OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bandera de Togo

La bandera de Togo, dissenyada per Paul Ahy, fou adoptada de forma oficial el 27 d'abril de 1960.
La tela, de proporcions pràcticament àuries (3:5), mostra cinc franges horitzontals iguals, que alternen els colors groc i verd, amb aquest segon als extrems superior i inferior. A l'extrem superior esquerra, vora del màstil, té un rectangle vermell amb una estrella blanca de cinc puntes al seu centre.
La bandera fa servir els colors panafricans, de la mateixa manera que la bandera d'Etiòpia. Tot i això, el seu disseny és força similar al de la bandera de Libèria, que al seu torn fa referència a la bandera dels Estats Units.

## Banderes històriques

* Protectorat alemany del Togo (1884-1919)
* Protectorat alemany del Togo (proposta)
* Togo Francès (1916–1957)
* Togo Francès (1957–1958)
* Togo (1958–1960)
# María Valero Pérez

María Valero (Almenara, 1937 – 2014) va ser una artista fallera valenciana. Es va introduir en el món de les falles el 1995 de la mà del seu marit, l'artista Alfredo Villalba. La seva obra es troba en diverses poblacions de la Comunitat Valenciana, especialment a Dénia, Sagunt i València. Un dels seus treballs més destacats va ser la falla infantil d'Almirall Cadarso de 2007, amb la qual va aconseguir el Ninot Indultat.

## Referències

* ↑ «Nos ha dejado María Valero» (en castellà). Actualidad Fallera, 06-12-2014. [Consulta: 12 març 2025].
# Odèon d'Agripa

L'Odèon d'Agripa era un odèon que es trobava al centre de l'àgora d'Atenes. Sol datar-se'n la construcció entre el 16-14 aC i el 21-12 aC. La construcció la va ordenar Marc Vipsani Agripa, general romà, gendre d'August com a regal a la ciutat d'Atenes. Els atenencs, en agraïment, van dedicar a Agripa un monument erigit a l'entrada del Propileu de l'Acròpoli.
L'edifici ocupava part de l'antiga plaça, al lloc on al segle iv aC i segle vi aC es trobava l'Orchestra, que estava en desús des de la construcció del Teatre de Dionís.
Tenia una planta rectangular (51,40 m x 43,20 m) i estava compost d'una gran sala de dues plantes, una càvea amb aforament de fins a 1.000 espectadors, dividida en dos sectors de forma circular en l'espai rectangular de la sala. A més a més, tenia un escenari realçat, amb una escena decorada amb estàtues del déu Hermes, de marbre pintat.
L'orquestra, ço és, l'espai per al cor, estava pavimentada amb marbres de colors, i l'escenari estava decorat amb escultures.
La il·luminació la rebia a través d'una obertura practicada a la part alta de les parets, i d'una doble columnata amb sis grans columnes corínties, oberta a la part posterior.
Tenia dues entrades: pel nord s'hi arribava directament a l'orquestra -segurament aquesta entrada era un accés per als actors-, mentre que pel sud, on el complex arquitectònic estava en estreta relació amb la terrassa ja existent a la stoà central, l'entrada era monumental, amb dues fileres de columnes corínties. Pausànies va veure davant de l'entrada meridional diverses estàtues dels reis egipcis.
L'exterior estava circumdat en tres dels seus costats per un criptopòrtic subterrani, que feia de suport a pòrtics decorats amb pilastres corínties. La decoració de la façana del costat nord es recolzava en pilastres, on hi havia estàtues de gegants i de tritons i torsos derivats de les escultures dels frontons del Partenó.
Pels volts del segle ii es va reduir la càvea a 500 espectadors a causa de l'enfonsament del sostre de 25 m, i s'hi va introduir un mur transversal per sostenir-lo. La façana septentrional es va transformar en un pòrtic obert i l'edifici es va destinar a sala de conferències.
El nou edifici, durant la invasió dels hèruls, l'any 267 va quedar destruït. Al lloc on hi havia l'odèon s'hi va construir un edifici romà d'Orient al segle v, amb habitacions, patis, peristils i termes, diversament interpretat com a gimnàs o com a seu d'una escola, o bé com el palau del governador romà d'Orient. El complex va reutilitzar els telamons de l'edifici antic per monumentalitzar l'entrada.
La funció principal en el moment de la caiguda del sostre devia ser la de sala de lectura pública, mentre que les representacions musicals es durien a terme a l'odèon d'Herodes Àtic.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Theatrum». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 8 setembre 2023].
* ↑ Pausànies, Descripció de Grècia I. 8, 6.

## Vegeu també

* Àgora d'Atenes
* Teatre de Dionís

## Enllaços externs

* «Agora Monument: Odeion». agora.ascsa.net [Consulta 8 de setembre de 2023]
# Circumscripció proporcional de Tohoku

La Circumscripció proporcional de Tohoku o bloc proporcional de Tohoku (japonès: 比例東北ブロック, Hirei Tōhoku burokku) és una de les onze circumscripcions electorals de representació proporcional de la Cambra de Representants del Japó, a la Dieta Nacional del Japó. El seu àmbit son les prefectures d'Aomori, Iwate, Miyagi, Akita, Yamagata i Fukushima. A partir de l'introducció del vot proporcional, el districte va elegir 16 diputats en les eleccions de 1996. El 2000 va perdre dos escons. El 2017 aquest nombre es va reduir fins els 13 representants i el 2024 fins els 12.

## Representants

| Candidatura | Candidatura | Candidatura | 1996 | 2000 | 2003 | 2005 | 2009 | 2012 | 2014 | 2017 | 2021 | 2024 |
| | Partit Liberal Democràtic | PLD | 6 | 5 | 6 | 6 | 4 | 5 | 5 | 5 | 6 | 5 |
| | Partit Democràtic Constitucional | PDC | - | - | - | - | - | - | - | 3 | 4 | 4 |
| | Partit Democràtic Popular | PDP | - | - | - | - | - | - | - | - | 0 | 1 |
| | Kōmeitō | KMT | - | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 2 | 1 | 1 | 1 |
| | Partit Comunista del Japó | PCJ | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 0 |
| | Reiwa Shinsengumi | | - | - | - | - | - | - | - | - | 0 | 1 |
| | Nippon Ishin no Kai | Ishin | - | - | - | - | - | 2 | 2 | 0 | 1 | 0 |
| | Partit Socialdemòcrata | PSD | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| Partits desapareguts |||||||||||||
| | Partit Democràtic | PD | 2 | 3 | 5 | 5 | 7 | 3 | 4 | - | - | - |
| | Partit de la Nova Frontera | PNF | 6 | - | - | - | - | - | - | - | - | - |
| | El Vostre Partit | VP | - | - | - | - | 0 | 1 | - | - | - | - |
| | Partit del Futur del Japó | PFJ | - | - | - | - | - | 1 | 0 | - | - | - |
| | Partit Liberal | PL | - | 3 | - | - | - | - | - | - | - | - |
| | Partit de l'Esperança | PE | - | - | - | - | - | - | - | 3 | - | - |
| Total | Total | Total | 16 | 14 | 14 | 14 | 14 | 14 | 14 | 13 | 13 | 12 |

## Referències

* ↑ «自民復調、首相続投へ». Asahi Shinbun, 21-10-1996.
* ↑ «House of representatives 2000 election» (en japonès). Election resources. [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ «衆議院議員総選挙・最高裁判所裁判官国民審査結果調» (en japonès). 総務省自治行政局選挙部, 09-11-2003. [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ «衆議院議員総選挙・最高裁判所裁判官国民審査結果調» (en japonès). 総務省自治行政局選挙部, 11-09-2005. [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ «衆議院議員総選挙・最高裁判所裁判官国民審査結果調» (en japonès). 総務省自治行政局選挙部, 30-08-2009. [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ «衆議院議員総選挙・最高裁判所裁判官国民審査結果調» (en japonès). 総務省自治行政局選挙部, 21-12-2021. [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ «衆議院議員総選挙・最高裁判所裁判官国民審査結果調» (en japonès). 総務省自治行政局選挙部, 19-12-2014. [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ «衆議院議員総選挙・最高裁判所裁判官国民審査結果調» (en japonès). 総務省自治行政局選挙部, 27-10-2017. [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ «衆議院議員総選挙・最高裁判所裁判官国民審査結果調» (en japonès). 総務省自治行政局選挙部, 09-11-2021. [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ «衆議院議員総選挙・最高裁判所裁判官国民審査結果調» (en japonès). 総務省自治行政局選挙部, 01-11-2024. [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ S'inclouen els resultats del Partit de la Restauració del Japó i del seu successor del mateix nom (en japonés) a partir de 2014
* ↑ S'inclouen els resultats del Partit Democràtic (1996-1998) i del seu successor del mateix nom (1998-2014)
# Ciclisme als Jocs Olímpics d'estiu de 2024 - Contrarellotge masculina

La contrarellotge masculina de ciclisme de carretera als Jocs Olímpics d'estiu de 2024 va tenir lloc el dia 26 de juliol de 2024 a París.
El recorregut complet de 32,4 quilòmetres es va revelar el 5 de juliol de 2023 després de la 4a etapa del Tour de França 2023. Els corredors començaren des de Les Invalides i després van creuar el Sena pel Pont de Sully per arribar a la plaça de la Bastille i després al bosc de Vincennes. Els corredors arribaren a la meitat del recorregut després d'una breu incursió als municipis de Val-de-Marne que voregen la capital. Sortint del Bois de Vincennes pel seu castell, travessaren la plaça de la Nació i van tornar a la plaça de la Bastille per unir-se a les carreteres de l'inici del circuit en sentit contrari. El pont Alexandre III acullia la meta de la cursa.
Per primera vegada en la història dels Jocs, la distància i recorregut eren iguals tant per homes com per dones.

## Medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Remco Evenepoel (BEL) | Filippo Ganna (ITA) | Wout van Aert (BEL) |

## Referències

* ↑ «París 2024: Mapa, perfiles, países y participantes» (en castellà). ciclo21, 31-07-2024. [Consulta: 6 agost 2024].
* ↑ «Remco Evenepoel fa història en un recorregut de "merda"». Esport3, 27-07-2024. [Consulta: 8 agost 2024].
# La costanza trionfante degl'amori e de gl'odii

La costanza trionfante degl'amori e degl'odii és un dramma per musica d'Antonio Vivaldi amb llibret en italià d'Antonio Marchi.
L'òpera es va estrenar al Teatro San Moisè de Venècia durant el carnaval, el gener de 1716. Es va programar de nou al mateix teatre el carnaval de 1718, amb el títol Artabano, re de' Parti.

## Personatges

| Personatge | Tipus de veu | Repartiment de l'estrena, 1716 (Director: -) |
| Farnace | contralt (transvestit) | Rosa Mignati |
| Olderico | tenor | Carlo Antonio Mazza |
| Getilde | contralt | Rosa d'Ambreville |
| Eumena | contralt | Chiara Stella Cenacchi |
| Doriclea | soprano | Francesca Miniati |
| Tigrane | contralt castrat | Filippo Piccoli |
| Artabano | tenor | Antonio Denzio |

## Referències

* ↑ italianopera.org
Òperes d'Antonio Vivaldi :
Ottone in villa (1713)
Orlando finto pazzo (1714)
Nerone fatto Cesare (1715)
Arsilda, regina di Ponto (1716)
La costanza trionfante (1716)
L'incoronazione di Dario (1717)
Tieteberga (1717)
Armida al campo d'Egitto (1718)
Scanderbeg (1718)
Teuzzone (1719)
Tito Manlio (1719)
La verità in cimento (1720)
La Silvia (1721)
Ercole su'l Termodonte (1723)
Dorilla in Tempe (1726)
Farnace (1727)
Orlando furioso (1727)
Siroe, re di Persia (1727)
Ipermestra (1727)
Rosilena ed Oronta (1728)
Atenaide (1729)
Argippo (1730)
La fida Ninfa (1732)
Motezuma (1733)
L'Olimpiade (1734)
Bajazet (1735)
Griselda (1735)
L'Adelaide (1735)
Catone in Utica (1737)
Rosmira (1738)
L'oracolo in Messenia (1738) :
Llista d'obres de Vivaldi :
# Força iònica

La força iònica, I, és una mesura de la concentració total d'ions en dissolució. Aquesta magnitud fou definida el 1921 pels químics nord-americans Gilbert Newton Lewis i Merle Randall, argumentant que la variació dels coeficients d'activitat d'una dissolució estava correlacionada amb ella.
En el tractament de les dissolucions d'electròlits es defineix força iònica, I, mitjançant l'expressió:
$I={\frac {1}{2}}\cdot \sum _{i}z_{i}^{2}\cdot m_{i}$
on z$_i$ representa la càrrega elèctrica de l'ió i i m$_i$ la seva molalitat. La suma s'estén a tots els ions que estan en dissolució. Per exemple en una dissolució 1,00 molal de nitrat de bari, Ba(NO₃)₂, es produeix la dissociació electrolítica representada per la següent equació:
i tenim en dissolució pel Ba$^{2+}$ una càrrega elèctrica de +2 i una concentració d'1,00 molal i pel nitrat, NO₃$^-$ una càrrega elèctrica -1 i una concentració 2,00 molal. La força iònica val:
$I={\frac {1}{2}}\left(1\cdot 2^{2}+2\cdot 1^{2}\right)=3{\text{ m}}$
El concepte de força iònica és important perquè en dissolucions diluïdes els coeficients d'activitat i altres propietats depenen d'ella. Així en la teoria de Debye-Hückel s'obté una equació, la llei límit de Debye-Hückel, vàlida per a dissolucions diluïdes, que prediu que, en el límit de dilució, el logaritme del coeficient d'activitat iònic mitjà és funció lineal de l'arrel quadrada de la força iònica. L'expressió del coeficient d'activitat de l'espècie iònica i és segon Debye i Hückel:
$\log \gamma _{i}=-A\cdot z_{i}^{2}\cdot {\sqrt {I}}$
i pel coeficient d'activitat iònic mitjà d'un electròlit M$_{ν+}$·A$_{ν-}$:
$\log \gamma _{\pm }=-A\cdot \left|z_{+}\cdot z_{-}\right\vert \cdot {\sqrt {I}}$
on A és una constant que depèn de la temperatura i de la naturalesa del dissolvent, i per a l'aigua, a 298 K, val 0,509. L'equació anterior s'anomena llei límit de Debye-Hückel.
Tanmateix per a un no-electròlit el logaritme del coeficient d'activitat varia directament amb la força iònica, augmentant, mentre que per a un electròlit el coeficient d'activitat disminueix al principi. Això implica que la solubilitat d'un no-electròlit en aigua disminueix amb l'addició d'un electròlit que augmenta la força iònica; és el fenomen conegut com a efecte salificant.

## Referències

* ↑ Harris, D.C. Análisis químico cuantitativo (en castellà). 3ª. Barcelona: Reverté, 2007. ISBN 84-191-7224-6.
* ↑ Lewis, G.N.; Randall, M J. Am. Chem. Soc., 43, 1112, 1921.
* ↑ Díaz Peña, M.; Roig Muntaner, A. Química física (en castellà). 1ª. Madrid: Alhambra, 1980. ISBN 84-205-0575-7.
* ↑ Rodríguez, J. A.; Ruíz, J. J. i Urieta, J. S.. Termodinámica química. Madrid: Síntesis, setembre 2000. ISBN 84-7738-581-5.
* ↑ Glasstone, S. Termodinámica para químicos (en castellà). 5a. Madrid: Aguilar, 1977 (Ciencia y técnica). ISBN 84-03-20059-5.
# Criptea

Criptea (en grec antic κρυπτεία) era una prova de combat introduïda a Esparta se suposa que per les lleis de Licurg, de la que parlen diferents autors antics.
S'ha discutit quina era la seva missió essencial. Els èfors, segons Plutarc que cita l'autoritat d'Aristòtil, seleccionaven periòdicament (potser una vegada a l'any, però això no es diu expressament) a un grup de joves espartans als que enviaven en diverses direccions per tot el país amb la missió matar ilotes sense cap escrúpol, especialment a la nit, tants com en podien trobar. A més, alguna vegada, però no cada any, enviaven espartans armats amb dagues que potser també mataven de dia si els ilotes eren forts. Segons Plutarc això es feia perquè segurament els ilotes estaven sota una espècie de toc de queda durant la nit, i no podien sortir de casa seva. I s'atacava als més forts i valents per tal d'evitar insurreccions.
La criptea era considerada una espècie d'entrenament militar, tal com a Atenes feien amb els efebs, però sense aquesta vessant assassina. Alguns autors pensen que en realitat era una espècie de policia secreta, un cos creat per a mantenir controlats els ilotes i possiblement els periecs. Aquesta institució servia a més de controlar possibles insurreccions, per a familiaritzar els seus components en la lluita per sorpresa i cos a cos. Alguns autors consideraven la criptea com un ritu de pas.
Se sap que al menys en una ocasió, per ordre dels èfors es van matar dos mil ilotes, segons diu Tucídides, i encara que no es coneixen clarament les circumstàncies, podria haver estat obra dels participants a la criptea.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Crypteia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 9-XII-2020].
# Mutació silenciosa

Les mutacions silencioses o silents són mutacions puntuals en les quals el nou aminoàcid que és codificat és similar a l'antic aminoàcid.
En el laboratori són útils per induir dianes detectables per als enzims de restricció sense alterar el producte final. Això és molt útil de cara als marcadors de selecció dels plasmidis. També serveixen per adaptar l'ús del codó d'un gen aïllat d'eucariota a l'ús de codó del bacteri hoste, en què s'introduirà el gen eucariota, ja que la freqüència de codons entre espècies no és la mateixa.

## Referències

* ↑ Ingraham, John L.; Ingraham, Catherine A. Introducció a la microbiologia. Reverte, 1999, p. 170. ISBN 8429118640.
# Esfinx grossa de la vinya

L'esfinx grossa de la vinya (Deilephila elpenor) és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels esfíngids (Sphingidae) amb una distribució geogràfica molt àmplia, trobant-se des de Portugal fins a la Xina i el Japó, però no a Taiwan, incloent-hi els Països Catalans.

## Característiques

Té un cos fort, amb tons suaus morats i rosats. L'envergadura és de 60-70 mm. Les ales anteriors tenen el mateix color morat que el cos i l'abdomen, amb estries nebuloses de color verd oliva. Les ales posteriors però, tenen una zona negra que contrasta amb els altres tons.

## Història natural

A la zona del Mediterrani els adults apareixen entre la primavera i finals de setembre en dues generacions. Els adults volen al vespre tot xuclant el nèctar de les flors.
La femella pon els ous sota les fulles de les plantes que escull. Les erugues mengen les fulles de la matajaia (Epilobium hirsutum) i l'espunyidella (Galium spp). Si manquen aquestes, poden menjar fulles de la fúcsia i la salicària.
Les erugues totalment desenvolupades arriben a fer 7,5 cm de llarg. Són grises i tenen unes taques grans sobre la pell que semblen ulls. Quan se sent amenaçada, l'eruga es posiciona de manera tal que la projecció del cos recorda al cap d'una serp. Sembla que aquesta postura agressiva pot ser efectiva per a espantar ocells.

## Espècies relacionades

* Petit borinot morat, molt similar però de menors dimensions.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 1r juny 2024].
* 1 2 3 4 5 «Deilephila elpenor elpenor». [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ Bestmann, H. J.; Erler, J.; Garbe, W.; Kern, F.; Martischonok, V.; Schäfer, D.; Vostrowsky, O.; Wasserthal, L. T. «Pheromone components of the female elephant hawk-moth, Deilephila elpenor, and the silver-striped hawk-moth, Hippotion celerio». Experientia, 48, 6, 1992, pàg. 610–613. DOI: 10.1007/BF01920249.
# Penicillium chrysogenum

El Penicillium chrysogenum o Penicillium notatum és un fong del qual s'obté l'antibiòtic penicil·lina. Alexander Fleming en va establir la filogènia molecular el 1928.

## Referències

* ↑ A manual of the Penicillia. Williams & Wilkins Company (Baltimore), 1949.
* ↑ Houbraken, Jos; Frisvad, Jens C.; Samson, Robert A. «Fleming's penicillin producing strain is not Penicillium chrysogenum but P. rubens» (en anglès). IMA Fungus, vol. 2, 1, 2011, pàg. 87–95. DOI: 10.5598/imafungus.2011.02.01.12. PMC: 3317369. PMID: 22679592.
* ↑ Houbraken, J.; Frisvad, J.C.; Seifert, K.A.; Overy, D.P.; Tuthill, D.M.; Valdez, J.G.; Samson, R.A. «New penicillin-producing Penicillium species and an overview of section Chrysogena» (en anglès). Persoonia - Molecular Phylogeny and Evolution of Fungi, vol. 29, 1, 31-12-2012, pàg. 78–100. DOI: 10.3767/003158512X660571. PMC: 3589797. PMID: 23606767.
# Simfonia núm. 3 (Schubert)

La Simfonia núm. 3 en re major, D. 200, és una obra de Franz Schubert, composta entra el maig i el juny 1815, a l'edat de 18 anys.
Aquest any va ser particularment fèrtil per al músic, ja que va compondre més d'un centenar de lieder entre els quals destaca Erlkönig. Aquesta tercera simfonia és posterior en alguns mesos a la Simfonia núm. 2.
La difusió pública de l'obra va ser molt posterior a la mort del compositor; va caldre esperar el 19 de febrer de 1881 a Londres per escoltar la simfonia íntegrament. És probable que de manera privada fos interpretada en el transcurs d'alguna schubertiada, una reunió d'amics de Schubert.
L'obra consta de quatre moviments i la seva execució dura aproximadament uns 20 minuts.
* Adagio maestoso — Allegro con brio
* Allegretto
* Menuetto. Vivace
* Presto vivace

## Enllaços externs

* (anglès) Nota de l'obra a la web de l'Orquestra Filharmònica de Nova York
# Tapir asiàtic

El tapir asiàtic (Tapirus indicus) és l'espècie de tapir més grossa i l'única nadiua d'Àsia. El seu nom científic es refereix a les Índies, l'hàbitat natural de l'espècie. En malai, se'l denomina sovint cipan o tenuk.

## Referències

* ↑ Entrada «Tapirus indicus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Horstedt

Horstedt (frisó septentrional Hoorst , danès Horsted) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Nordsee-Treene, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba al nord de Husum en la carretera federal 5, que funciona com una derivació de Husum, al nord i després deriva cap a Niebüll.
# Osseo (Minnesota)

Osseo és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 2.434 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Osseo tenia 2.434 habitants, 1.035 habitatges, i 606 famílies. La densitat de població era de 1.220,5 habitants per km².
Dels 1.035 habitatges en un 27% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,8% hi vivien parelles casades, en un 10,5% dones solteres, i en un 41,4% no eren unitats familiars. En el 34,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 15% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,2 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,83.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,4% tenia menys de 18 anys, un 9,8% entre 18 i 24, un 29% entre 25 i 44, un 20,1% de 45 a 60 i un 21,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.685$ i la renda mediana per família de 52.083$. Els homes tenien una renda mediana de 38.150$ mentre que les dones 27.917$. La renda per capita de la població era de 23.507$. Entorn del 2,3% de les famílies i el 2,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Osseo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Osseo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Escut de Tailàndia

L'escut de Tailàndia, més un emblema que no un escut heràldic, fou adoptat durant el període Ayutthaya, regne que va governar el país des del segle xiv fins al xviii. De 1873 a 1910 fou substituït per les armes de Siam, aquestes sí adaptades a les normes de l'heràldica occidentals; com que el rei Chulalongkorn, que era qui les havia proposades, trobava que tenien un aire massa occidentalitzant i no s'hi representava el símbol tradicional del poder reial, l'ocell déu Garuda, es va decidir tornar a l'emblema de sempre, que prèviament havia estat acompanyat de les deïtats Vixnu i Naga.
La figura de Garuda és compartida per la mitologia budista i hindú. A Tailàndia, és usada com a símbol de la família reial i de l'autoritat, on és coneguda amb el nom de Krut Pha, literalment 'Garuda com a vehicle (de Vixnu)'. És l'emblema del rei.
El Garuda també apareix a l'escut d'Indonèsia i al de la ciutat d'Ulan Bator (la capital de Mongòlia).

## Altres escuts

* Escut del Regne de Siam, amb l'elefant reial de tres caps, l'elefant de Lan Xang i dos punyals malais (1873-1910)

## Vegeu també

* Bandera de Tailàndia
* Garuda
* Escut d'Indonèsia
# Egas Cueman

Egas Cueman (Brussel·les, segle XV - Castella, 18 de setembre de 1495 $^{(Gregorià)}$) va ser un escultor i arquitecte flamenc del segle XV que va arribar a la península Ibèrica junt amb el seu germà Hannequin de Brussel·les cap a 1440. Va col·laborar amb els Reis Catòlics durant els segles XV i XVI. Va desenvolupar l'estil isabelí, estant una de les seves obres més importants el sepulcre dels comtes Velasco a Guadalupe (Càceres). Potser a ell es deguin també els timpans i la Verge del mainell de la Porta «de los Leones» de la Catedral de Toledo.

## Referències

* ↑ «Egas Cueman» (en castellà). Biografías y Vidas. [Consulta: 13 agost 2023].
* 1 2 3 «Artehistoria». Arxivat de l'original el 2012-02-03. [Consulta: 13 agost 2023].