OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Il burbero di buon cuore

Il Burbero di buon cuore és una òpera en dos actes composta per Vicent Martín i Soler sobre un llibret italià de Lorenzo Da Ponte, basat en l'obra escrita en francès Le bouru bienfaissant l'any 1771 de Carlo Goldoni. S'estrenà al Burgtheater de Viena el 4 de gener de 1786.
Il Burbero di buon cuore va ser la primera Opera buffa d'una sèrie de tres del compositor valencià a Viena, fetes totes amb Da Ponte. Les altres dues van ser Una cosa rara ossia bellezza ed onestà durant el mateix any de 1786 i L'arbore di Diana d'un any més tard (1787).
L'òpera és coetània de Le nozze di Figaro de Mozart i ambdues van ser represes a Viena tres anys després, per a les quals el mateix Mozart compongué noves àries (dues en el cas d'Il burbero di buon cuore que han quedat definitivament incorporades a la partitura).
L'obra és una característica comèdia de caràcter amb elements patètics i sentimentals, molt del gust del nou drama burgès. Va comptar amb la presència de tres famosos cantants de la Viena del moment, com eren la soprano Nancy Storace al paper d'Angèlica, la també soprano Maria Piccinelli-Mandini al paper de Madama Lucilla, la contralt Maria Mandini al paper de Marina i el baix Francesco Benucci al paper de Ferramondo.

## Papers

| Paper | Tipus de veu |
| Angelica | soprano |
| Castagna | baríton |
| Cavalier Giocondo | tenor |
| Madama Lucilla | soprano |
| Marina | contralt |
| Dorval | baix |
| Ferramondo | baix |
| Valerio | tenor |

## Referències

* ↑ «Vicente Martín y Soler». [Consulta: 30 desembre 2017].
# L'amante di tutte

L'amante di tutte és una òpera en tres actes composta per Baldassare Galuppi sobre un llibret italià d'Antonio Galuppi, fill del compositor. S'estrenà al Teatro San Moisè de Venècia el 15 de novembre de 1760.
A Catalunya s'estrenà el novembre de 1762 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ Galuppi, Baldassare, Baldassar, Baldissera, genannt il Buranello a operone.de
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Buovo d'Antona

Buovo d'Antona és una òpera en tres actes composta per Tommaso Traetta sobre un llibret italià de Carlo Goldoni. S'estrenà al Teatro San Moisè de Venècia el 27 de desembre de 1758.
La base de l'argument es troba en la versió italiana de Beuve de Hantone.
A Catalunya s'estrenà el 1760 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona i a Palma es va donar el 1767.

## Referències

* ↑ «Dades a fondosdigitales». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 14 desembre 2009].
* ↑ «Detalls a Operone.de». Arxivat de l'original el 2012-02-12. [Consulta: 14 desembre 2009].
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Port Rashid

Port Rashid o Mina Rashid (àrab: ميناء راشد, mināʾ Rāxid, literalment ‘port de Ràixid’) és el port comercial de Dubai, a l'emirat homònim dels Emirats Àrabs Units. Anomenat així en honor del xeic Rashid II bin Saeed Al Maktum, el port fou inaugurat el 1972 amb tan sols 100.000 m² de superfície, dues grues portuàries i una capacitat inferior a 100.000 TEUs. El 1978 el port s'amplià per a dotar-lo de 35 punts d'ancoratge, cinc dels quals eren capaços de servir els bucs més grans del moment. Avui, amb una bocana de 190 m d'ample, un calat de 13 m, 615.000 m² de superfície, 9 grues pòrtic i 103 embarcadors al llarg de 1.450 metres de moll, és el port comercial amb més capacitat de tot el Golf Pèrsic, podent assumir l'emmagatzematge de fins a 20.000 contenidors.
Avui el port dona ancoratge a naus de càrrega, RoRo i creuers, així com facilitats a la marina dels EUA. A començaments dels anys 80 del segle xx el port de Jebel Ali, més allunyat del centre de la ciutat i proper a la frontera amb Abu Dhabi, complementava Port Rashid, però l'any 1991 ambdós ports foren units sota la Dubai Ports Authority, llur ens administrador. La terminal de creuers s'inaugurà el 2001.
Adjacent al port hi ha la Dubai Drydocks i la Dubai Maritime City, totes dues construïdes per la proximitat d'aquest, tot i que el 2008 fou anunciat que el port se sotmetria a un redisseny integral. Així, totes les operacions de càrrega van traslladar-se al port de Jebel Ali, permetent l'ús de Port Rashid com a terminal de creuers. A més a més, part de l'espai serà aprofitat per Nakheel per a crear-hi un front marítim d'ús mixt que podrà allotjar 200.000 habitants.

## Referències

* ↑ «Emaar adds projects to new coastal destination Mina Rashid», 10-07-2019.
* ↑ «Dubai Ports World - Overview - History». Dubai Ports World. Arxivat de l'original el 2007-12-31. [Consulta: 9 febrer 2008].
* ↑ «Marine Terminals - Port Rashid». Dubai Ports World. Arxivat de l'original el 2007-08-31. [Consulta: 9 febrer 2008].
* ↑ «Marine Terminals - Port Rashid». Dubai Ports World. Arxivat de l'original el 2007-08-31. [Consulta: 9 febrer 2008].
* ↑ «Dubai Ports World - Overview - History». Dubai Ports World. Arxivat de l'original el 2007-12-31. [Consulta: 9 febrer 2008].
* ↑ «Masterplanners of the Universe». Nakheel, 20-01-2008.
* ↑ «Port Rashid will take up new role». , 10-01-2008.
* ↑ «Masterplanners of the Universe». Nakheel, 20-01-2008.
* ↑ «Port Rashid will take up new role». , 10-01-2008.
* ↑ «Masterplanners of the Universe». Nakheel, 20-01-2008.
# HMS Varangian (P61)

L'HMS Varangian (nº de gallardet: P61) va ser un submarí de classe U (tercer grup) construit per Vickers-Armstrongs per la Royal Navy el 1941.

## Disseny i construcció

Com la resta de naus del tercer grup de la classe el Varangian era més llarg i pesat, i amb major autonomía, que les naus dels dos primers grups. També va ser una de les naus del tercer grup que es van armar amb un total de sis mines marines, especialment usades en patrulles al Mediterrani. La nau tenia una tripulació composta de 31 mariners i 2 oficials.
Tot i que la drassana que va produir el Varangian va ser Vickers-Armstrong, com quasi totes les naus de la classe, aquesta va optar per produir la nau a les seves instal·lacions de Newcastle upon Tyne a diferencia de la majoria de la classe, que es va produir a les drassanes de Barrow-in-Furness. Això es va deure al fet que la demanda de naus del tercer grup era tant elevada comparada amb les dues primeres tandes que les instal·lacions originals es van quedar ràpidament petites.

## Carrera

El Varangian va iniciar la seva carrera militar el 10 de juliol de 1941, sent assignat a la protecció del Regne Unit realitzant missions de patrullatge al mar de Noruega i el mar del Nord. Va realitzar dues missions complertes el setembre i novembre del mateix any, abans de necessitar tornar a port per rebre reparacions al motor.
Malauradament la nau no va tornar a veure acció militar des de llavors, ja que des del 1941 fins a la seva retirada del servei actiu va participar en desenes d'exercicis d'entrenament amb altres naus, però mai se la va enviar en cap altra missió ni de patrulla ni de combat.
La nau finalment va ser retirada l'abril de 1941 i enviada a dic sec, per ser finalment desballestada a Gateshead l'1 de juny de 1949.

## Llista de comandants

En temps de guerra la nau va ser capitanejada per un total de set comandants:
| | Comandant | Des de | Fins |
| 1 | Tinent Jeremy Nash, DSC, RN | 30 març 1943 | 22 novembre 1943 |
| 2 | Tinent Stephen John Fovargue, RN | 22 novembre 1943 | 23 maig 1944 |
| 3 | Tinent Geoffrey James Gellie, RANVR | 23 maig 1944 | 17 agost1944 |
| 4 | Tinent Anthony James Sumption, DSC, RNVR | 17 agost 1944 | 2 gener 1945 |
| 5 | Tinent Reginald Patrick Fitzgerald, DSC, RN | 2 gener 1945 | principis 1945 |
| 6 | Tinent Anthony James Sumption, DSC, RNVR | principis 1945 | abril 1945 |
| 7 | Tinent John Henry Newman Pope, RN | 26 juny 1945 | novembre 1945 |
| RNVR: Royal Naval Volunteer Reserve / RANVR: Royal Australian Naval Volunteer Reserve / RN: Royal Navy DSC: Distinguished Service Cross / Creu del Servei Distingit ||||

## Referències

* 1 2 3 4 «Allied warships: HMS Varangian (P 61)» (en anglès). [Consulta: 17 agost 2024].
* 1 2 Derek, Walters. The History of the British 'U' Class Submarine (en anglès). Barnsley: Pen & Sword, 2004. ISBN 978-1-84415-131-8.
* 1 2 «British Submarines of World War Two - Part 29 - Untiring to Urge», 11-07-2007. Arxivat de l'original el 2007-07-11. [Consulta: 17 agost 2024].
# Quartet de corda núm. 16 (Beethoven)

El Quartet de corda núm. 16 en fa major, Op. 135, és l'últim dels 16 quartets de corda de Ludwig van Beethoven. Va ser compost l'octubre de 1826 i estrenat al març de 1828. També aquest va ser l'últim treball important del compositor.
El quartet, anomenat «Der schwer gefaßte Entschluß» ("La difícil decisió"), li deu el seu nom al títol de l'últim moviment. Comença amb uns acords introductoris lents i ombrívols, que porten l'anotació «Muß es sein?» (Ha de ser?), als quals respon, amb el més veloç i alegre tema principal, «Es muß sein!» (Ha de ser!)".
El quartet està dedicat al ric comerciant de tela vienesa Johann Nepomuk Wolfmayer, un admirador de Beethoven. Wolfmayer havia donat suport econòmic diverses vegades a Beethoven i, segons Anton F. Schindler, secretari de Beethoven i biògraf seu, fou un dels "clients més silenciosos però més benefactors del nostre amo".
Després de completar el Quartet op. 135, Beethoven va estar durant un mes en la nova composició del final del seu Quartet de corda núm. 13 en si major. També tenia plans per a un quintet (encarregat per l'editor Anton Diabelli) i una Desena simfonia; no obstant això, totes dues obres no van arribar més enllà d'una etapa inicial.
La seva interpretació dura aproximadament 30 minuts.

## Moviments

Aquest quartet consta de quatre moviments:
* Allegretto
* Vivace
* Lento assai, cantante e tranquillo
* Der schwer gefaßet Entschluß (la difícil decisió): Grave, ma non troppo tratto («Muss es sein?») – Allegro («Es muss sein!») – Grave, ma non troppo tratto – Allegro (fa menor – fa major)

## Referències

* ↑ Steinberg, Michael. Robert Winter, Robert Martin. The Beethoven Quartet Companion. University of California Press, 1994, p. 274. ISBN 0-520-08211-7.
* ↑ Anton Felix Schindler: Ludwig van Beethoven. 2 Bände. Münster 1840, 2. Auflage 1860, S. 142
* ↑ Martin Staehelin: Another Approach to Beethovens last String Quartet Oeuvre. The Unfinished String Quintet of 1826/27. A: Christoph Wolff (Hrsg.): The String Quartets of Haydn, Mozart, and Beethoven. Cambridge MA 1980, S. 302–328

## Enllaços externs

* Interpretació del Quartet de corda núm. 16 pel Borromeo String Quartet a l'Isabella Stewart Gardner Museum (en format MP3).
# L'Almeria

L'Almeria és una òpera en tres actes composta per Gian Francesco de Majo sobre un llibret italià de Marco Coltellini. S'estrenà al Teatro San Sebastiano de Livorno el carnestoltes de 1761.
A Catalunya s'estrenà l'abril de 1764 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona. Era una opera seria però per una vegada no s'ocupava de temes mitològics o d'història clàssica, sinó que se situava a la cort de Granada.

## Referències

* ↑ Majo, Giovanni Francesco de, di, Gianfrancesco, Gian Francesco, gen. Ciccio a operone.de
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Simeó Selga i Ubach

Simeó Selga i Ubach (Manresa, 20 de febrer de 1914 - 18 d'agost de 2010) fou un metge català, especialitzat en pediatria, i una de les persones amb més respecte social a la vida manresana del seu temps.

## Referències

Estudià medicina a la Universitat de Barcelona (1931-1936) i començà a exercir la medicina al front d'Aragó durant la guerra civil espanyola. En acabar el conflicte treballà amb el metge Ramon Llatjós, s'especialitzà com a pediatra a l'Hospital de la Santa Creu i Sant Pau de Barcelona i treballà com a metge rural a Sant Feliu Sasserra i a l'hospital de Sant Joan de Déu de Manresa.
Fundador de Convergència a Manresa, va ser regidor a l'Ajuntament de Manresa de 1983 a 1987, i fou elegit diputat per Convergència i Unió a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 i a les de 1984.
Convençut de la importància de la vida associativa, l'any 1984 va rebre un homenatge, amb motiu dels seus 80 anys, en un acte multitudinari al Teatre Conservatori de Manresa, amb la participació de 10 associacions, incloent l'Orfeó Manresà, el Centre Excursionista de la Comarca del Bages i el Patronat d'Amics de Serrateix. Un cop jubilat, col·laborà amb alguna ONG en viatges d'atenció sanitària a Àfrica Occidental, i va desenvolupar una patologia, probablement parasitària. L'any 1987 va escriure un llibre biogràfic sobre el metge rural Ramon Cots i Escrigas, que exercí la medicina des de la seva masia de Sant Joan de Montdarn.
L'any 1992 Simeó Selga va ser nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya. El 1994 es va fundar a Manresa, a iniciativa seva, l'Arxiu Històric de les Ciències de la Salut "Simeó Selga i Ubach", creat a partir de la recollida de revistes, bibliografia paramèdica, obres no mèdiques escrites per metges, i orles, diplomes i fotografies dels professionals. El 2003 va rebre la Creu de Sant Jordi en reconeixement al [sic] seu prestigi professional i a la forta vocació de servei que s'ha reflectit no solament en el camp de la medicina, sinó també en molts altres àmbits de la vida social, cultural i política.
Morí el 18 d'agost de 2010 i el seu sepeli fou un dels més multitudinaris en la història de Manresa.

## Obres

* "El metge Cots", Ramon Cots i Escrigas (1857-1933), estudiós de la Medicina empírica (1986)

## Referències

* 1 2 3 «Prohombre del Bages. SIMEÓ SELGA I UBACH (1914-2010) Médico pediatra e impulsor cultural». La Vanguardia. [Consulta: 1r setembre 2010].
* ↑ «Manresa perd Simeó Selga». Nació Digital. [Consulta: 20 agost 2010].

## Enllaços externs

* Simeó Selga i Ubach | Galeria de Metges Catalans
* Entrevista al Dr. Simeó Selga
# Estadi García Hermanos

L'Estadi Municipal García Hermanos és un camp de futbol del municipi gallec de Betanzos, a la província de La Corunya, Galícia. És propietat de l'Ajuntament de Betanzos i hi juga els seus partits com a local el Betanzos Club de Fútbol.
El terreny de joc és de gespa natural, amb unes mesures de 105×61 metres i compta amb capacitat per a 5.000 espectadors.

## Història

El 10 d'abril de 1989, en un acte presidit pel llavors alcalde de Betanzos, Manuel Lagares Pérez, i el president de la Diputació de La Corunya, José Manuel Romay Beccaría, al costat d'altres autoritats autonòmiques i provincials, va ser presentat el projecte i maqueta d'un nou camp de futbol per a Betanzos.
Es va inaugurar el 12 d'agost de 1990 amb un partit amistós entre el Brigantium i el Deportivo de La Corunya i hi juga els seus partits com a local el Betanzos CF. El seu terreny de joc és de gespa natural i compta amb una graderia coberta amb capacitat per a 5.000 espectadors. La corporació municipal el va batejar amb aquest nom com a homenatge als Germans García Naveira.
En 1993 el Deportivo de La Corunya dirigit per Arsenio Iglesias, conegut en aquella època com a "Superdépor", va jugar un partit amistós contra el conjunt betanceiro que, en aquells dies, comptava en el seu equip amb el germà de Bebeto.
Aquest camp va substituir al vell camp municipal d'O Carregal, també de titularitat municipal i situat a prop, que encara es conserva per als entrenaments i ús de les categories inferiors del Betanzos CF.

## Referències

* ↑ «Anuario brigantino 1989». www.anuariobrigantino.betanzos.net/. [Consulta: 3 maig 2017].
* ↑ «Anuario brigantino 1990». www.anuariobrigantino.betanzos.net/. [Consulta: 6 maig 2024].
* ↑ Carlos Carbajosa / Xoán Ríos. «Ruge el Real, baila el 'Depor'», 23-02-1993. [Consulta: 1r abril 2016].

## Enllaços externs

* Informació a la pàgina web del Betanzos CF
# Le donne vendicate

Le donne vendicate és una òpera en dos actes composta per Niccolò Piccinni sobre un llibret italià de Giuseppe Petrosellini, basat al seu torn en un llibret de Carlo Goldoni. S'estrenà al Teatro Valle de Roma el carnestoltes de 1763.
A Catalunya, s'estrenà el 1763 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/piccinni.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Senglea

Senglea, Isla o Città Invicta és una ciutat de Malta, que forma part de les Tres Ciutats. En el cens de 2007 tenia 3074 habitants i una superfície de 0,2 km².
Deu el sobrenom d'invicta a la resistència que va oferir davant de la invasió turca de 1565. El nom de Senglea el deu al Gran Mestre Claude de la Sengle.
# Làbarum

Làbarum (< del llatí labărum, -i; < del grec λάβαρον) és un estendard que usaven els emperadors romans.
A partir de Constantí I el Gran, portà un Crismó.
També s'anomena làbarum cantàbric o lauburu dos estendards que duien els pobles del nord-oest de la península Ibèrica.

## Vegeu també

* Crismó

## Enllaços externs

* Història del Làbarum Cantàbric (castellà)
# L'amore in musica

L'amore in musica és una òpera en tres actes composta per Antonio Boroni sobre un llibret italià de Francesco Griselini, basat en La Reginella o La virtuosa di musica del mateix Griselini. S'estrenà al Teatro San Moisè de Venècia el 15 d'octubre de 1763.
A Catalunya s'estrenà el 1765 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ Boroni, Borroni, Buroni, Burroni, Baroni, Antonio a operone.de
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Muntanya San Valentín

La Muntanya San Valentin, igualment coneguda amb el nom de Muntanya San Clemente, amb 4.058 m. és la muntanya més alta de la Patagònia xilena i la muntanya més alta al sud dels 40° Sud fora de l'Antàrtida.
És a la capçalera del camp de gel patagó nord, entre el llac General Carrera i la llacuna de San Rafael, a la XI Regió d'Aisén del General Carlos Ibáñez del Campo.
La glacera que cobreix la muntanya San Valentín és la més alta de la regió (uns 3.900 m.), i en tenir forma de planícia, és ideal per estudiar canvis climàtics (paleoclimatologia) mitjançant la perforació dels seus gels, convertint-se en una important destinació per a expedicions científiques.
La Muntanya San Valentin pot ser escalada des de Lago Leones, cap al sud-est, o des de la llacuna de San Rafael, a l'oest. L'ascensió és llarga i pot ser dificultada per les condicions meteorològiques adverses. Els accidents mortals no són rars.
L'alçada de la muntanya està subjecta a debat. Va ser considerada a l'origen amb 3.876 m per Nordenskjold el 1921, encara que després es va tornar a determinar amb 4.058 m. L'alçada comunament acceptada avui dia i citada aquí va ser determinada més tard.
Una expedició francesa, comprenent dos geòmetres, pujà el San Valentin el 1993 i va calcular-li una alçada de 4.080 m. utilitzant un GPS. El 2001, una expedició xilena va mesurar una alçada de 4.070 m., igualment per GPS. Les dades SRTM concorden sobre una alçada superior a 4.000 metres. Però els mapes de l'IGM xilens no li donen més que 3.910 metres. Els mapes de l'IGM són habitualment precisos i fiables, però el cim és uniformement blanc, la qual cosa ha pogut plantejar certs problemes als cartògrafs.

## Notes

* ↑ 1. Encara que es descrigui sovint el Monte San Valentin com el més alt cim de la Patagònia, la Patagònia argentina s'estén cap al nord i inclou la província del Neuquén, dins de la qual està el Volcà Domuyo (4.709 m.).
# Cost total

El cost total són tots aquells costos que es generen en un procés de producció o en una activitat. Es calcula sumant els costos fixos i els costos variables:
    $C_{T}=C_{F}+C_{V}\,$
També poden afegir-s'hi els costos d'oportunitat:
    $C_{T}=C_{F}+C_{V}+C_{P}\,$

## Vegeu també

* Cost mitjà
# De Uafhængige

De Uafhængige (danès Partit Independent) és un partit polític danès fundat el 1953 per l'antic membre del Venstre Knud Kristensen, qui protestà contra la col·laboració dels partits de centredreta amb els socialdemòcrates. Defensors inicialment del liberalisme clàssic, posteriorment va prendre postures antielitistes. A les eleccions legislatives daneses de 1960 va obtenir sis escons, que es van reduir a quatre a les de 1964, mentre que a les de 1966 i 1968 va perdre tota la representació.
A les eleccions legislatives daneses de 1973 es va presentar dins les llistes del Partit del Progrés i hi va obtenir 4 escons, que posteriorment va perdre. El partit continua existint però no ha obtingut representació parlamentària.

## Enllaços externs

* Web del partit Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.
# Parade (Satie)

Parada (en francès, Parade) és un ballet en un acte del coreògraf Léonide Massine, amb música d'Erik Satie, basat en un poema de Jean Cocteau, i amb decorats i vestuari dissenyats per Pablo Picasso. És el primer ballet modern a la seva totalitat, i va representar un revulsiu al món artístic des de tots els punts de vista, no només coreogràfic sinó també plàstic, musical i narratiu, cosa que va fer que totes les representacions fossin precedides per l'escàndol.
Els Ballets Russos de Serguei Diàghilev el van estrenar el 18 de maig de 1917 al Teatre du Châtelet de París. Els intèrprets principals foren Léonide Massine, Maria Chabelska i Nicolas Zverev.

## Tema

Per a aquesta producció, Jean Cocteau havia muntat una sèrie d'escenes sobre l'esperit de la vida moderna i la seva americanització, per la qual cosa Satie va subtitular la seva cançó La diva de l'Empire com a «intermezzo americà». El tema del ballet és molt senzill, quatre persones munten tres espectacles de circ: un de màgia, un amb dos acròbates i una nena. Intenten que la gent vagi a la seva tenda i competeixen entre ells, però al final acaben esgotats i sense que ningú els vagi a veure.

## Escenografia i vestuari

Picasso va pintar per a l'obra un magnífic decorat i va dissenyar vestits en concordança amb el tema. En aquesta època, Picasso estava deixant el cubisme, del qual havia estat màxim exponent i instigador, per fer un gir inesperat en el seu estil cap al neorealisme. Així, el vestuari i el decorat eren encara cubistes, mentre que el teló de fons representa la primera mostra de neorealisme.

## Coreografia

La coreografia de Massine participava de la mateixa idea, que se centrava en certa manera en la recerca d'una obra que integrés tots els aspectes artístics. A més al·ludia a la comedia, a la farsa moderna.

## Música

Satie va realitzar una música de gran qualitat, amb una orquestració adequada i original que incloïa ritmes de jazz i efectes musicals molt poc habituals, com poden ser sirenes i fins i tot el so d'una màquina d'escriure. Per això, l'escàndol desencadenat per l'obra va ser purament extern i, fins i tot, anecdòtic. Actualment la música no sembla especialment agressiva, almenys comparada amb les d'altres autors de la mateixa època, i sí en canvi molt atractiva, plena de gràcia i molt concorde amb el que es pretenia aconseguir mitjançant l'espectacle.

## Bibliografia

* Los grandes compositores Tom núm. 4. Editorial Salvat. (castellà)