OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vés cap a la llum

Vés cap a la llum (títol original: Go Toward the Light) és un telefilm dramàtic Estatunidenc dirigit per Mike Robe, estrenada l'any 1988. Ha estat doblada al català.
La història es treta de fets reals.

## Argument

Un jove parella (Linda Hamilton i Richard Thomas) ha d'enfrontar -se amb la dura realitat de la vida, i lluita amb el seu fill (interpretat per Joshua Harris), hemofílic, que està afectat de SIDA.

## Repartiment

* Linda Hamilton : Clara Madison
* Piper Laurie : Margo
* Joshua Harris : Ben Madison
* Ned Beatty : George
* Gary Bayer : Doctor Gladstone
* Rosemary Dunsmore : Sally
* Steven Eckholdt : Jeff
* Brian Bonsall : Zack
* Mitchell Allen : Brian
* Richard Thomas : Greg Madison
* Brian Lando : Keith
* Ryan McWhorter : Randy
* Jack Tate : Rick
* John Wesley : Segon Metge
* Madison Mason : Joe
* Susan Krebs : Ajudant social
* Matthew Faison : Obstetricia
* Robert Sampson : Bisbe Sawyer

## Premis i nominacions

* 1989 : Nominació al Emmy Award al millor muntatge sonor
* 1989 : Christopher Award

## Referències

* ↑ esadir.cat. Vés cap a la llum. esadir.cat.
* ↑ «Go Toward the Light». IMDb.
# Henri de Tonti

Henry de Tonti (Gaeta, Nàpols, 1649 - Mobile, Alabama) fou un explorador, soldat i comerciant de pells francès d'origen italià.
És fill dels napoletans Isabella di Lietto i Lorenzo de Tonti, que va ser financer i governador de la ciutat de Gaieta fins que es va haver d'exiliar a França perquè havia participat en una revolta contra el virrei espanyol de Nàpols. El 1668 s'allistà a l'exèrcit francès i va perdre una mà lluitant a Sicília. La va substituir per un ganxo.
L'estiu del 1678 va associar-se a l'expedició organitzada pel capellà René Robert Cavelier de La Salle i es va estar a Fort Crèvecoeur mentre La Salle tornava a Ontario. La primavera del 1682 va participar en l'expedició de La Salle al llarg del riu Mississipi. El 1683, mentre La Salle tornava a França a la recerca de reforços, Tonti s'encarregava de Fort Saint Louis, als marges del riu Illinois. El 1686 intentà endinsar-se fins al Golf de Mèxic per trobar-se amb La Salle, i fundà algunes fortificacions a la boca del riu Arkansas. El 1687 participà en els guerres contra els anglesos i els seus aliats, la Confederació Iroquesa. El 1688 tornà a Fort Saint Louis i més tard marxà al nord-est de Texas, al riu Red, però el 1690 els caddo li foren hostils i va haver de fugir. Entre el 1690 i el 1700 va recórrer el Mississipi i va contactar Pierre Le Moyne d'Iberville, colonitzador de la Louisiana. El 1702 fou enviat com a ambaixador als choctaw i chickasaw.
Tonti va executar les tasques que li van encomanar amb brillantor fins a l'estiu de 1704, quan la febre groga el va matar en poques setmanes. Va morir el 6 de setembre de 1704 a Fort Louis de la Louisiane.

## Referències

* 1 2 3 Patisso, Giuseppe. «Tonti, Enrico (Henry de Tonti o de Tonty)». A: Dizionario Biografico degli Italiani (en italià). volum 96. Roma: Treccani, 2019.
* ↑ Legler, Henry Eduard. The Man with the Iron Hand: Chevalier Henry de Tonty's Exploits in the Valley of the Mississippi (en anglès). Milwaukee, 1896, p. 46.
* ↑ Legler, 1896, p. 31.
# Només elles... els nois a un costat

Només elles... els nois a un costat (títol original: Boys on the Side) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Herbert Ross, estrenada l'any 1995 i nominada a la millor pel·lícula en el Festival de Cinema de Moscou. Ha estat doblada al català.

## Argument

Jane DeLuca (Goldberg), cantant negra excèntrica d'un club nocturn en perpetus anys de vaques primes i Robin (Parker), agent immobiliari sofisticada i malaltissa, s'han trobat per un petit anunci a Nova York per fer el camí juntes fins a San Diego i compartir els costos. De pas per Pittsburgh, presencien una violenta escena entre Holly (Barrymore), una amiga de Jane, i Nick, el seu brutal company. Holly s'escapoleix amb les dues dones a la sortida de la disputa, ignorant que Nick sucumbirà a les seves ferides, després d'una mala caiguda. Les tres dones esdevenen llavors còmplices, tot i que les seves personalitats semblaven més aviat incompatibles.

## Repartiment

* Whoopi Goldberg: Jane Deluca
* Mary-Louise Parker: Robin
* Drew Barrymore: Holly Pulchik-Lincoln
* Matthew McConaughey: Abe Lincoln, policia de Tucson
* James Remar: Alex
* Billy Wirth: Nick
* Anita Gillette: Elaine, la mare de Robin
* Dennis Boutsikaris: Massarelli, fiscal
* Estelle Parsons: Louise
* Amy Aquino: Anna
* Stan Egi: Henry
* Stephen Gevedon: Johnny Figgis
* Amy Ray: Indigo Girls
* Emily Saliers: Indigo Girls
* Jude Ciccolella: Jerry
* Gedde Watanabe: Steve
* Jon Seda: Pete

## Banda sonora original

La banda sonora original del film és totalment composta de peces interpretats per dones. Sobretot Melissa Etheridge, icona lesbiana (I Take You With Me) o Indigo Girls (Power of Two). Es troben també els títols d'Annie Lennox (Why), The Cranberries (Dreams) i inèdites de Sheryl Crow, Sarah McLachlan, Stevie Nicks i The Pretenders… La cançó del single és You Got It, una recuperació rock de Roy Orbison per Bonnie Raitt.

## Critica

* Només elles... els nois a un costat és la història d'una bonica trobada. D'amistats fortes; entre Jane, cantant has been, negra, i lesbiana, Holly, lolita lleugera i embarassada, i Robin, afectada de Sida i turmentada pels seus records. Un viatge a través dels Estats Units, faran d'aquesta aventura improvisada, un moment fort de vida. Perpètuament en vil durant 1h40, amb una excel·lent banda original (Cranberries, Carpenters, Raitt...), Només elles... els nois a un costat, fa pensar en Thelma i Louise. És un film lluminós i fort.
* A perfect entertainment. Fresh, lively and funny. (Una diversió perfecta. Fresca, viva i graciosa).
* "Simpàtica, entretinguda, entranyable, molt bé elaborada"
* "Sense semblar-ho, deixant-se portar pel pes de tres interpretacions plenes d'encant, una cinta tan agradable com lleugerament tramposa"

## Referències

* ↑ «Només elles... els nois a un costat». esadir.cat.
* ↑ «Boys on the Side». The New York Times.
* ↑ Loïc Torino-Gilles, "La Provence", 2004
* ↑ Jami Bernard "New York Daily News", 1995
* ↑ Morales, Fernando «Boys on the Side». El País.
* ↑ Martínez, Luis «Boys on the Side». El País.
# Calvert City

Calvert City és una població dels Estats Units a l'estat de Kentucky. Segons el cens del 2000 tenia 2.701 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Calvert City tenia 2.701 habitants, 1.141 habitatges, i 787 famílies. La densitat de població era de 75,1 habitants/km².
Dels 1.141 habitatges en un 28,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,9% hi vivien parelles casades, en un 9,7% dones solteres, i en un 31% no eren unitats familiars. En el 28,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,27 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,76.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21% tenia menys de 18 anys, un 7% entre 18 i 24, un 25,4% entre 25 i 44, un 26,3% de 45 a 60 i un 20,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.107 $ i la renda mediana per família de 48.098 $. Els homes tenien una renda mediana de 43.464 $ mentre que les dones 23.403 $. La renda per capita de la població era de 22.473 $. Entorn del 4,5% de les famílies i el 6,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Fills il·lustres

* Robert Howard Grubbs (1942 -) químic, Premi Nobel de Química de l'any 2005.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Calvert City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Calvert City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Antoni Puig i Planas

Antoni Puig i Planas (Barcelona, 1924 - 2018) va ser un empresari català, doctor enginyer industrial i pintor.
Fou president del grup Puig de perfumeria i cosmètica, empresa fundada pel seu pare, Antoni Puig i Castelló (1889-1979).

## Biografia

Va estudiar al col·legi Blanquerna i va fer el servei militar a Madrid. Dedicat al sector de la perfumeria, cosmètica, plàstic i productes relacionats, després de la guerra civil espanyola va agafar les regnes, juntament amb els seus germans, d'Antonio Puig, S.A. empresa familiar fundada pel seu pare l'any 1914. Liderant l'àrea de perfumeria, va desenvolupar i comercialitzar l'emblemàtica fragància “Agua Lavanda Puig”, molt popular en els anys 1950 i 1960. Participà activament en la internacionalització, reestructuració financera i la introducció del disseny industrial al grup multinacional Puig.
L'any 1975 participà en la fundació dels laboratoris Isdin, empresa de dermofarmàcia de la qual fou conseller fins al 2003. Fou nomenat president honorari de l'assemblea general d'accionistes de l'hòlding EXEA i vicepresident de la Fundació Puig.
Va pertànyer a la junta directiva d'Òmnium Cultural des dels inicis fins al 1977, i en fou nomenat soci d'honor l'any 1984. El 1965-1967 fou vocal del Cercle d'Economia i també president de l'Institut de l'Empresa Familiar.
Combinà la seva activitat empresarial amb la seva passió per la pintura i l'escriptura, havent publicat tres llibres. Aficionat a la pintura, en la dècada de 1950 pintà retrats fauves, en els anys 1960 paisatges cubistes i a partir de 1970, quan s'instal·là a l'estudi de Calella de Palafrugell, composicions cubistes, les cases del poble i vistes de la platja. Posteriorment va fer retrats i figures al seu estudi de Barcelona. L'any 2000 va exposar 50 dels seus quadres a la galeria Artur Ramon, a Barcelona. Casat amb María Soledad Rocha.

## Premis i distincions

* 1987: Premi Creu de Sant Jordi.
* 2010: Premi Trajectòria Professional, del Col·legi d'Enginyers Industrials de Catalunya

## Referències

* ↑ «Mor Antonio Puig, expresident de Puig i fundador d'Isdin Era el gran dels quatre fills del fundador del grup de perfumeria i moda». Diari ARA, 21-11-2018 [Consulta: 22 novembre 2018].
* ↑ PUIG BEAUTY & FASHION GROUP
* 1 2 3 4 La Vanguardia, 26/9/2000, El pintor del mar y del viento
* 1 2 3 4 5 6 7 UPC, Antoni Puig guanya el premi Trajectòria Professional Arxivat 2010-06-18 a Wayback Machine.
* ↑ Cullell, Pere; Farràs, Andreu. L'oasi català. Barcelona: Planeta, 2001, p. 44.
# Fi

La fi és la vint-i-unena lletra de l'alfabet grec. Té un valor numèric de 500. S'escriu Φ en majúscula i φ (o φ) en minúscula.
La lletra fi s'utilitza habitualment en els següents contextos:
* Geometria, Matemàtiques: en majúscula, símbol del nombre d'or o raó àuria; en minúscula, del seu invers.
* Representa l'argument d'un nombre complex
* En processament del senyal indica la fase d'una ona
* És una de les coordenades esfèriques
* Inclinada, designa el diàmetre d'una circumferència
* La funció treball
* Matemàtiques, Física i d'altres ciències: sol usar-se per representar angles.
* En física de partícules és el símbol i dona el nom a un dels mesons.
* En AFI representa el so de la fricativa bilabial sorda
Viccionari
# El tercer home

El tercer home (títol original en anglès The Third Man) és una pel·lícula britànica dirigida per Carol Reed l'any 1949. Està doblada al català.
L'aportació d'idees d'Orson Welles a Carol Reed a la pel·lícula sembla evident. Welles havia tingut problemes amb les seves produccions a Hollywood i va decidir fer el salt cap a Europa, on va dirigir i col·laborar en diferents projectes, entre els quals aquest de Carol Reed. La seva primera aparició en pantalla (el moviment d'una làmpada que mostra Harry Lime davant de la cara de sorpresa de Cotten) ha estat considerada una de les millors presentacions d'un personatge en la història del cinema. D'altra banda, tampoc no s'ha d'oblidar la persecució pel clavegueram de Viena, en la qual la pel·lícula assoleix el seu zenit davant de l'excel·lent actuació de Welles. També sembla signada per aquest la gran perspectiva del cementiri de Viena que clou la pel·lícula.
L'obstinada música de cítara, escrita i interpretada per Anton Karas, contribueix al clima depriment i misteriós de la narració.
Per tot això, la pel·lícula va ser considerada la millor pel·lícula britànica de la història del cinema el 1999, pel British Film Institute va votar "El tercer home". El 2011, un sondeig format per 150 actors, directors, escriptors, productors i crítics per a la revista Time Out la va classificar com la segona millor pel·lícula britànica de tots els temps.

## Argument

En el període de postguerra, un escriptor estatunidenc de novel·les barates anomenat Holly Martins (Joseph Cotten) arriba a Viena, ocupada per les quatre potències aliades, on descobreix que el seu millor amic Harry Lime (Orson Welles) ha mort en un estrany accident de trànsit. El cap de la policia militar britànica li insinua que el seu amic s'havia barrejat en la trama del mercat negre de penicil·lina, per la qual cosa Holly intentarà esbrinar què s'amaga realment darrere de la mort del seu amic.

## Repartiment

* Joseph Cotten: Holly Martins
* Orson Welles: Harry Lime
* Alida Valli: Anna Schmidt
* Trevor Howard: comandant Calloway
* Bernard Lee: sergent Paine
* Wilfrid Hyde-White: Crabbin
* Paul Hörbiger: el porter de Harry
* Ernst Deutsch: "Baron" Kurtz
* Siegfried Breuer: Popescu
* Erich Ponto: Dr. Winkel

## Premis i Nominacions
### Premis

* Oscar a la millor fotografia (Robert Krasker)

### Nominacions

* Oscar a la millor direcció (Carol Reed)
* Oscar al millor muntatge (Oswald Hafenrichter)

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ «Entertainment: Best 100 British films - full list.» (en anglès). BBC, 23-09-1999. [Consulta: 21 setembre 2019].
* ↑ «100 best British films: the full list» (en anglès). Time Out [Londres], 09-02-2011. Arxivat de l'original el 13 de febrer de 2011 [Consulta: 21 setembre 2019]. Arxivat 2011-02-13 a Wayback Machine.
* ↑ «The Third Man». The New York Times.
* 1 2 Newman, Kim. 1001 películas que hay que ver antes de morir (en castellà). Barcelona: Grijalbo, 2003, p. 252. ISBN 84-253-3984-7.
# Hendrik Ooms

Hendrik "Henk" Ooms (Halfweg, Haarlemmerliede en Spaarnwoude, 18 de març de 1916 - La Haia, 6 de desembre de 1993) va ser un ciclista neerlandès que fou professional entre 1944 i 1945. Abans, com a amateur, va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín de 1936, en què guanyà una medalla de plata en la prova de tàndem, formant parella amb Bernhard Leene.
Era fill del també ciclista Willem Ooms, professional durant els anys 20.

## Palmarès

* 1936
** Medalla de plta als Jocs Olímpics de Berlín en tàndem
* 1937
** Campió dels Països Baixos de velocitat amateur
* 1938
** Campió dels Països Baixos de velocitat amateur

## Referències

* ↑ «OOMS Henk (Hendrik)». [Consulta: 4 novembre 2024].
* 1 2 «Olympedia – Henk Ooms». [Consulta: 4 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Hendrik Ooms a sitiodeciclismo.net
* Fitxa de Hendrik Ooms a cyclebase.nl
# Hèmon

Segons la mitologia grega, Hèmon (en grec antic Αἵμων, ονος Haímōn), va ser un príncep tebà, fill de Creont i d'Eurídice.
Hi ha dues versions diferents sobre aquest Hèmon: segons la primera, a Hèmon, fill de Creont, el va devorar l'esfinx, i el seu pare, per venjar-ne la mort, va prometre el regne de Tebes a qui deslliurés el país del monstre. Segons l'altra tradició, Hèmon estava promès a Antígona, la filla d'Èdip, i se suïcidà quan aquesta fou condemnada a mort per Creont. Aquesta segona versió és la que utilitza Sòfocles a l'Antígona. De vegades s'atribueix a Hèmon i Antígona un fill anomenat Mèon. Així ho explica Eurípides a la tragèdia desapareguda Antígona.
Un altre Hèmon va ser l'heroi epònim de l'Hemònia, el nom antic de Tessàlia. Era fill de Pelasg i pare de Tèssal, que després donà nom al país. En una altra genealogia, Hèmon forma part dels cinquanta fills de Licàon, fill de Pelasg. Aquesta tradició el considera fundador de la ciutat d'Hemònia, a l'Arcadia.
Una tradició antiga parla d'un Hèmon net de Cadme i fill de Polidor, que havia matat per descuit un company durant una cacera, i per això va haver de fugir a Atenes. Els seus descendents van emigrar a Rodes, i d'allà a Agrigent, a Sicília. Es relacionava al tirà Teró amb aquest llinatge.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 172. ISBN 9788441224223.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 238. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 108. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Den

Den (segle XXX aC - 2995 aC) nom d'Horus: Horus-Den; nom de Nebti: Jaseti; nom d'Horus d'or: Jasetinebu; nom de Nesut-Bity: Jaseti, Sepati, Zemti; nom grec: Usafaidos, Usafais. Fou el cinquè faraó de la primera dinastia de l'antic Egipte. Fill de Djet i de la princesa Merneith, probablement era menor a la mort del seu pare i va governar per un temps la seva mare com a regenta, deixant-li el tron en arribar a l'edat de governar.
Se li atribueix un regnat de 50 o 55 anys (Manethó en dona 20 anys), durant el qual es pensa que va fer expedicions militars al nord-est i al desert de l'est del Nil per uns gravats en una placa de vori. Va fer un cens de tot el poble.
Va estar casat almenys amb quatre dones, però només se'n conserven els noms de tres: Semat, Seixemetka i Serethor. És possible que la reina Betrest hagués estat també la seva esposa. Fou el pare d'Anedjib, que el va succeir. Fou enterrat a Abidos. Quaranta mastabes del seu regne són a Saqqara.
Altres transcripcions del seu nom: Dem, Deuen, Dewen, Dun, Hesepti, Jasty, Kenti, Khaseti, Khasti, Khasty, Oudeni, Oudimou, Qenti, Semdi, Semti, Sengi, Senti, Septy, Tem, Udimu, Usaphais, Wedimu.

## Referències

* ↑ Grajetski, 2005, p. 4-5.

## Bibliografia

* Grajetski, Wolfram. Ancient Egyptian Queens: a hieroglyphic dictionary (en anglès). Londres: Golden House Publications, 2005. ISBN 0954721896.
# Ser Marcantonio

Ser Marcantonio és una òpera de Stefano Pavesi amb llibret d'Angelo Anelli, basat en L'hypocondre, ou La femme qui ne parle point de Jean-Baptiste Rousseau. Es va realitzar per primera vegada al Théâtre-Italien de París el 26 de setembre de 1808.
És el treball de Pavesi que va obtenir més reconeixement, amb 54 actuacions a l'estrena a La Scala i amb moltes altres representacions en altres teatres fins al 1831. El tema de l'ancià que decideix casar-se i imprudentment queda burlat també va ser utilitzat en altres obres del segle xix, el més conegut dels quals és el Don Pasquale de Donizetti.

## Enregistraments

* 2011 - Marco Filippo Romano (Ser Marcantonio), Timur Bekbosunov (Medoro), Silvia Beltrami (Dorina), Svetlana Smolentseva (Lisetta), Massimiliano Silvestri (Pasquino), Loriana Castellano (Bettina), Matteo D'Apolito (Tobia) - Direttore: Massimo Spadano - Südwestdeutsches Kammerorchester Pforzheim. Camerata Bach Choir, Poznań - Enregistrament en viu fet a Bad Wildbad, Alemanya - Naxos 8.660331-32

## Referències

* ↑ «Première di "Ser Marcantonio"». AmadeusOnline.net - Almanacco. Arxivat de l'original el 2014-01-03. [Consulta: 4 juliol 2015].
* ↑ Il libretto dell'edizione Naxos del 2011 riporta Milano, Teatro alla Scala, 26 settembre 1810 come luogo e data della première.
* ↑ Libretto dell'edizione Naxos 2011
* ↑ Gherardo Casaglia. «"Ser Marcantonio" di Pavesi». AmadeusOnline.net - Almanacco. Arxivat de l'original el 2014-01-03. [Consulta: 4 juliol 2015].
* ↑ «PAVESI, S.: Ser Marcantonio». Naxos.
# Carrer Alt del Carme

El Carrer Alt del Carme és un carrer del municipi de Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Va del carrer de Sant Llorenç fins al carrer del Vent. Presenta edificis alineats que conserven el pla de la façana amb alçades variables i obertures rectangulars que en els balcons tenen balustres de ferro forjat. Els murs estan arrebossats i no tenen gaire ornamentació. A la planta baixa dels edificis hi ha tallers, magatzems i alguna botiga, els pisos són habitatges. En el carrer hi ha la Capella de la Mare de Déu del Carme, amb una imatge de després de la Guerra Civil, que va estar sota l'advocació del convent dels Carmelites (segle xvii), a l'antic hospital de Sant Joan, i a la cantonada del carrer del Sol hi havia uns rentadors o safaretjos públics, de forma rectangular, que van ser els últims de Reus, amb accés pel carrer de Alt del Carme.

## Història

És una mostra del creixement setcentista de cases menestrals, refet el segle xix com a indret d'habitatges de les classes populars. És el primer barri reusenc de ravals enfora. Fins als anys 1885-1893, quan l'escorxador es traslladà al lloc actual, el carrer Alt del Carme només arribava a la Placeta de les Basses Noves, on hi havia, i encara hi ha, tot i que museïtzats i convertits en Centre Cívic, els rentadors públics, ja que d'allí en amunt quedava obturat per les instal·lacions de l'antic escorxador. També se l'havia conegut per carrer de l'Arpa.
És un carrer més aviat estret, de 4'5 m. d'amplada. Va ser l'eix de l'actual barri del Carme. Les cases són d'una sola crugia, i sense cap edifici destacable. Per aquest carrer a través del carrer del vent s'accedia (i s'accedeix) a la plaça del Mercadal.

## Referències

* 1 2 «Carrer Alt del Carme». PatMapa. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1-IX-2015].
* 1 2 Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus 06: camí de Cambrils. Reus: l'Ajuntament; COAC, 2024, p. 25. ISBN 9788409559350.
# Panax

Panax és una gènere de petites plantes herbàcies de la família de les Araliàcies.
N'existeixen les següents espècies:
* Panax ginseng: El ginseng xinès o ginseng
* Panax japonicus: El ginseng japonès.
* Panax pseudoginseng: El ginseng de l'Himàlaia.
* Panax quinquefolius: El ginseng americà.
* Panax trifolius: El ginseng nan.
* Panax vietnamensis: El ginseng vietnamita i la seua varietat: P. v. var. fuscidiscus.