley Sadie, The New Grove Mozart (NY: Norton, 1983), p. 197 (Mozart work list). ISBN 0-393-30084-6.
* ^ Sadie, p. 197.
* ^ El parèntesi apareix en la designació del tempo "Andante" en la partitura de la simfonia.
* ^ Vegeu la partitura a Simfonia núm. 2: Partitura lliure a l'IMSLP.

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 2: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Simfonia núm. 3 (Mozart)

La Simfonia núm. 3 en mi bemoll major, K. 18, anteriorment atribuïda a Wolfgang Amadeus Mozart, actualment es considera que no és una obra seva sinó d'un destacat compositor alemany del període clàssic, anomenat Karl Friedrich Abel.
Va ser atribuïda erròniament a Mozart a causa de la troballa d'una partitura manuscrita de Wolfgang Amadeus Mozart; per aquest motiu, estava catalogada com la seva Simfonia núm. 3, K. 18, i publicada d'aquesta manera en la primera edició completa de les obres de Mozart per Breitkopf & Härtel. Més tard, es va descobrir que aquesta simfonia era en realitat una obra d'Abel, copiada per Mozart en la seva infància (evidentment, amb propòsits acadèmics) mentre estava de visita a Londres, el 1764. Com ha succeït amb la mal atribuïda K. 17 i, anys més tard, amb la núm. 37, K. 444/425a), la K. 18 ja no està inclosa en el Neue Mozart-Ausgabe.
L'obra consta de tres moviments:
* Allegro
* Andante
* Presto
Aquesta simfonia va ser originalment publicada com la darrera obra de la sèrie de Sis Simfonies, op. 7 d'Abel. No obstant, la còpia de Mozart difereix de la partitura publicada d'Abel. Mozart "substituí els clarinets pels oboès".

## Referències

* ↑ H. C. Robbins Landon, "Doubtful and spurious" The Mozart Compendium, ed. H. C. Robbins Landon. London: Thames & Hudson, Ltd. (1990): 353

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 3: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Sonata per a violí núm. 17 (Mozart)

La Sonata per a violí núm. 17 en do major, K. 296, fou composta per Wolfgang Amadeus Mozart l'11 de març de 1778 a Mannheim (Alemanya). Va sortir publicada l'any 1781 com a part de l'Op. 2 de Mozart. Aquesta és la primera de les seves sonates per a violí de l'etapa madura, que va compondre al llarg d'uns deu anys, entre 1778 i 1788. Dedicà aquesta obra a Josepha Barbara Auernhammer.
Consta de tres moviments:
* Allegro vivace
* Andante sostenuto
* Allegro

## Referències

* Zaslaw, Neal; Cowdery, William. The Compleat Mozart: a Guide to the Musical Works of Wolfgang Amadeus Mozart. Nova York: W.W. Norton, 1990.

## Enllaços externs

* Sonata per a violí núm. 17, K. 296: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Interpretació de la Sonata per a violí núm. 17 per Benjamin Beilman (violí) i Yekwon Sunwoo (piano). Isabella Stewart Gardner Museum. Format MP3.
# Sonata per a violí núm. 22 (Mozart)

La Sonata per a violí núm. 22 en la major, K. 305 (293d), és una obra composta per Wolfgang Amadeus Mozart a Mannheim l'any 1778. La seva interpretació sol durar uns quinze minuts.
Consta de dos moviments:
* Allegro di molto
* Tema. Andante grazioso - Variations I-V - Variation VI. Allegro
El primer moviment està escrit en forma sonata, i presenta una de les melodies més alegres i animades de totes les seves sonates per a violí. El segon moviment presenta la forma de tema amb variacions, i és més ombrívol que el moviment inicial, amb un tempo més lent i una melodia més apagada.

## Referències

* ↑ Zaslaw, Neal i William Cowdery (1990) The Compleat Mozart: A Guide to the Musical Works of Wolfgang Amadeus Mozart, p. 289, Norton. ISBN 0-393-02886-0

## Enllaços externs

* Sonata per a violí núm. 22 (Mozart): Partitura lliure a l'IMSLP.
* Sonata per a violí núm. 22, K. 305: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Quintet de corda núm. 1 (Mozart)

El Quintet de corda núm. 1 en si bemoll major, K. 174, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada el mes de desembre de 1773. Com tots els quintets de corda de Mozart, es tracta d'una obra composta per al que es coneix com a "quintet amb viola", ja que la instrumentació consisteix en un quartet de corda més una viola addicional (és a dir, dos violins, dues violes i un violoncel). Mozart va compondre aquest quintet pocs mesos després d'escriure els Quartets vienesos.
L'obra consta de quatre moviments:
* Allegro moderato
* Adagio
* Menuetto ma Allegretto
* Allegro

## Referències

* Charles Rosen. The Classical Style: Haydn, Mozart, Beethoven, 1997, Norton

## Enllaços externs

* Quintet de corda núm. 1: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Quartet per a flauta núm. 4 (Mozart)

El Quartet per a flauta núm. 4 en la major, K. 298, és l'últim quartet per a flauta de Wolfgang Amadeus Mozart. A diferència dels anteriors quartets –els dos escrits per al flautista aficionat Ferdinand de Jean i el tercer que es desconeixen dades sobre l'encàrrec–, aquesta composició sembla estar escrita com a entreteniment en lloc de com a encàrrec. No se sap quan fou compost però, segons el musicòleg Alan Tyson, no va ser durant els anys de 1777-1778 com es pensava inicialment, sinó probablement a Viena el 1786-1787.
L'obra consta de tres moviments:
* Anadante (tema amb variacions)
* Menuetto, en re major i compàs de 3/4.
* Rondeau: [Allegretto grazioso], en compàs de 2/4.
És una obra que pretén ser molt agradable i elegant. El tercer moviment destaca per la sorprenent indicació que Mozart fa del tempo, que està plena d'humor i de petits detalls: «Rondieaoux: Allegretto grazioso, ma non troppo presto, però non troppo adagio. Così-così—con molto garbo ed espressione».
La seva interpretació sol durar uns onze minuts aproximadament.

## Notes

* ↑ En el catàleg Köchel aquest composició figura uns números després dels dos primers quartets per a flauta K. 285 i K. 285a compostos a finals de 1777 i a inicis de 1778.
* ↑ En català: Allegretto grazioso, no gaire ràpid, però tampoc massa lent. Més o menys amb molta gràcia i expressió.

## Referències

* 1 2 Barnett, Rob. «CD Review: Wolfgang Amadeus MOZART (1756-1791) Flute Quartets». musicweb-international.com. [Consulta: 21 gener 2014].
* ↑ Alan Tyson. Mozart: Studies of the Autograph Scores, Harvard University Press, 1987.

## Enllaços externs

* Quartet per a flauta núm. 4, K. 298: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Quartet per a flauta núm. 4: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Le Songe d'une nuit d'été

Le Songe d'une nuit d'été és una òpera en tres actes composta per Ambroise Thomas sobre un llibret francès de Joseph-Bernard Rosier i Adolphe de Leuven. S'estrenà al Teatre Nacional de l'Opéra-Comique de París el 20 d'abril de 1850.
A Catalunya es va estrenar al Teatre dels Camps Elisis de Barcelona el dia 1 d'agost de 1868.

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de».
* ↑ «Diversions públicas» (en castellà). El Principado, 31-07-1868, pàg. 4813 (1a de l'exemplar).
Òperes d'Ambroise Thomas :
Le Caïd (1849)
Le songe d'une nuit d'été (1850)
Raymond ou le secret de la reine (1851)
La cour de Célimène (1855)
Mignon (1863)
Hamlet (1868)
Françoise de Rimini (1882) :
# Oresteia

Orestíada és una òpera en tres actes composta per Serguei Tanéiev sobre un llibret rus de A.A. Wenkstern, basat en l'Orestíada d'Èsquil. S'estrenà al Teatre Mariïnski de Sant Petersburg el 29 d'octubre de 1895.

## Referències

* ↑ Robinson, Harlow «The Oresteia. Sergei Taneyev». The Opera Quarterly, 8, 1, 1991, pàg. 159–161. DOI: 10.1093/oq/8.1.159 [Consulta: 16 setembre 2007].