OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alfred Beamish

Alfred Ernest Beamish (Londres, Anglaterra, 6 d'agost de 1879 − Nairn, Escòcia, 28 de febrer de 1944) fou un tennista britànic, guanyador d'una medalla de bronze olímpica en dobles masculins en els Jocs Olímpics d'Estocolm de 1912 amb el seu compatriota Charles Dixon.

## Biografia

Fill de l'advocat irlandès, va estudiar al Harrow school. Durant la Primera Guerra Mundial va servir a França formant part de l'Army Service Corps. Es va casar l'any 1911 amb la també tennista Geraldine Beamish, que posteriorment seria finalista a Wimbledon l'any 1921 i medalla d'argent en la prova de dobles femenins dels Jocs Olímpics d'Anvers de 1920.

## Carrera esportiva

Una altra fita destacada fou la disputa de la final l'any 1912 de l'Australasian Championships, competició que posteriorment esdevindria l'Open d'Austràlia, on fou superat pel també britànic James Cecil Parke. També va disputar la final de dobles el mateix any amb el britànic Gordon Lowe, i novament derrotat per Parke i Charles Dixon. En el torneig de Wimbledon va disputar la final de dobles dels aspirants amb Parke com a parella els anys 1912 i 1913. Amb la seva muller Geraldine va disputar la semifinal de dobles mixts (1920), i l'any següent amb Ethel Larcombe va aconseguir el mateix resultat. Posteriorment fou finalista del World Covered Court Championship de Copenhague l'any 1921, on fou derrotat per William Laurentz. En els Jocs Olímpics d'Anvers 1920 va competir en totes les proves sense èxit, fins i tot la prova de dobles mixtos amb la seva muller com a parella. Va disputar la Copa Davis amb l'equip britànic les edicions de 1911, 1912 i 1920, de les quals va guanyar l'edició de 1912 contra l'equip d'Australàsia.

## Torneigs de Grand Slam
### Individual: 1 (0−1)

| Resultat | Núm. | Any | Torneig | Oponent | Resultat |
| Finalista | 1. | 1912 | Australasian Championships, Hastings, Nova Zelanda | James Cecil Parke | 6−3, 3−6, 6−1, 1−6, 5−7 |

### Dobles: 1 (0−1)

| Resultat | Núm. | Any | Torneig | Parella | Oponents | Resultat |
| Finalista | 1. | 1912 | Australasian Championships, Hastings, Nova Zelanda | Gordon Lowe | Charles Dixon James Cecil Parke | 4−6, 4−6, 2−6 |

## Jocs Olímpics
### Dobles

| Any | Campionat | Parella | Oponents | Resultat |
| 1912 | Jocs Olímpics, Estocolm, Suècia (interior) | Charles Dixon | Herbert Barrett Arthur Gore | 6−2, 0−6, 10−8, 2−6, 6−3 |

## Referències

* 1 2 3 «Alfred Beamish». Olympedia. [Consulta: 7 agost 2024].
* ↑ «History of the Australian Open – the Grand Slam of Asia/Pacific». australianopen.com. Arxivat de l'original el 25 May 2009. [Consulta: 28 juny 2009].
* ↑ «Wimbledon player archive – Alfred Beamish». AELTC.

## Enllaços externs

* Alfred Beamish a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
* Alfred Beamish a la Copa Davis (anglès)
# Petèquia

Les petèquies (del grec πιττάκια, "emplastre"), són petits punts de sang cutanis. Inicialment són de color vermell, violaci o tirant a negre però poden canviar a verd, groc i marró a conseqüència dels canvis químics que pateix la sang.

## Causes

La seva presència es deu a una fragilitat anormal dels capil·lars de la pell. Cada cop que aquests vasos es trenquen es perd una petita quantitat de sang i això és el que queda com a punts en la pell. Hi influeixen diferents causes:
* Externes:
** D'influència parasitària
** Mecàniques
* Internes:
** Infeccions o malalties víriques
** Afeccions nervioses
** Carències vitamíniques
** Intoxicacions
** Al·lèrgies
** Tractaments mèdics
** Envelliment
Normalment desapareixen quan la causa de la seva aparició és tractada adequadament.

## Referències

* ↑ Kumar, Vinay; Abbas, Abul K.; Fausto, Nelson; & Mitchell, Richard N. (2007). Robbins Basic Pathology (8th ed.). Saunders Elsevier. p. 86 ISBN 978-1-4160-2973-1

## Vegeu també

* Equimosi
* Sangtraït
* Hematoma
# Saint Johnsville

Saint Johnsville, formalment Town of Saint Johnsville, és un town (vila) al comtat de Montgomery a l'Estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 1.685 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Saint Johnsville tenia 1.685 habitants, 693 habitatges, i 410 famílies. La densitat de població era de 756,5 habitants per km².
Dels 693 habitatges en un 24,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41,1% hi vivien parelles casades, en un 12,8% dones solteres, i en un 40,8% no eren unitats familiars. En el 35,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 20,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,26 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,9.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,2% tenia menys de 18 anys, un 8,3% entre 18 i 24, un 23,2% entre 25 i 44, un 21,4% de 45 a 60 i un 24,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.043 $ i la renda mediana per família de 37.431 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.523 $ mentre que les dones 21.115 $. La renda per capita de la població era de 14.467 $. Entorn de l'11,6% de les famílies i el 14,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ 979448 U.S. Geological Survey Geographic Names Information System: Town of Saint Johnsville (en anglès)
* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- St. Johnsville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- St. Johnsville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Juan Antonio Carrillo Salcedo

Juan Antonio Carrillo Salcedo (Morón de la Frontera, 1934 - Sevilla, 19 de gener de 2013) va ser un jurista espanyol de Dret Internacional d'acreditat prestigi nacional i internacional.

## Biografia

Estudià dret a la Universitat de Sevilla, on fou deixeble de Manuel Giménez Fernández i Mariano Aguilar Navarro. Va rebre el premi extraordinari de doctorat i en 1974 es traslladà a la Universitat Autònoma de Madrid, on fou degà de la facultat de dret. En 1980 tornà a la Universitat de Sevilla.
Deixeble de l'internacionalista Antonio Truyol y Serra, va dedicar la seva vida a l'exercici de la docència i la recerca universitàries, impartint el seu magisteri a les Universitats de Sevilla, Granada i Autònoma de Madrid. Es va especialitzar en el Dret Internacional dels Drets Humans.
En qualitat de jurista de reconegut prestigi va ser nomenat Jutge del Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH) d'Estrasburg l'any 1986, càrrec al qual va renunciar en 1990 per dedicar-se exclusivament a la Universitat.
El Professor Carrillo va ser l'únic espanyol membre de la Comissió Internacional de Juristes i va ser un dels setze membres del Curatorium de la famosa Acadèmia de Dret Internacional de l'Haia fins a 2012 i el primer espanyol que va obtenir el prestigiós Diploma de Dret Internacional d'aquesta Acadèmia.
En 2003, va ser investit Doctor Honoris causa per la Universitat Carles III de Madrid i a l'octubre de 2007 va rebre idèntica distinció per la Universitat de Màlaga. Va ser membre titular de l'Institut de Dret Internacional de Ginebra i membre de nombre de l'Associació Espanyola de Professors de Dret Internacional i Relacions Internacionals (AEPDIRI).
Al desembre de 2005, va ser nomenat Col·legiat d'Honor de l'Il·ltre. Col·legi d'Advocats de Lucena, en 2009 és nomenat Fill Predilecte d'Andalusia i en 2004 acadèmic corresponent de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Obras

* Globalización y orden internacional. Sevilla : Universidad, 2005
* Europe et la pêche maritime (remarques introductives). Bruxelles : Editions de l'Université de Bruxelles, 2005
* El convenio europeo de derechos humanos. Madrid : Tecnos, 2003
* La ley de extranjería a la luz de las obligaciones de España en derechos humanos, (coordinador). Madrid : Akal, D.L.2002
* La criminalización de la barbarie: la Corte Penal Internacional, [et.al.]. Madrid : Consejo General del Poder Judicial, 2000
* Dignidad frente a barbarie: la Declaración Universal de Derechos humanos, cincuenta años después. Madrid : Trotta, D.L. 1999
* Soberanía de los estados y derechos humanos en derecho internacional contemporáneo. Madrid : Tecnos, 1995
* Curso de derecho internacional público: introducción a su estructura, dinámica y funciones. Madrid : Tecnos, 1994
* El derecho internacional en perspectiva histórica. Madrid : Tecnos, 1991

## Referències

* ↑ Juan Antonio Carrillo Salcedo, maestro en derechos humanos, EL País, 21 de gener de 2013
* ↑ Muere el catedrático Juan Antonio Carrillo Salcedo Arxivat 2015-11-16 a Wayback Machine., ABC, 19 de gener de 2013
# La Calàndria

La Calàndria és una entitat cultural de la vila del Masnou (Maresme) fundada l'any 1907.
L'activitat principal de La Calàndria, i el motiu de la seva creació, va ser la coral. El cor de La Calàndria va néixer l'any 1898. Tres anys més tard, el 1902, crearen la seva pròpia senyera. El nom de l'entitat ve de l'ocell cantaire del mateix nom (calàndria), el qual llueix a l'escut de l'entitat. En un principi, el cor estava vinculat al Centre Coral Unió Masnovina (Casinet) però les discrepàncies portaren a la creació el 1907 de la Sociedad Coral, Recreativa y de Mutuo Auxilio la Calandria. L'escissió del Centre Coral fou promoguda pel director de la nova coral Gerard Maristany i Maristany. Amb la seva creació, va absorbir l'entitat anterior anomenada Circo de Masnou, que es trobava als mateixos locals i que corresponen a l'indret actual de l'entitat. Aquesta societat rebia aquest nom per la forma del local, que era circular, i es trobava a l'espai que ara ocupa el cafè de La Calàndria.
L'any 1907 es va crear la mútua d'auxili de salut, per als associats, i l'any 1914 s'hi instal·là una sala de cinema, encara en funcionament avui dia. L'amplitud dels seus locals feu de l'espai teatral seu habitual per a la celebració d'espectacles i també de festivals benèfics, repartiment de premis o actes polítics.
L'any 1925 l'entitat va comprar els locals on es trobava i es van reformar. L'any 1930 tenia uns 1.000 socis. L'any 1943 tenia 522 socis i el 1951 es va tirar a terra l'edifici de la seu i es reformà tot de nou.
El final de la mutualitat de la Calàndria es produí en diverses fases, des de 1992 a 2006. El 1992, amb tan sols 225 socis, quedà convertida, per requeriment legal, en Mutualitat de Previsió Social. Aleshores, s'iniciaren passos per esdevenir fundació cultural, debat que tingué lloc en una assemblea extraordinària, l'any 2001. Dissolta la mutualitat, el 20 de desembre de 2005, tot el patrimoni passà a la fundació, a través de la comissió liquidadora, i el 26 de gener de l'any següent, nasqué la Fundació Privada La Calàndria.
El fons documental de la Calàndria es conserva a l'Arxiu Municipal del Masnou.

## Referències

* 1 2 Fàbregas i Cardona, Francesc. La Calàndria, 100 anys d'història al Masnou. El Masnou: Fundació La Calàndria, 2006.
* ↑ Muray, Joan «Circo Masnouense o Jardín del Café de la Bolsa» (PDF). Butlletí Gent del Masnou, 6-2024, p. 9-10 [Consulta: 14 març 2024].
* ↑ Toran, Rosa. Història contemporània del Masnou. El Masnou: Ajuntament del Masnou, 2017, p. 404-405.
* ↑ Toran, Rosa. Història contemporània del Masnou. El Masnou: Ajuntament del Masnou, 2017, p. 704-705.
* ↑ «La Calàndria dona a l’Ajuntament documents amb més d’un segle d’història del Masnou». La Clau, 28-10-2023 [Consulta: 21 febrer 2024].
# Alfred Edwin Brain Jr.

Alfred Edwin Brain Jr. (Londres, 24 d'octubre de 1885 - Los Angeles, 29 de març de 1966) va ser un músic de trompa anglès.

## Biografia

Brain provenia d'una família de músics de trompa, entre els quals destacava el seu nebot, Dennis Brain. El seu pare, Alfred Edwin Brain Sr. també era un conegut trompetista. Brain va començar a aprendre la trompeta a sis anys, però quan en tenia dotze es va canviar a la trompa francesa i va aprendre del seu pare. Va estudiar a la Royal Academy of Music amb Adolf Borsdorf, aprenent el piano de GD Cunningham, qui va ensenyar al seu nebot l'⁣orgue de tubs quaranta anys més tard. El seu primer treball professional va ser amb l'⁣Orquestra Escocesa. Després va tocar a la Queen's Hall Orchestra i a la London Symphony Orchestra.
Quan va esclatar la Primera Guerra Mundial, es va unir a la Guàrdia Escocesa. L'any 1917, va treballar a França, on es desenvolupen els combats. Després de la guerra, Brain va rebre la medalla de la guerra britànica i la medalla de la victòria per la seva valentia.
Quan va tornar a Londres després de la guerra, juntament amb el seu germà Aubrey Brain, va treballar amb diverses orquestres de Londres, inclosa a Covent Garden on va tocar amb Sir Thomas Beecham.
El 1923, Brain va emigrar als Estats Units. Va tocar a l'Orquestra Filharmònica de Nova York i més tard a l'Orquestra Filharmònica de Los Angeles. En els seus últims anys va tocar en estudis de cinema, entre els quals el de 20th Century Fox.

## Referències

* 1 2 3 Morley-Pegge, Reginald. Brain, Alfred (en anglès). Oxford University Press, 2001. DOI 10.1093/omo/9781561592630.013.90000380551. ISBN 978-1-56159-263-0 [Consulta: 20 novembre 2023].
* 1 2 3 4 5 Pettitt, Stephen. Dennis Brain: A Biography (en anglès). Faber & Faber, 15 novembre 2012. ISBN 978-0-571-28747-5.
# Can Coll (Badalona)

Can Coll és una masia del barri de Canyet de Badalona dedicada a la producció de vi.
Es troba entre la riera de Canyet i la carretera de Montcada i Reixac, vora la Torre Codina. La masia està formada per un cos central, on hi ha l'habitatge, que consta de planta baixa i pis. Als baixos hi ha el rebedor, una cuina amb llar de foc, un antic estable i un celler amb setze botes. Al pis hi ha quatre habitacions i un bany. A la façana hi ha un rellotge de sol. Al costat del cos principal hi ha la sala de cups, on es conserven unes premses antigues i també hi material per a l'elaboració del vi. A l'exterior hi ha algunes naus, un cobert i l'antic safareig.
En origen va ser la casa dels guardes de la Torre Codina i de la seva finca, a més d'utilitzar-se com a trull, on s'emmagatzemava el gra produït per la torre. La part més antiga de la casa correspondria a aquest trull, que seria de la mateixa època que la torre, és a dir del segle XVI. Tanmateix, el seu aspecte és fruit d'una profunda reforma de 1930, quan la va adquirir Josep Coll Llavoré, membre d'una família de pagesos d'origen teianenc instal·lats a Canyet al segle XIX, que va edificar la casa, el porxo i el celler. Coll també va orientar l'explotació agrícola a la vinya. Malgrat ser una explotació de vinya, durant alguns anys també va tenir una important producció de cebes, que es venia al Vallès.
Amb la mort del fill del Josep Coll el 1992, es van abandonar progressivament els ceps, atès que el nou propietari, Josep Coll, treballava fora de Badalona com a enginyer agrònom. El 2004 es va decidir reprendre l'explotació i es van plantar nous ceps. El 2010 va haver la primera producció embotellada i van enregistrar la marca de vi Orígens i van començar a comercialitzar-lo. El 2014, aquest vi produït amb raïm de la finca de Can Coll va obtenir la Denominació d'Origen Alella.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Barrera Meya, Judit. Canyet: un vell poble. Badalona: Museu de Badalona, 2001, p. 325-326. ISBN 84-88758-06-5.
* 1 2 3 4 Crespo, Martí «Entre la tradició i la passió». Papers de vi, núm. 56, 2016, pàg. 31.
* ↑ «Un vi de Badalona obtindrà la distinció de Denominació d'Origen Alella». La Xarxa, 11-11-2012.
# Estació de Montijo

Montijo és una estació ferroviària situada en el municipi espanyol homònim, a la província de Badajoz, Extremadura. Disposa de serveis de Mitjana distància operats per Renfe.

## Situació ferroviària

L'estació es troba en el punt quilomètric 476,6 de la línia de ferrocarril Ciudad Real-Badajoz, d'ample ibèric, a 196,69 msnm.

## Història

L'estació va ser inaugurada el 20 d'octubre de 1864 amb l'obertura del tram Badajoz-Mèrida de la línia que uniria Ciudad Real amb Badajoz. La Companyia dels ferrocarrils de Ciudad Real a Badajoz va ser la impulsora de la línia i la seva gestora fins al 8 d'abril de 1880 data en la qual va ser absorbida per MZA. El 1941, la nacionalització del ferrocarril a Espanya va suposar la dissolució de la MZA i el traspàs de competències a RENFE. Des del 31 de desembre de 2004 Renfe Operadora explota el trànsit ferroviari mentre que Adif és l'empresa la titular de les instal·lacions.

## Serveis ferroviaris
### Llarga Distància

| Tren | Origen | Parades | Destinació | Freqüència de pas |
| Intercity | Madrid-Chamartín-Clara Campoamor | Madrid-Atocha, Leganés, Torrijos, Talavera de la Reina, Oropesa de Toledo, Navalmoral de la Mata, Monfragüe, Cáceres, Mérida, Montijo | Badajoz | Un tren al dia per sentit |

### Mitjana distància

Els trens de Mitjana distància operats per Renfe tenen com a principals destinacions les ciutats de Madrid, Badajoz i Alcázar de Sant Joan.
| Línia MD | Trens | Origen/Destinació | Destinació/Origen |
| | Regional Exprés | Alcázar de Sant Joan | Badajoz |
| | Regional Exprés | Vilanova de la Serena; Cabeza del Buey; Puertollano | Badajoz |

## Referències

* ↑ Red ferroviaria española Arxivat 2013-10-18 a Wayback Machine. Ministerio de Fomento
* 1 2 Spanishrailway
* 1 2 «37603 Montijo - Adif». [Consulta: 12 març 2024].
# Searsboro

Searsboro és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 155 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Searsboro tenia 155 habitants, 70 habitatges, i 39 famílies. La densitat de població era de 149,6 habitants/km².
Dels 70 habitatges en un 22,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47,1% hi vivien parelles casades, en un 5,7% dones solteres, i en un 42,9% no eren unitats familiars. En el 32,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,21 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,9.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,9% tenia menys de 18 anys, un 7,1% entre 18 i 24, un 25,8% entre 25 i 44, un 25,8% de 45 a 60 i un 19,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.795 $ i la renda mediana per família de 26.528 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.929 $ mentre que les dones 27.917 $. La renda per capita de la població era d'11.958 $. Entorn del 5,1% de les famílies i el 5,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Searsboro». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Searsboro». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Karl Mauch

Karl Gottlieb Mauch (Kernen im Remstal, 7 de maig de 1837 - Stuttgart, 4 d'abril de 1875) va ser un geòleg, cartògraf i explorador alemany que va explorar el sud del continent africà. Era un fill premarital de Christiane Dorothea Greiner i el fuster Joseph Mauch. Després de l'escola secundària va estudiar de mestre a l'escola catòlica de mestres de Schwäbisch Gmünd. El 1857 va abandonar l'escola pública i es va establir com mestre privat per a famílies benestants.
El 1871 Karl Mauch va descobrir les runes del que més tard fou anomenat el monument nacional del Gran Zimbàbue, cinc anys després de la descoberta de les primeres mines a la regió del Transvaal. Mauch considerava que les runes eren les restes de la ciutat bíblica d'Ofir, la ciutat d'on hauria vingut l'or que la Reina de Saba va regalar al rei Salomó. Mauch no podia creure que els monuments fossin construïts pels avantpassats de les tribus locals. Quan va retornar a Alemanya el 1873, ja va revisar la seva opinió a partir d'anàlisis posteriors sense mai publicar-la.
Amb tot, unes recerques arqueològiques més pregones (i una de les primeres recerques aèries) van demostrar que no existia cap lligam amb Ofir, i que va ser construïda per la una tribu bantu extinta.
El 1870, després d'uns viatges més, malalt de malària el 1870 va tornar cap a Alemanya. Com que no tenia un grau acadèmic, no podia treballar com a científic, a partir de 1874 es va guanyar la vida com a director gerent de la fàbrica de ciment Spohn & Ruthard" a Blaubeuren.
La nit de Divendres Sant del 26 al 27 de març de 1875, Mauch va caure des de la finestra del seu pis en circumstàncies no gaire clares. A més del suïcidi, els últims anys era força depressiu, recentment també s'ha considerat l'assassinat, encara que sense proves sòlides. Quan el van trobar, presumiblement hores després de la caiguda, estera conscient però no recordava què havia passat. Va ser traslladat a la clínica Ludwigsspital de Stuttgart, on va morir de les ferides el 4 d'abril de 1875.

## Referències

* 1 2 3 4 «Ein Schwabe im Goldland Ophir? [Un suau al país d'or d'Ofir?]» (en alemany). Landesarchiv Baden-Württemberg (Arxiu nacional de Baden-Württemberg). [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ Caton-Thompson, Gertrude. The Zimbabwe culture; ruins and reactions (en anglès). Facsímil de 1970. Nova York: Negro Universities Press, 1931. ISBN 978-0-8371-2936-5.
* 1 2 3 van der Heyden, Ulriich. «Carl Mauchs Aufenthalt im südlichen Afrika und seine Suche nach dem sagenumwobenen Land Ophir.». A: Einzelgang und Rückkehr im Wandel der Zeit: = Unknown passages - new beginnings: Festschrift für Gunther Pakendorf. 1. edition. Stellenbosch: Sun Press, 2010, p. 35-64. ISBN 978-1-920338-46-6.

## Bibliografia

* Mauch, Carl. Carl Mauch's Reisen im Inneren von Süd-Afrika, 1865-72 [Els viatges cap al mig d'Àfrica meridional de Carl Mauch]. 37. Gotha: Perthes, 1874, p. 52 (Mittheilungen aus Justus Perthes' Geographischer Anstalt).
# Pere de Cantàbria

Pere de Cantàbria (? - 730), duc de Cantàbria.

## Orígens familiars

Fins al segle xix es va creure que era fill del rei Ervigi, basant-se en les cròniques de l'època, encara que avui dia historiadors i genealogistes ho posen en dubte, sabent que es tractava d'un líder visigot de la regió de Cantàbria.

## Descendents

* Alfons I d'Astúries (693-757), rei d'Astúries, casat amb Ermessenda d'Astúries, filla de Pelai I
* Fruela de Cantàbria (?-765)

## Regne d'Astúries

Mitjançant l'acord amb Pelai I, ambdós van fusionar els seus territoris, contraient matrimoni Alfons, fill de Pere, i Ermessenda, filla de Pelai. D'aquesta forma, el 14 de setembre de l'any 739, després de la mort de Fàfila, fill de Pelai, el seu fill Alfons fou designat primer rei d'Astúries amb el nom d'Alfons I el Catòlic i passaria a ser l'origen de la monarquia asturiana.
A través del seu segon fill Fruela, pare de Beremund I d'Astúries, es materialitzarà la contribució de la Casa de Cantàbria en l'origen de la monarquia dels regnes hispans.