OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Minneiska

Minneiska és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 116 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Minneiska tenia 116 habitants, 51 habitatges, i 42 famílies. La densitat de població era de 78,6 habitants per km².
Dels 51 habitatges en un 21,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 74,5% hi vivien parelles casades, en un 0% dones solteres, i en un 17,6% no eren unitats familiars. En el 15,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,27 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,5.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 15,5% tenia menys de 18 anys, un 5,2% entre 18 i 24, un 23,3% entre 25 i 44, un 37,1% de 45 a 60 i un 19% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 48 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 117,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 43.750 $ i la renda mediana per família de 53.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.875 $ mentre que les dones 19.583 $. La renda per capita de la població era de 39.223 $. Cap de les famílies i l'1,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Minneiska». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Minneiska». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Comitè Nacional Francès

El Comitè Nacional Francès (francès: Comité national français) va ser la institució de la França Lliure que va ostentar el govern entre 1941 i 1943. Va prendre el lloc al Comitè de defensa de l'Imperi, creat el 27 d'octubre de 1940.
Va ser creat el 24 de setembre de 1941 mitjançant una ordenança signada pel general de Gaulle, cap de la França Lliure, a Londres. Va estar en funcionament fins a juny de 1943, data de la seva fusió amb el Comandament civil i militar d'Alger, presidit pel general Giraud, creant-se el Comitè francès de l'Alliberament nacional.
El 21 de febrer de 1943 es nomenà com a secretari a Jean Moulin, ministre i únic representant del Comitè Nacional Francès a la metròpoli, encarrehat de crear una instància de coordinació única de la Resistència interior.

## Composició

Estava compost per 6 civils i 6 militars:
* general de brigada Charles de Gaulle, president
* René Pleven, comissari d'Economia, Finances i de les Colònies. A càrrec de la coordinació dels departaments administratius civils.
* general de divisió Paul Legentilhomme, comissari de la Guerra.
* Maurice Dejean, comissari d'Afers estrangers fins al 18 d'octubre de 1942 (revocat), substituït de manera interina per Pleven i després per René Massigli.
* René Cassin, comissari de Justícia i d'Instrucció pública.
* André Diethelm, comissari de l'Acció a la metròpoli, de Treball, i d'Informació.
* André Philip. comissari de l'Interior a partir del 27 de juliol de 1942.
* Jacques Soustelle, comissari d'Informació a partir del 27 de juliol de 1942.
* general de brigada aèria Martial Valin, comissari de les Forces aèries.
* vice-almirall Émile Muselier, comissari de la Marina i de la Marina mercant, fins al 3 de març de 1942 (dimissió) reemplaçat pel contraalmirall Philippe Auboyneau a partir del 4 de març de 1942.
* general de cos d'exèrcit Georges Catroux, comissari sense departament des del 4 de març de 1942.
* contraalmirall Georges Thierry d'Argenlieu, comissari sense departament des del 4 de març de 1942.

## Fonts

* Pàgina oficial de la Fundació de la França Lliure
* Ordenança del 24 de setembre de 1941, creant el Comitè nacional francès
# Luci Asprenat

Luci Asprenat (llatí: Lucius Asprenas) va ser un militar romà que va florir al segle i aC i al segle i.
Era llegat del seu oncle matern Publi Quintili Var l'any 10 i va salvar l'exèrcit del seu cap de la total destrucció en la batalla del bosc de Teutoburg després de la mort de Var. És probablement el mateix que el cònsol de l'any 6, anomenat Luci Noni Asprenat (Lucius Nonnius Asprenas) i el que va ser procònsol d'Àfrica Luci Asprenat l'any 14 a la mort d'August, esmentat per Tàcit, i que segons alguns historiadors va ser enviat per Tiberi a matar Semproni Grac. Tàcit encara l'esmenta l'any 20.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/403?rgn=full+text;view=image;q1=AsprenasSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 388. ]
# Talpó de Pennsilvània

El talpó de Pennsilvània (Microtus pennsylvanicus) és una espècie de talpó que viu a Nord-amèrica.

## Referències

* Wilson D. E.; Reeder D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 3a edició. Washington: Smithsonian Institution Press, 2005. ISBN 978-0801882210.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Microtus pennsylvanicus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 30 desembre 2007 (en anglès).
# Substància blanca

La substància blanca es troba a l'interior de l'encèfal i més concretament formant la capa interna del cervell i l'externa de la medul·la espinal. Està formada pel conjunt d'axons i beines de mielina de les neurones i conformen l'interior del cervell. A la substància blanca es troben dispersos els nuclis neuronals de la formació reticular del sistema nerviós. La substància grisa es distingeix de la substància blanca perquè conté nombrosos cossos cel·lulars i relativament pocs axons mielinitzats, mentre que la substància blanca conté relativament pocs cossos cel·lulars i es compon principalment d'axons mielinitzats de llarg abast.
La població d'edat avançada i amb hipertensió arterial acostuma a patir dificultats en la circulació dels petits vasos sanguinis cerebrals, cosa que indica una degeneració de la substància blanca, i en conseqüència un risc més alt de desenvolupar un deteriorament cognitiu o demència, així com una menor capacitat de recuperació després de patir un ictus.
L'esclerosi múltiple (EM) és una de les malalties més comunes en què s'afecta la substància blanca; en aquesta malaltia, la mielina (que recobreix els axons) es destrueix per la inflamació.

## Referències

* ↑ Purves, Dale; Augustine, George J.; Fitzpatrick, David [et al.].. Neuroscience. 4th. Sinauer Associates, 2008, p. 15–16. ISBN 978-0-87893-697-7.

## Vegeu també

* Substància grisa
* Leucoaraiosi
# Nicollet

Nicollet és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 889 habitants. Deu el seu nom al cartògraf francès Jean N Nicollet (1786-1843), qui va cartografiar per primera vegada les valls altes dels rius Mississipi i Missouri.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Nicollet tenia 889 habitants, 344 habitatges, i 241 famílies. La densitat de població era de 390,1 habitants per km².
Dels 344 habitatges en un 36,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,1% hi vivien parelles casades, en un 7,3% dones solteres, i en un 29,9% no eren unitats familiars. En el 25,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,58 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,12.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,1% tenia menys de 18 anys, un 8,3% entre 18 i 24, un 31,4% entre 25 i 44, un 21% de 45 a 60 i un 11,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 102,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.500 $ i la renda mediana per família de 51.563 $. Els homes tenien una renda mediana de 34.722 $ mentre que les dones 22.500 $. La renda per capita de la població era de 19.237 $. Entorn de l'1,3% de les famílies i el 3,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* ↑ «Brief History of Nicollet». Ajuntament de Nicollet. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 14 maig 2016].
* 1 2 3 «Fact Sheet- Nicollet». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Nicollet». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Bear Bull

Bear Bull, també anomenat Kyaiyi-stamik o Sótai-na (1859-?) fou un membre de la confederació blackfoot i un dels seus guerrers més destacats, que va lluitar contra els xeienes i fou assotat per la verola i malalties.
Va néixer entre els rius Battle i Saskatchewan, va ser un líder espiritual del territori del Canadà. Es va popularitzar des del 1899, quan va anar a ballar la Dansa del Sol al nord de Montana.
Va ser el principal informador de Curtis el 1926, quan aquest buscava informació dels poblats de blackfoots de la zona a Alberta.

## Referències

* ↑ The North American Indian. Volume 18 - The Chipewyan. The Western woods Cree. The Sarsi. ~ Paperbound (en anglès). Classic Books Company. ISBN 978-0-7426-9818-5.
* 1 2 Touchie, Rodger. Edward S. Curtis Above the Medicine Line: Portraits of Aboriginal Life in the Canadian West (en anglès). Heritage House Publishing Co, 2010, p. 4. ISBN 978-1-894974-86-8.
* ↑ Touchie, Rodger. Edward S. Curtis Above the Medicine Line: Portraits of Aboriginal Life in the Canadian West (en anglès). Heritage House Publishing Co, 2010, p. 162. ISBN 978-1-926613-77-2.
* ↑ Curtis, Edward S. The Plains Indian Photographs of Edward S. Curtis (en anglès). U of Nebraska Press, 2001-01-01, p. Làmina 17. ISBN 978-0-8032-1512-2.

## Enllaços externs

* Bear Bull fotografiat Arxivat 2016-04-09 a Wayback Machine. per Edward Sheriff Curtis el 1926.
# Bob Clotworthy

Robert Lynn Clotworthy, més conegut com a Bob Clotworthy (Newark, 8 de maig de 1931 - Salt Lake City, 1 de juny de 2018), fou un saltador estatunidenc que va competir durant la dècada de 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on guanyà la medalla de bronze en la competició del salt de trampolí de 3 metres del programa de salts. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, guanyà la medalla d'or en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles als Jocs Panamericans de 1955, una de plata i una de bronze, així com cinc campionats de l'AAU, tres en el trampolí de 3 metres a l'aire lliure i dos en el d'un metre.
Una vegada retirat exercí d'entrenador. El 1980 fou inclòs a l'International Swimming Hall of Fame.

## Referències

* ↑ «Olympic Diving Champion Bob Clotworthy Passes Away at 87». SwimmingWorldMagazine.com, 11-06-2018.
* 1 2 «Olympedia – Bob Clotworthy». [Consulta: 2 març 2024].
* ↑ «Robert "Bob" Lynn Clotworthy». hickoksports.com. Arxivat de l'original el 2002-02-23. [Consulta: 19 febrer 2009].
* ↑ «Robert Clotworthy (USA)». ISHOF.org. International Swimming Hall of Fame. Arxivat de l'original el October 28, 2017. [Consulta: 28 juliol 2017].
# Gaudiosa

Gaudiosa (Astúries, s. VII-VIII) va ser una noble de l'incipient regne d'Astúries, muller del cabdill Pelai, que hom considera el seu primer monarca.
Segons Jaime de Salazar, el seu nom és llatí i indica un origen hispanoromà, malgrat que les dades són poc fiables.
S'hauria casat amb el monarca asturià abans de la batalla de Covadonga (722) i, per tant, hauria estat la mare de Fàfila, successor de Pelai, i d'Ermessenda, muller d'Alfons I. Amb tot, l'evidència de la seva existència és molt feble, atès que només es coneix per una notícia tardana de la seva mort a les interpolacions del segle xii de la Crònica d'Alfons III, on se la cita com a esposa de Pelai. D'aquesta obra derivà l'epitafi que es conserva a l'església de Santa Eulalia d'Abamia (Cangues d'Onís), escrit en caràcters del segle xviii. Segons Antonio C. Floriano la personalitat històrica de Gaudiosa és insostenible.
Es desconeix la data de la seva mort, tot i que la de Pelai se situa l'any 737. Hom considera que ambdós van ser enterrats a l'església de Santa Eulalia d'Abamia, a Cangues d'Onís. Posteriorment, segons Ambrosio de Morales, els dos cossos van ser traslladats a l'església de Santa Maria de Covadonga per part d'Alfons X de Castella.
La data de la seva mort és desconeguda, per bé que la de Pelai se situa el 737. Tradicionalment, es diu que les seves restes van ser enterrades a l'església de Santa Eulàlia d'Abamia, on també va rebre sepultura Pelai, situada a la parròquia d'Abamia (Cangues d'Onís). Al costat de l'epístola hi ha el sepulcre buit que contenia les seves restes, mentre que les del monarca es trobaven al sepulcre al costat de l'evangeli. Posteriorment, segons el cronista Ambrosio de Morales, els dos cossos van ser traslladats a la Santa Cova de Santa Maria de Covadonga per ordre del rei Alfons X de Castella. Amb tot, nombrosos historiadors han qüestionat l'autenticitat del trasllat de les restes del monarca i la seva muller a Covadonga. Les suposades restes, juntament amb la seva filla Ermessenda, es troben en un túmul de pedra, a una cavitat natural de la cova.

## Referències

* 1 2 Salazar y Acha, Jaime. «Gaudiosa» (en castellà). Diccionario Biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 16 octubre 2020].
* ↑ Floriano, Antonio C. «Cronología y genealogía de los Reyes de Asturias». Archivum. Revista de la Facultad de Filosofía y Letras. Universitat d'Oviedo, vol. 6, 1956, pàg. 255, 258. Arxivat de l'original el 2020-10-19. ISSN: 0570-7218 [Consulta: 16 octubre 2020].
* 1 2 3 Flórez, Enrique. Memorias de las reynas catholicas. Madrid: Antonio Marín, 1761.
* 1 2 3 Arco y Garay, Ricardo del. Sepulcros de la Casa Real de Castilla (en castellà). Madrid: Instituto Jerónimo Zurita. CSIC, 1954, p. 128-130.
# Elisabet Margarida d'Orleans

Elisabet Margarida d'Orleans, esmentada també com Isabel d'Orleans(1646- 1696) fou la segona de les tres filles supervivents de Gastó de França i de Margarida de Lorena. Fou duquessa de Guisa per matrimoni i duquessa d'Alençon suo jure (de propi dret).

## Princesa de la sang

Nascuda al palau d'Orleans, avui el palau de Luxemburg a París. Geperuda fou nomenada coadjutriu de la seva bestia Caterina de Lorena, abadessa de Remiremont a qui va succeir el 1648. A la mort del seu pare el 1660 el seu apanatge va tornar a la corona que el va reassignar, però el feu propi, el ducat d'Alençon, va passar a les tres filles i no fou repartit.
Les seves germanes s'havien casat una (la gran) amb el gran duc de Toscana el 1661, i l'altre (la petita) amb el duc de Savoia el 1663; el 1667 va renunciar a la seva abadia (encara que molt aristocràtica i molt mundana) i va rebre el ducat d'Alençon al que van renunciar les seves germanes. Elisabet ambicionava una sort similar a aquestes i va optar per casar-se a Saint-Germain-en-Laye el 15 de juny de 1667 amb Lluís Josep de Lorena, fill del duc de Guisa i de Joyeuse i de Francesca de Valois, membre d'una branca menor de la Casa de Lorena, la mare del qual, Maria Francisca d'Angulema, estava retirada a Alençon afectada de demència i gaudia de l'usdefruit vitalici del ducat d'Angulema, el comtat de Ponthieu, el comtat del Lauraguès i el comtat d'Alès.
Va enviudar el 1670, i el seu fill Francesc Josep, duc de Guisa va morir el 1675 amb 5 anys extingint-se amb ell la casa dels ducs de Guisa. Va mantenir l'usdefruit sobre Alençon i va rebre l'administració del ducat d'Anguleama (l'usdefruit del qual tenia la seva sogra) que pertanyia a la corona però de facto administrava el seu marit fins al 1671 i el seu fill Francesc-Josep fins al 1675 en nom de la seva mare i àvia.
La seva mort es va produir a Versalles el 1696 a l'edat de 50 anys i va coincidir en el temps amb la de Maria Francisca d'Angulema; el ducat d'Angulema va passar a la corona tal com pertocava, i el ducat Alençon, per manca d'hereus retornava també a la corona.

## Referències

* ↑ Brown, Gregory. The Leibniz-Caroline-Clarke Correspondence (en anglès). Oxford University Press, 2023, p. 353. ISBN 978-0-19-287092-6.
* 1 2 Lagioia, Vincenzo «From France to Florence: Marriage Strategies, Political Education and Raison d’État in the Case of Marguerite-Louise d’Orléans» (en anglès). The Court Historian, 28, 3, 02-09-2023, pàg. 185–200. DOI: 10.1080/14629712.2023.2270827. ISSN: 1462-9712.
* ↑ Brooks, William; Yarrow, P. J. «Three Huguenots at the English Court: Louis de Durfort and his Nieces, Mlle de Malauze, a Correspondent of Elisabeth Charlotte, Duchesse D'Orléans, and Mlle de Roye, Governess to the Royal Children» (en anglès). Seventeenth-Century French Studies, 22, 1, 6-2000, pàg. 181–193. DOI: 10.1179/c17.2000.22.1.181. ISSN: 0265-1068.
# Il maestro di cappella (Auletta)

Il maestro di cappella és una òpera en tres actes composta per Pietro Auletta sobre un llibret italià d'Antonio Palomba. S'estrenà al Teatre de la Santa Creu de Barcelona el 4 de maig de 1750 interpretada per una companyia de Parma.
Fou la primera òpera que es representà a Barcelona d'ençà de les representacions de l'època de l'arxiduc Carles, als anys 1708-1709, si exceptuem un cas dubtós de 1731.

## Referències

* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Elisabet de França i Castella

Elisabet de França i Castella (París, març de 1225 - Abadia de Longchamp, 23 de febrer de 1270) va ser la fundadora del monestir de les clarisses de Longchamp, on es retirà. Era filla del rei Lluís VIII de França i de Blanca de Castella i d'Anglaterra i, per tant, germana de Sant Lluís IX de França. És venerada com a beata per l'Església catòlica, tot i que sovint és citada com a santa Elisabet de França.

## Vida

Ja de petita va manifestar predisposició per la religió. Va refusar el matrimoni amb diversos candidats, com Conrad IV d'Alemanya i es va mantenir a casa mentre va viure Blanca de Castella, la seva mare.
Va dedicar els seus esforços al suport i difusió de l'Orde de Sant Francesc. Va viure bona part de la vida al monestir de clarisses de Longchamp, que ella mateixa havia fundat el 1256 prop de París (a l'actual Bois de Boulogne), renunciant a la vida de la cort i a la comoditat de la seva condició reial. El monestir va ser acabat el 1259 i el juny de l'any següent s'hi instal·laren monges vingudes de l'abadia de Reims. La regla, menys rigorosa que l'original de Santa Clara, va ésser aprovada per Alexandre IV el 2 de febrer de 1259; el 1263 va obtenir del papa Urbà IV un nou aminorament del rigor de la regla, donant lloc així a la branca de les anomenades clarisses urbanistes, que s'estendria per tot Europa. Sant Bonaventura de Bagnoregio predicà freqüentment a Longchamp i dedicà a Elisabet un tractat de vida espiritual: De perfectione vitae ad sorores (De la vida de perfecció, per a les germanes).
A partir de 1260, Elisabet va viure en una caseta que havia fet construir al recinte del monestir, on feia vida monàstica i de pregària, però sense fer els vots solemnes de les monges. Hi morí el 23 de febrer de 1270.

## Veneració

Va ésser sebollida a l'església de Longchamp, on s'aixecà un sepulcre gòtic amb una escultura de la princesa amb hàbit de clarissa. Durant la Revolució francesa el monestir va ésser enderrocat, i en desapareixeren la tomba i les restes. Poc després de morir Isabel, Agnès d'Harcourt va escriure'n una biografia, amb vista a la seva canonització, paral·lela a la que s'ha iniciat per al seu germà Lluís IX. És Vida d'Isabel, un text escrit en prosa i llengua vernacla probablement entre 1279 i 1281, un dels primers textos en prosa i en francès d'autoria femenina.
Lleó X la va beatificar, permetent-ne el culte a Longchamp l'11 de gener de 1521. La seva festa litúrgica se celebra el 23 de febrer. El 25 de gener de 1688 va ser permès de celebrar-ne la festa amb una octava i el 1696 la festa s'estengué a tot l'orde franciscà.

## Referències

* 1 2 Allirot, Anne-Hélène «Isabelle de France, sœur de saint Louis: la vierge savante» (en francès). Médiévales. Langues, Textes, Histoire, 48, 01-06-2005, pàg. 55–98. ISSN: 0751-2708.
* 1 2 3 4 Bihl, M. «St. Isabel of France». Catholic Encyclopedia. [Consulta: 18 desembre 2024].
* 1 2 «Bienheureuse Isabelle de France» (en francès). Nominis. [Consulta: 18 desembre 2024].

## Bibliografia i enllaços

* Beata Isabel de Francia
* santopedia.com
* franciscanos.net Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
# Beatus de Ferran i Sança

El Beatus de Ferran i Sança, també anomenat Beatus de Facund pel seu copista o Beatus de Lleó pel seu origen, és un manuscrit il·luminat que conté el comentari a l'Apocalipsi de Beat de Liébana. Fou produït vers 1047 per encàrrec de Ferran I de Lleó i la seva esposa Sança I de Lleó. Es conserva a la Biblioteca Nacional d'Espanya amb la signatura Vit. 14-2.

## Història

Tal com consta en el colofó, el còdex fou acabat el 1047 com a encàrrec dels reis Ferran i Sança; el signa com a escriba un tal Facundus. És l'únic nom que hi consta i no se sap si fou també l'autor de les il·luminacions o si aquestes foren realitzades per una altra persona, que ha quedat en l'anonimat. Sembla que el beatus seria produït a Lleó, en l'entorn dels reis; possiblement a la basílica de San Isidoro. Contràriament a la resta de beatus, no està produït per a un monestir. El segle 1572, Ambrosio de Morales documenta que el còdex estava encara a San Isidoro. El segle xvii formava part de la biblioteca del Marquès de Mondéjar, confiscada després per Felip V durant la Guerra de Successió i passà a la Biblioteca Reial.
Alguns dels folis enquadernats en aquest còdex pertanyen al beatus de Valcavado que, segons Ambrosio de Morales, també havia estat a San Isidoro de León.
El còdex ha estat inclòs en el registre del Memòria del Món de la UNESCO el 2015.

## Descripció

El còdex consta de 316 folis de pergamí de 360 x 280 mm. Està escrit en lletra visigòtica, a dues columnes de 35 línies. Se'n conserven 98 il·lustracions, de les quals 9 a doble foli. És un dels beatus més luxosos, amb la utilització d'or en les miniatures. La iconografia s'inspira de beatus anteriors com el de Valcavado o el Morgan, però ja amb unes miniatures que denoten una major modernitat.

## Galeria

* Doble foli 186v-187r; el drac de set caps
* fol. 187r
* Doble foli 250v-251r:
* fol. 251r
* Fol. 169v
* Fol 205r; visió de l'Anyell al Mont Sió
* Fol. 220v
* Fol. 240r; el cavaller fidel i l'exèrcit celestial

## Referències

* 1 2 «Beato de Liébana: códice de Fernando I y Dña. Sancha» (en castellà). Biblioteca Nacional de España. [Consulta: 17 desembre 2024].
* 1 2 dice, Pilar Martín. «BEATO DE FERNANDO I» (en espanyol europeu). [Consulta: 17 desembre 2024].
* ↑ http://www.unesco.org/new/fileadmin/MULTIMEDIA/HQ/CI/CI/pdf/mow/nomination_forms/portugal_spain_commentaries_eng.pdf

## Bibliografia

* Williams, John, The Illustrated beatus: a corpus of the illustrations of the commentary on the Apocalypse, Londres: Harvey Miller, 1994-2003 (5 volums: 1. Introduction. 2. The ninth and tenth centuries. 3. The tenth and eleventh centuries. 4. The eleventh and twelfth centuries. 5. The twelfth and thirteenth centuries) (vol. 3, p. 34-40 + il·lustracions)
* Beato de Fernando I y Sancha. Madrid, Moleiro, 1884. ISBN 978-84-88526-02-1 (facsímil)

## Enllaços externs

* Vídeo de la Biblioteca Nacional d'Espanya sobre els Beatus de la biblioteca
* Web del facsímil, amb diverses fotografies