OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Boga

La bova, anomenada també boga o balca (gènere Typha), és un conjunt de plantes herbàcies classificat dins de la família de les tifàcies, i, per tant, monocotiledònia, i de l'ordre de les panadals (Typha angustifolia i T. latifolia). Sol créixer a les marjals i zones humides.
Poden arribar a dos metres d'alçada. Les tiges són cilíndriques i sense nusos (com el càlam). Les fulles són ensiformes i embeinadores per la base. Les flors formen una espiga molt densa i peluda, la part inferior de la qual és femenina mentre que la part superior és masculina. Amb aquest material es realitzen seients de cadires. Per a treballar-les, cal tallar les brosses i deixar-les assecar, i per a la seua manipulació convenia que estigueren un poc humides perquè adquiriren un major grau de flexibilitat.
Les Typha són un gènere d'unes poques espècies de plantes herbàcies aquàtiques oriündes de l'hemisferi nord, i avui distribuïdes en bona part del món. Són freqüents en pantans i aiguamolls, formant denses colònies de vegades impenetrables. Les bogueres són moltes vegades un pas important en la dessecació de llacunes i pantans, en formar una capa de dens teixit orgànic sobre el qual es diposita la terra. També tenen un paper important en la capacitat d'autodespol·lució d'estanys i de cursos d'aigua.

## Hàbitat

La bova apareix als marges lacustres, pantans i aiguamolls, i és una de les primeres espècies a colonitzar-los. T. latifolia es troba en totes les regions temperades de l'hemisferi nord; T. angustifolia, també cosmopolita, suporta pitjor el fred i s'estén per això menys cap al nord. Les restants espècies tenen distribucions més limitades, i T. domingensis és nadiua del sud dels Estats Units i Centreamèrica, mentre que T. laxmannii, T. minima i T. shuttleworthii creixen al sud d'Europa i parts d'Àsia.

## Ús

La boga assecada es fa servir per fer seients de cadires. El trenat de la boga requereix una gran destresa manual. Hi ha diferents classes de cadires de boga: costurera, xata, catalana, castellana, xaparra, etc. La persona que s'encarrega d'arreglar els seients de boga que s'han fet malbé és l'embogador o cadirer, que solia anar de poble en poble oferint els seus serveis. A Bolívia i Perú tradicionalment es feien barques de boga al llac Titicaca.

## Referències

* ↑ «Boga». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Boga». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* 1 2 3 Cucó, Gregori i Llop, 1985, p. 41.
* ↑ Nonhof, Cor. «Streefbeelden natte ruigten». Koninklijke Nederlande Natuurhistorische Vereniging. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 6 setembre 2015].
* 1 2 Ventura, Vicent. «El Cadirer». Castelló Notícies, 28-08-2022. [Consulta: 5 novembre 2023].

## Bibliografia

* Cucó, Josepa; Gregori, Joan; Llop, Francesc. Bosc i Muntanya, Indústria tradicional, Comerç i serveis. València: Institució Alfons el Magnànim, 1985, p. 349 (Temes d'Etnografia Valenciana, tercer volum). ISBN 84-00-06083-0.
Viccionari
# Pandora (satèl·lit)

Pandora és un satèl·lit de Saturn descobert el 1980 per la sonda Voyager 1. Físicament, és un cos molt paregut al proper Prometeu. El nom de Pandora prové de la primera dona en la mitologia grega. Junt amb Prometeu, ambdós són satèl·lits pastors de l'anell exterior de Saturn, l'anell F.
Pandora va ser descoberta, junt amb Prometeu, a mitjan 1980 per l'equip d'imatges del Voyager 1. El seu nom temporal va ser S/1980 S 26. La circular IAUC 3532 de la Unió Astronòmica Internacional (UAI) va anunciar el descobriment d'aquestos dos satèl·lits el 25 d'octubre del 1980.
Pandora presenta més cràters que Prometeu i conté almenys dos cràters de 30 km de diàmetre, encara que no té terrenys elevats o valls importants. Donada la seua baixa densitat i elevada albedo, pareix que Pandora és un cos gelat porós. A causa de les poques observacions presents d'estos dos objectes, moltes d'estes dades romanen per ser confirmades.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/?sat_phys_par. Data de consulta: 5 setembre 2020.

## Vegeu també

* Prometeu
* Satèl·lit pastor
Viccionari
# Embrace

Embrace va ser un grup de post-hardcore estatunidenc de Washington DC, actiu des de l'estiu de 1985 fins a la primavera de 1986. Va ser una de les primeres bandes a ser batejades per la premsa musical com a emocore, tot i que els seus membres van rebutjar el terme des de la seva creació.
El grup estava compost pel cantant Ian MacKaye de Minor Threat i tres antics membres del grup del seu germà Alec, The Faith: el guitarrista Michael Hampton, el bateria Ivor Hanson i el baixista Chris Bald. Hampton i Hanson també havien tocat junts anteriorment a State of Alert. Embrance va fer el seu primer concert el 28 de juliol de 1985 al Food for Thought, un antic restaurant i local de música situat al Dupont Circle de Washington DC, i el seu novè i últim concert va ser al 9:30 Club el març de 1986. L'únic enregistrament publicat pel quartet va ser el seu àlbum pòstum homònim de 1987, Embrace, influenciat per l'EP de The Faith Subject to Change.
Després de la dissolució d'Embrace, MacKaye va focalitzar la seva energia i creativitat cap a la formació de Fugazi el 1987, i Hanson tornaria a formar parella amb Hampton el 1988 a Manifesto.

## Discografia

* Embrace (1987)

## Referències

* 1 2 «Embrace - Biography - Amoeba Music». [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ «Understanding the Punk Rock Subgenres» (en anglès). [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ «What exactly is ‘emo,’ anyway? - Entertainment - Music - TODAY.com», 26-05-2011. Arxivat de l'original el 2011-05-26. [Consulta: 10 setembre 2023].
* 1 2 Andersen, Mark; Jenkins, Mark. Dance of days: two decades of punk in the nation's capital. Nachdr.. New York: Akashic, 2009. ISBN 978-1-933354-99-6.
* ↑ https://web.archive.org/web/20160309080621/http://www.killfromtheheart.com/albums.php?id=1866&band_id=869
* ↑ «Jeff Nelson Interview». [Consulta: 10 setembre 2023].
# Concert per a piano núm. 18 (Mozart)

El Concert per a piano núm. 18 en si bemoll major, K. 456, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart. Segons el catàleg temàtic que portava Mozart de les seves pròpies obres, aquest concert està datat el 30 de setembre de 1784.
El darrers anys s'ha debatut el fet que Mozart hauria escrit aquest concert per a Maria Theresia von Paradis, segons es dedueix d'una carta del seu pare Leopold a la seva filla Nannerl. Tanmateix, Hermann Ullrich rebutja aquesta teoria basant-se en la data d'inici que apareix al catàleg de Mozart i en el fet que von Paradis hagués marxat ja de París cap a Londres a principis del mes d'octubre de l'any 1784, fet que indica que no hi va haver prou temps per enviar a von Paradis el concert perquè l'interpretés. Richard Maunder, en canvi, defensa la idea que Mozart encara va poder enviar el concert a París i, des d'allà, l'hagués reenviat a Londres, on seria possible que ella interpretés l'obra el març de 1785.

## Estructura

L'obra està instrumentada per a piano sol, dos oboès, dos fagots, dues trompes, i corda. Consta de tres moviments:
* Allegro vivace
* Andante, en sol menor.
* Allegro vivace.
Mozart va compondre dues cadències diferents per al primer moviment. Joseph Swain ha realitzat una anàlisi schenkerià de cada cadència del primer moviment. Martha Kingdon Ward comenta que el moviment lent d'aquest concert conté un dels solos per a flauta "més tranquils" de Mozart, especialment en la variació en sol major.
M. S. Cole ha observat el costum de Mozart de canviar la mètrica en el Finale, començant en el compàs 171 i passant del 6/8 al 2/4, amb la imitació per part del piano en el compàs 179. Aquest canvi de tempo en els finals en rondó era una acció contrària a la pràctica comuna de l'època. Joel Galand ha dut a terme una anàlisi schenkerià del rondó final, i ha observat trets com l'ús insòlit de ♭II com a tonalitat remota.

## Referències

* 1 2 Ullrich, Hermann «Maria Theresia Paradis and Mozart». Music & Letters, 27, 4, octubre 1946, pàg. 224–233. DOI: 10.1093/ml/27.4.224. JSTOR: 727582 [Consulta: 8 març 2008].
* ↑ Maunder, Richard «J.C. Bach and the Early Piano in London». Journal of the Royal Musical Association, 116, 2, 1991, pàg. 201–210. DOI: 10.1093/jrma/116.2.201. JSTOR: 766338 [Consulta: 8 març 2008].
* ↑ Swain, Joseph P. «Form and Function of the Classical Cadenza». The Journal of Musicology, 6, 1, 1988, pàg. 27–59. DOI: 10.1525/jm.1988.6.1.03a00020. JSTOR: 763668 [Consulta: 8 març 2008].
* ↑ Ward, Martha Kingdon «Mozart and the Flute». Music & Letters, 35, 4, 1954, pàg. 294–308. DOI: 10.1093/ml/XXXV.4.294. JSTOR: 730699 [Consulta: 8 març 2008].
* ↑ Cole, M.S. «Mozart Rondo Finales with Changes of Meter and Tempo». Studia Musicologica Academiae Scientiarum Hungaricae. Studia Musicologica Academiae Scientiarum Hungaricae, Vol. 16, No. 1/4, T. 16, Fasc. 1/4, 1974, pàg. 25–53. DOI: 10.2307/901841. JSTOR: 901841 [Consulta: 8 març 2008].
* ↑ Galand, Joel «Form, Genre, and Style in the Eighteenth-Century Rondo». Music Theory Spectrum, 17, 1, Spring 1995, pàg. 27–52. DOI: 10.1525/mts.1995.17.1.02a00020. JSTOR: 745763 [Consulta: 8 març 2008].
# Bulbul de Baumann

El bulbul de Baumann (Phyllastrephus baumanni) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Costa d'Ivori, Ghana, Libèria, Nigèria, Sierra Leone i Togo. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, la sabana seca i els matollars humits tropicals i subtropicals. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
L'epítet específic baumanni fa referència al botànic i col·leccionista alemany Eugen Baumann (1865-1895).

## Referències

* 1 2 «Bulbul de Baumann». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 615. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Baumann's Greenbul. Phyllastrephus baumanni» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2017. [Consulta: 11 setembre 2023].
# IPhone 7

L'iPhone 7 i l'iPhone 7 Plus són telèfons intel·ligents dissenyats i desenvolupats per Apple. Van ser anunciats el 7 de setembre de 2016 al Bill Graham Civic Auditorium a San Francisco pel CEO d'Apple Tim Cook, i foren llançats el 16 de setembre de 2016, esdevenint els mòbils principals de la sèrie iPhone. Apple distribuí els mòbils arreu del món entre el setembre i l'octubre del mateix any.
El disseny general de l'iPhone 7 és semblant al de l'iPhone 6S, però amb noves opcions de colors, resistència contra l'aigua i la pols i la supressió del jack per a auriculars (si bé s'inclou amb el mòbil un adaptador per auriculars amb cable, a més d'auriculars sense fils). El maquinari dels dispositius també va rebre actualitzacions, incloent-hi un SoC multicore heterogeni amb millor rendiment del sistema i dels gràfics; càmeres millorades amb estabilització òptica d'imatge i un teleobjectiu addicional al model iPhone 7 Plus per donar més capacitat de zoom. L'iPhone 7 ve amb iOS 10 pre-instal·lat.

## Referències

* ↑ «iPhone 7 and 7 Plus announced with water resistance, dual cameras, and no headphone jack». Vox Media, 07-09-2016 [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ «Apple iPhone 7 enters 30 more countries» (en Indian English), 24-09-2016. [Consulta: 26 setembre 2016].
* ↑ Fingas, Roger. «Apple's local iPhone 7 pages point to more international launches on Oct. 14». AppleInsider, 30-09-2016. Arxivat de l'original el 2 d’octubre 2016. [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ Kahn, Jordan. «Apple confirms more international iPhone 7 & Apple Watch 2 dates as it launches in India». 9to5Mac, 07-10-2016. [Consulta: 14 octubre 2016].
* ↑ Kahn, Jordan. «Apple confirms iPhone 7 launching in 7 more countries later this month». 9to5Mac, 17-10-2016. [Consulta: 17 octubre 2016].
* ↑ Kahn, Jordan. «Apple’s iPhone 7 rollout continues with 4 more countries November 4». 9to5Mac, 21-10-2016. [Consulta: 21 octubre 2016].
* ↑ ; Dolcourt, Jessica «Jet-black Apple iPhone 7 is here with a water-resistant body, better cameras, 256GB capacity – and no headphone jack (hands-on)». CBS Interactive, 08-09-2016 [Consulta: 8 setembre 2016].
* ↑ «iOS 10: Release date, the best features and what iPhones and iPads you can get it on». Telegraph Media Group, 08-09-2016 [Consulta: 8 setembre 2016].

## Enllaços externs

* iPhone a la web oficial d'Apple
| Precedit per: iPhone 6S / iPhone 6S Plus | iPhone 7 / iPhone 7 Plus 10a generació | Succeït per: iPhone 8 / 8 Plus iPhone X |
# Concert per a piano núm. 19 (Mozart)

El Concert per a piano núm. 19 en fa major, K. 459, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita el 1784. El catàleg temàtic d'obres que portava el mateix Mozart indica que el va acabar l'11 de desembre. Les obres que l'envolten en el catàleg Köchel són dos quartets de corda: l'anomenat «La caça» (K. 458) i el K. 464, el cinquè dels «Quartets Haydn». És conegut ocasionalment com el segon concert de la coronació, ja que Mozart el va interpretar amb motiu de la coronació de Leopold II a Frankfurt del Main, l'octubre de l'any 1790. L'autògraf de la partitura es conserva a la Biblioteca de la Universitat Jagellònica de Cracòvia. La primera edició va ser publicada per Johann Andre d'Offenbach l'any 1794, i Breitkopf & Härtel va treure una edició el 1800.
L'obra està instrumentada per a piano sol, flauta, dos oboès, dos fagots, dues trompes, i corda. Consta de tres moviments:
* Allegro, en compàs de 4/4.
* Allegretto, en do major i en compàs de 6/8.
* Allegro assai, en compàs de 2/4.
El concert va ser compost per Mozart per a ser interpretat per ell mateix. Arthur Hutchings l'anomena un concert "atlètic", ja que combina gràcia i vigor.

## Referències

* ↑ Flothuis, Marius. Mozarts Klavierkonzerte : ein musikalischer Werkführer (en alemany). München: C.H. Beck, 1998. ISBN 3406418740.

## Bibliografia

* Hutchings, A. A Companion to Mozart's Piano Concertos, Oxford University Press.
* Mozart, W. A. Piano Concertos Nos. 17-22 in full score. Dover Publications, Nova York.

## Enllaços externs

* Concert per a piano núm. 19: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Bulbul de Blanford

El bulbul de Blanford (Pycnonotus blanfordi) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Cambodja, Malàisia, Myanmar, Tailàndia i Vietnam. També nidifica a Laos. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, els matollars secs i humits tropicals i subtropicals, les terres llaurades, els jardins rurals i les àrees urbanes. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
L'epítet específic blanfordi fa referència al zoòleg anglès William Thomas Blanford (1832-1905).

## Taxonomia

Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), el bulbul de Blanford presenta duessubespècies: (P.b. blanfordi i conradi). Tanmateix, en la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.2, juliol 2023) la subespècie conradi es consideren una espècie separada: el bulbul de Conrad (Pycnonotus conradi).

## Referències

* 1 2 «Bulbul de Blanford». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* 1 2 «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 622. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Streak-eared Bulbul. Pycnonotus blanfordi» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Balena franca comuna

La balena franca comuna (Eubalaena glacialis) és una espècie de balena. És una de les tres espècies de balena franca del gènere Eubalaena, que anteriorment eren classificades com una de sola. Aproximadament 400 exemplars d'aquesta espècie viuen a l'oceà Atlàntic nord.

## Referències

* ↑ Eubalaena glacialis a Mammal Species of the World (MSW) (anglès)
Espècies vivents de cetacis :
Regne Animalia  · Embrancament Chordata  · Classe Mammalia  · Infraclasse Eutheria  · Superordre Laurasiatheria  · (sense categoria) Artiodactyla  · (sense categoria) Whippomorpha :
Subordre Mysticeti :
Subordre Odontoceti (continua més avall) :
Subordre Odontoceti (contina més amunt) :
# Gloria al Bravo Pueblo

Gloria al Bravo Pueblo (Glòria al poble brau) és una cançó patriòtica popularitzada durant les lluites per la independència de l'Amèrica del Sud creada a l'entorn de 1810. La seva lletra s'atribueix a Vicente Salinas i la música a Juan José Landaeta. Va ser establert com a himne nacional de Veneçuela pel president Antonio Guzmán Blanco el 25 de maig de 1881. S'han realitzat algunes modificacions oficials el 1881, a càrrec d'Eduardo Calcaño; 1911, de Salvador Llamozas, i el 1947 de Juan Bautista Plaza. Aquesta darrera versió és la que s'utilitza oficialment en l'actualitat.

## Lletra

Cor Gloria al bravo pueblo Que el yugo lanzó La Ley respetando La virtud y honor I «¡Abajo cadenas!» (bis) Gritaba el señor (bis) Y el pobre en su choza Libertad pidió A este santo nombre Tembló de pavor El vil egoísmo Que otra vez triunfó (Cor) II Gritemos con brío (bis) «¡Muera la opresión!» (bis) Compatriotas fieles, La fuerza es la unión; Y desde el empireo El supremo autor, Un sublime aliento Al pueblo infundió (Cor) III Unida con lazos (bis) Que el cielo formó (bis) La América toda existe en nación Y si el despotismo Levanta la voz, Seguid el ejemplo Que Caracas dio (Cor)

## Referències

* ↑ Historia de la diplomacia venezolana: (1811-1985) (en castellà). Universidad Catolica Andres, 1999, p. 134. ISBN 9802442046.

## Enllaços externs

* Glòria al poble brau interpretat en llengua warao (arxiu d'audio) Arxivat 2005-09-28 a Wayback Machine.
# Bolsas y Mercados Españoles

Bolsas y Mercados Españoles (BME, BMAD BME) és una societat que integra els principals mercats de valors i sistemes financers a Espanya. És la plataforma líder de contractació de títols, tot i que no és el mercat de valors espanyol en si mateix. Té la seva seu institucional al Palau de la Borsa de Madrid.
El 14 de juliol de 2006 BME va realitzar una Oferta Pública de Venda d'accions i va començar a cotitzar en borsa, passant en aquell moment de tenir 125 accionistes a tenir-ne més de 80.000.
El novembre de 2019, la borsa suïssa (SIX Group) va llançar una Oferta pública d'Adquisició (OPA) sobre el 100% del capital de BME. L'11 de juny de 2020 fou finalment acceptada pel 93% del capital, amb la qual cosa, atès que requeria només un mínim del 50%, va poder fer-se efectiva per un import global de 2.569,14 milions d'euros.
Anteriorment, el 26 de març de 2020, la Comissió Nacional del Mercat de Valors havia aprovat l'OPA, amb la condició que es mantingués un mínim de 10 anys el mecanisme de compensació de BME a Espanya i, indefinidament, la seva seu social.
Antonio Zoido en va ser el president des de la creació de l'empresa el 2002 fins l'OPA per part de Six Group.

## Estructura Societària

Les principals societats que componen Borses i Mercats Espanyols són:
* Borsa de Madrid
* Borsa de Barcelona
* Borsa de Bilbao
* Borsa de València
* Latibex
* Sociedad de Bolsas, que gestiona i opera el Sistema d'Interconnexió Borsària Espanyol (SIBE).
* MEFF AIAF SENAF Holding de Mercados Financieros, S.A, un holding que comprèn:
** Mercat Oficial de Futurs i Opcions Financers a Espanya (MEFF)
** Mercat espanyol de Deute Corporatiu (AIAF)
** Plataforma electrònica de negociació de Deute Públic (SENAF).
** MEFF Clear
* Iberclear
* BME Consulting, la divisió de consultoria de la companyia.
* Mercat Alternatiu Borsari (MAB)
* Infobolsa

## Referències

* 1 2 «Bolsas y Mercados Españoles, Sociedad Holding de Mercados y Sistemas Financieros (BME)» (en castellà). El Economista. [Consulta: 22 juliol 2023].
* ↑ Bada, Juan Gómez. «BME no es el mercado de valores español» (en castellà). El Confidencial, 17-09-2020. [Consulta: 22 juliol 2023].
* ↑ «Bolsas y Mercados Españoles debuta en el parqué con una caída del 4% | elmundo.es» (en castellà). El Mundo, 14-07-2006. [Consulta: 22 juliol 2023].
* ↑ Fernández, David «La Bolsa suiza lanza una opa sobre BME y Euronext estudia mejorarla» (en castellà). El País [Madrid], 18-11-2019. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «La OPA de Six Group sobre BME es aceptada por el 93% de los accionistas» (en castellà). Europa Press, 11-06-2020. [Consulta: 22 juliol 2023].
* ↑ «La CNMV aprueba la opa sobre BME: Six mantendrá las operaciones en España 10 años» (en castellà). Cinco Días, 26-03-2020. [Consulta: 22 juliol 2023].
* ↑ «Antonio Zoido, el único presidente de BME, enfila su adiós» (en castellà). Expansión, 27-06-2020. [Consulta: 22 juliol 2023].
# Simfonia núm. 32 (Mozart)

La Simfonia núm. 32 en sol major, K. 318, va ser composta per Wolfgang Amadeus Mozart l'any 1779, després del seu retorn de París.
Inicialment, l'obra fou considerada com una obertura de les òperes Thamos, rei d'Egipte o Zaide, però això és improbable perquè les dates de composició d'aquestes obres no coincideix amb el manuscrit autògraf i també perquè l'obertura era generalment l'última peça en ser composta per a una obra que havia de ser representada. El 1785 Mozart va fer servir la simfonia com a obertura en la interpretació a Viena de l'òpera de Francesco Bianchi, La villanella rapita. Actualment, la partitura autògrafa es conserva a la Biblioteca Pública de Nova York.

## Estructura

La simfonia presenta la forma d'una obertura italiana, el que consisteix en tres moviments que s'interpreten un darrere l'altre sense cap pausa:
* Allegro spiritoso, en compàs 4/4.
* Andante, en compàs 3/8.
* Primo Tempo, en compàs 4/4.
La forma no és la d'una veritable obertura italiana o una obertura da capo. El primer moviment es desenvolupa com una forma sonata, però sense repetició de l'exposició. Els dos grups de temes s'inicien entre entre material de transició. Encara en el primer moviment, un s'inicia un desenvolupament que condueix al primer tema de l'exposició que és treballat en nombroses tonalitats. En el moment en què la música és a la dominant i aparentment caurà sobre la tònica per a una recapitulació, la música segueix fins al moviment lent.
El moviment lent és un rondó (ABACAB), però quan l'espectador està esperant la reexposició de la tornada del rondó, la música continua fins al tercer moviment, que segueix amb el desenvolupament del primer tema del primer moviment abans que sigui interpretada una " recapitulació inversa "en què els dos temes del primer moviment són recapitulats en ordre invers.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien IV.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. XIV. ISMN M-006-20466-3
* ↑ Brown, A. Peter, The Symphonic Repertoire (Volume 2). Indiana University Press (ISBN 025333487X), pp. 389-390 (2002).

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 32, K. 318: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Bulbul de Camiguin

El bulbul de Camiguin (Hypsipetes catarmanensis) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). És endèmic de de l'illa de Camiguin, a les Filipines. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Referències

* ↑ «Bulbul de Camiguin». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 618. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Camiguin Bulbul. Hypsipetes catarmanensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 2 novembre 2023].