OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cala Ginesta

La cala Ginesta és una petita platja urbana del municipi de Sitges (El Garraf) situada entre els penya-segats del massís del Garraf i l'espigó del Port Ginesta. Té una longitud de 194 metres i una amplada de 55 metres, formada per sorra mitjana i fina. A la part posterior hi ha unes dunes, creades el 2006. S'hi accedeix a peu des de la carretera C-31, o des de l'interior del port. Disposa de guingueta, dutxes, lavabos, lloguer de gandules i para-sols. La Cala Ginesta està adherida a la destinació Costa de Barcelona, certificada per Biosphere des del 2017.

## Referències

* ↑ «Fitxes Sitges - Departament de Territori». Generalitat de Catalunya, Departament de Territori i Sostenibilitat.
* 1 2 «Cala Ginesta». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Les dunes de la Cala Ginesta: finalitzada la primera fase de restauració». Port Ginesta.
# Cala Jugadora

La Cala Jugadora és una cala que es troba al Parc Natural del Cap de Creus, al municipi de Cadaqués (Alt Empordà), a la Costa Brava. Està formada per dues platges naturals properes, la platja Gran de Cala Jugadora i la platja dels Barrilers, d'uns 15 m de longitud i 15-20 m d'amplada, de sorra gruixuda i pedres. S'hi accedeix per un camí a uns 250 m de la carretera de Cadaqués al far del Cap de Creus. S'hi practica el nudisme.
Geològicament parlant, la Cala Jugadora és la transició entre els esquistos i el granit.
Es creu que rep el nom de Jugadora perquè en aquest indret els pescadors acostumaven a jugar a cartes mentre esperaven que la tramuntana els permetés calar o anar a pescar al mar d'Amunt (zona del mar situada per sobre del cap de Creus).

## Referències

* Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
* ↑ «cala Jugadora». Gran Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cala Jugadora – cap de Creus» (en castellà). Red Costa Brava.
* 1 2 Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava. De Cadaqués al Port de la Selva. Valls: Cossetània, maig 2016, p. 82-83. ISBN 978-84-9034-407-1.
# Cala Maria

La Cala Maria és una petita platja natural del municipi de l'Ampolla (Baix Ebre), situada a la urbanització Cap Roig, al bell mig de pinars i penya-segats, entre la platja del Baconer, a ponent, i la Punta de Pinyana, a llevant, que la separa de la platja del Cap Roig. Té una longitud de 61 metres i una amplada mitjana de 23 metres, formada per sorra gruixuda, grava i còdols. No disposa de serveis, tret de neteja diària i papereres. S'hi accedeix a peu pel sender GR-92.
Està guardonada amb el distintiu 'Platges Verges' que atorga Ecologistes en Acció.

## Referències

* ↑ «Fitxes Classificació - Departament de Territori». Generalitat de Catalunya, Departament de Territori i Sostenibilitat.
* 1 2 «Cala Maria». Diputació de tarragona.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «La platja de Cala Maria i la platja del Baconé són reconegudes amb el guardó «Platges Verges»». Aguaita, 19-07-2022.
# Cala Pedrosa (Castell d'Aro)

La Cala Pedrosa és una petita platja del municipi de Castell d'Aro, Platja d'Aro i s'Agaró (Baix Empordà), situada al final d'una llengua de mar i flanquejada per parets de roca granítica, a la urbanització de s'Agaró, entre el Racó de s'Agaró i la platja de sa Conca. Orientada a l'est-sud-est, té una longitud de 22 m i una amplada mitjana de 13 m, formada de grava, còdols i blocs. El fons és bastant rocós. No disposa de cap tipus de servei. S'hi accedeix pel camí de ronda de s'Agaró, també anomenat camí de ronda de Josep Ensesa i Gubert.
La cala està flanquejada a la dreta per la punta de cala Pedrosa, les roques planes de la qual es poden utilitzar per prendre el sol.
A les escales del punt d'accés a la platja el pot observar un bloc de granodiorita que correspon al menhir de Cala Pedrosa i que data d'entre el IV i el II mil·lenni aC.

## Referències

* 1 2 3 «Cala Pedrosa». Agència Catalana de Turisme.
* 1 2 Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 150-151. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Cala Pedrosa | Natura Local». [Consulta: 11 setembre 2023].
# Cala Salionç

La cala Salionç és una cala del nord del municipi de Tossa de Mar (Selva), encaixada en un tram de costa rocallós farcit de caletes. Es troba en un entorn residencial i limita a nord i a sud amb penya-segats Amb el mateix nom, a prop de la carretera que uneix Sant Feliu de Guíxols i Tossa de Mar hi ha el Mas Salionç i més al sud entre Cala Giverola i Cala Pola, la Torre de Cala Salionç. Hi desemboca la Riera de Salionç, que neix a Sant Grau d'Ardenya, al massís de Cadiretes.
Orientada a l'est, la platja de Cala Salionç és de sorres gruixudes, graves i còdols, i té una amplada de 29 metres, i una llargada de 94 metres. El pendent d'entrada a l'aigua és molt fort.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control quinzenal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.
La urbanització massiva d'aquest encisador paratge de la Costa Brava va començar el 1965, quan se la va arribar a anomenar la "Brasília del Mediterrani". Va començar amb torres i xalets, però va acabar amb molts d'edificis d'apartaments.
Donada la seva situació a mig tros entre Sant Feliu de Guíxols i Tossa de Mar, a mitjans de la dècada dels anys 60 es va acondicionar la carretera entre Llagostera i Cala Salionç, que travessa el massís de Cadiretes i passa pel cantó de l'Ermita de Sant Grau. Cal tenir en compte que la carretera actual (dita dels dies de l'any perquè té aproximadament 365 revolts) entre Tossa i Sant Feliu no es va construir fins ben entrat el segle XX, i que fins llavors la connexió per terra entre aquestes dues poblacions es feia per un camí veïnal que passa per Sant Grau i Sant Baldiri i no pas arran de la costa.

## Referències

* 1 2 3 «Cala Salionç». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava. De Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 94-95. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Platges i Dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona. [Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ «Sitios de Gerona, Los. 28/8/1966.». [Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ «Sitios de Gerona, Los. 26/10/1978.». [Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ «Sitios de Gerona, Los. 5/6/1966.». [Consulta: 15 juliol 2023].
# Cala Tamariua

La Cala Tamariua és una cala i platja del municipi del Port de la Selva (Alt Empordà), situada a la península del Cap de Creus, a un quilòmetre del nucli urbà. Està emmarcada entre el cap Mitjà i l'illa de Sant Andreu, al marge de llevant, i la punta del Bot Nou, al marge de ponent, dins del Parc Natural del Cap de Creus (el Parc abarca des de la punta del Bot Nou fins a la punta Falconera, a Roses). Està orientada al nord i queda molt protegida per les dues parets rocalloses que la flanquegen. Té una longitud de 79 m i una amplada mitjana de 22 m, formada per sorra de gra gruixut. S'hi practica el nudisme.
S'hi pot accedir en automòbil. Del costat de llevant de la platja sur el camí de ronda que arriba a les cales de Cativa, Torta i Fornells.
L'origen del nom Tamariua està relacionat amb l'abundància de tamarius a la zona, gràcies a l'aigua que proporcionen el rec de Puignau i el rec de la Tamariua quan plou.

## Referències

* 1 2 Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava. De Cadaqués al Port de la Selva. Valls: Cossetània, maig 2016, p. 116-117. ISBN 978-84-9034-407-1.
* ↑ «Parc Natural del Cap de Creus». Ajuntament del Port de la Selva.
* 1 2 «Cala Tamariua». Catalunya.com.
# Keds

Keds és una marca comercial dels Estats Units de calçat de roba amb sola de goma. Fundada el 1916, l'empresa és propietat de Wolverine World Wide. El disseny original, Champion, va ser el primer calçat de roba comercialitzat en massa.

## Història

El 1949, es va presentar Pro-Keds com una línia de sabatilles dissenyades per a l'activitat esportiva. Dissenyades específicament per a jugadors de bàsquet van aparèixer les Royal Tread, avalades per George Mikan. El 1953, els Minneapolis Lakers van ser equipats amb Pro-Keds. Pro-Keds tenia la intenció de competir amb l'estàndard de la indústria, Converse. Pro-Keds van ser utilitzades per estrelles de l'NBA, entre les quals Willis Reed, Kareem Abdul-Jabbar, Nate Archibald, Jo Jo White, Bob Love, Lou Hudson, Bob Lanier i Pete Maravich, així com icones de la música com The Ramones. Els Keds van ser objecte de culte de la comunitat hip-hop a la fi dels anys 1970.
A la dècada de 1990, l'actriu Demi Moore va protagonitzar un espot de televisió per a Keds, com també l'actriu Mischa Barton, protagonista de The O.C., a finals dels anys 2000.
Keds va llançar la campanya «Ladies First since 1916» el juliol de 2015, que se centra en l'empoderament femení i va comptar amb celebritats com Taylor Swift. El 2016, Keds va celebrar el seu centenari i la continuació de la seva campanya «Ladies First Since 1916» amb una festa d'aniversaris durant la New York Fashion Week. La companyia també va anunciar que la fàbrica de calçat es traslladava a Michigan.

## Referències

* ↑ «99 Years of Keds». ATHM, 09-04-2015. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2016. [Consulta: 25 abril 2016].
* ↑ John Kell. «Owner of Stride Rite, Payless to Be Split Up». The Wall Street Journal, 01-05-2012. [Consulta: 25 abril 2016].
* ↑ Robert J. Baptista. «Naugatuck Chemical Company». Colorants History, 19-05-2009. Arxivat de l'original el 16 de març 2021. [Consulta: 25 abril 2016].
* ↑ «The 50 Most Influential Sneaker Sponsorships in Sports History» (en anglès). [Consulta: 2 juny 2020].
* ↑ Thelin, Alexandra «Sneakers: Fashion, Gender, and Subculture. YuniyaKawamura. New York: Bloomsbury Academic, 2016. 147 pp. $29.95 paperback.». The Journal of Popular Culture, 50, 2, 4-2017, pàg. 415–417. DOI: 10.1111/jpcu.12529. ISSN: 0022-3840.
* ↑ Atwood, Tyler. «How Converse Got So Damn Popular» (en anglès). [Consulta: 2 juny 2020].
* ↑ Davis, Mari. «PRO-Keds Shoes: The Original Court King» (en anglès). [Consulta: 2 juny 2020].
* ↑ «My Life As A Voice : The Road to Show Biz Through your Golden Pipes» (en anglès), 18-06-1995. [Consulta: 2 juny 2020].
* ↑ «Mischa Face of Keds - Yahoo7», 07-05-2016. Arxivat de l'original el 2016-05-07. [Consulta: 2 juny 2020].
* ↑ O'Reilly, Lara. «Keds wants Taylor Swift to transform its canvas shoes into feminist icons». [Consulta: 2 juny 2020].
* ↑ Marinelli, Gina. «Ciara Sang At A 100th Birthday Party This Week» (en anglès). [Consulta: 2 juny 2020].
* ↑ Schaffler, Rhonda. «Keds' President on How to Keep a 100-Year Old Brand on Its Toes» (en anglès americà). [Consulta: 2 juny 2020].
# Cala del Cau

La cala del Cau, anomenada antigament cala de Gens, és una platja situada al nord del cap de Sant Sebastià, entre Llafranc i Tamariu (Palafrugell, Baix Empordà), sota els cingles de la Romaboira. Orientada a sud-est, té una longitud de 61 metres i una amplada d'11 metres, formada per còdols i blocs. A l'estiu registra un baix grau d'ocupació. Es pot arribar per terra tot seguint un camí de difícil accés, que prové del Far de Sant Sebastià, però pateix de l'incivisme d'embarcacions recreatives que no respecten les normes de fondeig.
A l'extrem nord de la cala hi ha una antiga barraca de pescadors, de principis del segle XX, que ha estat rehabilitada i se li han afegit finestres. La cala tenia tres fonts; una desaparegué sepultada al mig de la platja, l'altra s'amagà dins de la barraca i la tercera, coneguda com la font dels Ermitans, estava al costat del corriol que puja a l'ermita de Sant Sebastià de la Guarda.

## Història

La cala apareix documentada l'any 1441 com a cala d'Argent. Al segle XIX és anomenada en escrits com a cala de Gens. No és fins al 1908 que es troba la primera referència escrita amb el topònim el Cau en el diari de Palafrugell La Crònica.
Al segle XVIII s'hi feien, com succeïa a la veïna cala Pedrosa, les anomenades guàrdies de sanitat per controlar la propagació de malalties infeccioses. La barraca va ser utilitzada a principis del segle XX per a fer-hi dinades. Durant la postguerra fou utilitzada per a amagar contraban. El 1952 hi hagué una topada entre guàrdies civils i mariners, coneguda com el fet del Cau, que va acabar amb la mort d'un veí de Palafrugell i dos contrabandistes detinguts.

## Referències

* ↑ «Cau, Carrer del». Ajuntament de Palafrugell, 04-09-2019. [Consulta: 5 setembre 2023].
* ↑ Castelló, Josep. El perfil de la costa: Palafrugell, Mont-ras i les illes Formigues. Palafrugell: Josep Castelló, 2003.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ Costa-Pau, Aniol «Massificació d'embarcacions i incivisme a les cales de la Costa Brava». Ara, 27-08-2023.
* ↑ «Cala del cau». Ràdio Capital. La ràdio de l'Empordà, 14-08-2023. [Consulta: 5 setembre 2023].
* 1 2 3 Turró i Anguila, Jordi. Les barraques de pescadors a la Costa Brava. Palafrugell: Fundació Ernest Morató, 2013, p. 109-110. ISBN 9788461628346.
# Cala del Pescador

La cala del Pescador és una petita platja semi-urbana del municipi de Mont-roig del Camp (Baix Camp), situada en un tram de costa rocallosa enfront de Miami Platja, entre la cala Bot, al nord-est, i la cala dels Àngels, al sud-oest. Rodejada de penya-segats i pineda, té una longitud de 91 metres, formada per sorra fina i daurada, amb un pendent d'entrada a l'aigua suau.
El nom de la cala fa referència a un pescador que hi solia plantar la canya de pescar.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Cala del Pescador». Diputació de Tarragona.
* ↑ «La historia particular de las calas de Miami Platja». Diari de Tarragona, 20-07-2021.
# Cala del Pi

La cala del Pi és una platja del municipi de Castell d'Aro, Platja d'Aro i s'Agaró (Baix Empordà), situada en una zona urbanitzada, rodejada de pins, que donen nom a la cala, entre la cala sa Cova, al sud, i la cala dels Canyers, al nord, en un tram de roquissar amb moltes cales petites, entre les poblacions de Platja d'Aro i Sant Antoni de Calonge. Orientada a l'est-sud-est, té una longitud de 43 m i una amplada mitjana de 14 m, formada per sorra mitjana i gruixuda, amb un pendent d'entrada a l'aigua suau, i el fons rocós. No disposa de cap servei. S'hi accedeix a peu pel camí de ronda, que en aquest tram presenta unes característiques arcades.

## Referències

* 1 2 «Cala del Pi-Vilaret». Agència Catalana de Turisme.
* 1 2 Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 162-163. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Cala del Torrent del Pi

La cala del Torrent del Pi és una platja natural del municipi de l'Ametlla de Mar (Baix Ebre), situada molt prop de la urbanització de les Tres Cales i envoltada d'un paratge de gran valor paisatgístic i ecològic. Té una longitud de 196 metres i una amplada mitjana de 24 metres, formada per sorra gruixuda, grava i còdols. Al fons marí hi ha formacions rocalloses amb presència de posidònies i cavitats que la fan d'interès per al submarinisme i snorkel. És accessible a peu pel camí de ronda, que coincideix amb el sender GR-92, així com en vehicle o embarcació, i disposa de dutxes i servei d'aparcament. S'hi practica el nudisme.
Rere la platja, a la desembocadura del torrent del Pi, s'hi forma una llacuna de rambla. L'espai, de 2,6 hectàrees, està declarat Reserva natural de fauna salvatge, forma part del PEIN 'Cap de Santes Creus' i està inclòs a la Xarxa Natura 2000 ES5140001 'Litoral meridional tarragoní'.

## Referències

* 1 2 «Torrent del Pi». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Cala Torrent del Pi». Diputació de Tarragona.
* ↑ «Playa del Torrent del Pi». Federación Española de Naturismo.
* ↑ «Desembocadura del Torrent del Pi». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2015-02-12. [Consulta: 29 agost 2024].
# Calcidoïdeus

Els calcidoïdeus (Chalcidoidea) són una gran superfamília d'himenòpters apòcrits que té quasi 23.000 espècies conegudes i s'estima que en total n'hi ha de 60.000 a 500.000, cosa que significa que la majoria encara s'han de descobrir i de descriure. Inclouen el més petit dels insectes coneguts, Dicopomorpha echmepterygis. Els calcídids són vespetes de color fosc, sovint metàl·lic blau o verd amb el cos complexament esculpit.
La majoria de les espècies són parasitoides d'altres insectes, atacant-los en l'estadi d'ou o de larva. Els seus hostes es troben com a mínim dins 12 ordres d'insectes diferents, incloent Lepidoptera, Diptera, Coleoptera, Hemiptera i altres Hymenoptera, com també dos ordres d'Arachnida, i fins i tot una família de nematodes. Unes poques espècies són fitòfagues. Com a grup, els Chalcidoidea són beneficiosos pels humans per al control de plagues agrícoles i moltes espècies s'han importat per a fer aquest control biològic.

## Taxonomia

La classificació de superfamília Chalcidoidea, com la de la majoria dels himenòpters, està en contínua revisió. Actualment hi ha 22 famílies reconegudes:
* Agaonidae Walker, 1846
* Aphelinidae Thomson, 1876
* Azotidae Nikol’skaya & Yasnosh, 1966
* Chalcididae Latreille, 1817
* Cynipencyrtidae Trjapitzin, 1973
* Encyrtidae Walker, 1837
* Eriaporidae Ghesquière, 1955
* Eucharitidae Latreille, 1809
* Eulophidae Westwood, 1829 (inclosa Elasmidae)
* Eupelmidae Walker, 1833
* Eurytomidae Walker, 1832
* Leucospidae Fabricius, 1775
* Mymaridae Haliday, 1833
* Ormyridae Förster, 1856
* Perilampidae Latreille, 1809
* Pteromalidae Dalman, 1820
* Rotoitidae Bouček i Noyes, 1987
* Signiphoridae Ashmead, 1880
* Tanaostigmatidae Howard, 1890
* Tetracampidae Förster, 1856
* Torymidae Walker, 1833
* Trichogrammatidae Haliday, 1851
Hi ha també una família extinta, Khutelchalcididae Rasnitsyn, Basibuyuk & Quicke, 2004.

## Referències

* ↑ Aguiar, A.P.; Deans, A.R.; Engel, M.S.; Forshage, M.; Huber, J.T.; Jennings, J.T.; Johnson, N.F.; Lelej, A.S.; Longino, J.T. «Order Hymenoptera Linnaeus, 1758. In: Zhang, Z.-Q. (Ed.) Animal Biodiversity: An Outline of Higher-level Classification and Survey of Taxonomic Richness (Addenda 2013)». Zootaxa, 3703, 2013, pàg. 1–82.
* ↑ «Universal Chalcidoidea Database». [Consulta: 29 agost 2023].

## Enllaços externs

* Chalcidoidea Arxivat 2007-11-17 a Wayback Machine.
* Universal Chalcidoid Database
* Images of chacid wasps on MorphBank, a biological image database Arxivat 2023-08-27 a Wayback Machine.
* Pbase Wrongly titled (as Chalcididae) gallery of images..
* Ponent Pictorial overview.
# Calendari femení de l'UCI

El Calendari Femení de l'UCI aplega les principals curses femenines de ciclisme de carretera organitzades sota els dominis de la Unió Ciclista Internacional. Consta d'unes 70 competicions organitzades als cinc continents. Les curses del Women's World Tour així com els campionats del món estan inclosos al calendari.

## Classificació de les curses

Les curses per etapes i les d'un dia (o clàssiques) es classifiquen en diverses categories, segons la seva importància. Existeixen els:
* Esdeveniments del World Tour (WWT) des del 2016;
* Esdeveniments de la Copa del Món (CDM) fins al 2015;
* Campionats del món (WC);
* curses de primera categoria, que es divideixen en dues categories:
** categoria 1.1 (cursa d'un dia);
** categoria 2.1 (cursa per etapes);
* curses de segona categoria, que es divideixen en dues categories:
** categoria 1.2 (cursa d'un dia);
** categoria 2.2 (cursa per etapes);
* campionats continentals (CC) i nacionals (CN).
Classificació antiga:
* categoria 1.9.2: equivalent a 1.2
* categoria 1.9.1: equivalent a 1.1

## Tipus de classificacions

Segons el tipus de cursa, s'atorguen punts per tal d'aconseguir un rànquing individual, un rànquing per equips i un rànquing per país.
* Classificació individual: es calcula mensualment sumant els punts obtinguts per cada corredor, a les curses que figuren al calendari. Paral·lelament, es descompten els punts obtinguts durant el mateix període de l'any anterior.
* Classificació per equips: es calcula sumant els punts obtinguts pels quatre pilots de cada equip millor situats en la classificació individual.
* Classificació per països: es calcula sumant els punts obtinguts pels cinc corredors millor classificats de cada país en el rànquing individual.

## Palmarès

La UCI va introduir el primer rànquing mundial femení de ciclisme de carretera l'any 1994.

## Puntuació

La taula següent resumeix les noves classificacions per a les curses femenines, com es marquen punts cap a ells i com s'escalen els punts. Per obtenir informació més detallada, consulteu les resolucions oficials al final d'aquest article.
A les voltes per etapes, els punts per a les líders de la classificació general de cada etapa, es reparteixen de la següent manera:
Classificació per a curses d'un dia i etapes
A les voltes per etapes, els punts per als primers llocs de cada etapa, es reparteixen de la següent manera:
A les voltes per etapes, els punts per a les líders de la classificació general de cada etapa, es reparteixen de la següent manera:
En finalitzar cada prova, els punts per a les líders de la classificació general de l'UCI World Tour Femení, es reparteixen de la manera següent:

## Vegeu també

* UCI Women’s WorldTeam
* UCI World Tour

## Referències

* ↑ «Événements UCI». Arxivat de l'original el 2014-10-30. [Consulta: 11 setembre 2023].
* ↑ «UCI Cycling Regulations - Chapter X UCI RANKINGS». UCI.org, 24-12-2019. (anglès)
# Francesville

Francesville és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 905 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Francesville tenia 905 habitants, 357 habitatges, i 252 famílies. La densitat de població era de 1.127,2 habitants/km².
Dels 357 habitatges en un 33,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,7% hi vivien parelles casades, en un 7,8% dones solteres, i en un 29,4% no eren unitats familiars. En el 26,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,54 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,09.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,5% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 27,4% entre 25 i 44, un 20,4% de 45 a 60 i un 18% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.464$ i la renda mediana per família de 43.438$. Els homes tenien una renda mediana de 30.000$ mentre que les dones 20.341$. La renda per capita de la població era de 16.469$. Entorn del 3,3% de les famílies i el 4,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Francesville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Francesville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.