OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enric Soler i Raspall

Enric Soler i Raspall (Terrassa, 1966) és un escriptor i viatger especialitzat en literatura de viatges. Fa servir un llenguatge directe i amè i s'apropa als estils de les literatures clàssiques.

## Obres

* Pantocràtor, seguint Puig i Cadafalch i la missió arqueològica de 1907
* Per la Ruta 40: a través de la Patagònia de Bruce Chatwin (reedició amb extres)
* Ki, Ki, So, Sooo!: les nou portes del Zangskar. <ref {{{títol}}}. Sant Celoni: Tushita edicions, 2012 (Cavalls de Vent). ISBN 978-84-940665-0-4.
* Maleïdes muntanyes. Premi Narcís de Puigdevall de Cassà de la Selva.
* Sota el cel de Tushita: viatge al Ladakh, el petit Tibet de l'Índia Figueres: BRAU, 2004. Col·lecció "Ulyssus". ISBN 84-95946-36-X
* Un estiu de guaita: quadern d'anotacions escrites dalt del cim del Montcau durant l'estiu de 1994 Terrassa: Centre Excursionista de Terrassa, 1997. ISBN 84-605-6867-9
* Escolta, vent: anotacions del diari de la travessada "Pas a Pas 1993", Cap de Creus - Cabo Fisterra, 1.600 km a peu i en solitari (octubre 1993-juliol 1994)

## Referències

* ↑ Barder, Montse. «Enric Soler», 28-10-2019. [Consulta: 4 desembre 2022].
* ↑ «Patagonia Myths and Realities».
* ↑ Pantocrator. Tushita edicions, 2016 (‘Pas a pas').
* ↑ Per la ruta 40 : a través de la Patagònia de Bruce Chatwin : Patagonia. [Sant Celoni, Barcelona]: Tushita, 2012. ISBN 978-84-940665-1-1.
* ↑ Soler i Raspall, Enric. Maleïdes muntanyes! crònica d'una amistat. [Figueres]: Brau, 2008. ISBN 978-84-96905-08-5.
* ↑ Moret, Xavier. «Enric Soler Raspall: "Viajamos diez días por el desierto sin ver a nadie"» (en castellà). El periòdico, 10-05-2009. [Consulta: 4 desembre 2022].
* ↑ Soler i Raspall, Enric. Escolta, vent: anotacions del diari de la travesada "Pas a Pas 1993", Cap de Creus - Cabo Fisterra, 1.600 km a peu i en solitari (octubre 1993-juliol 1994). Argentona: L'Aixernador, 1996. ISBN 84-88568-79-7.

## Enllaços externs

* «Enric Soler i Raspall».
* «Camins literaris».
* «Xerrades audiovisuals», 28-09-2010.
# Svetlana Semiónova

Svetlana Semiónova (rus: Светлана Степановна Семёнова) (Pskov, 11 de maig de 1958) és una exremadora russa que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics de Moscou, on guanyà la medalla de bronze en la competició del quatre amb timoner, formant equip amb Nina Txeremíssina, Maria Fadeeva, Galina Sovetnikova i Marina Studneva. En el seu palmarès també destaquen tres medalles d'or i una de bronze al Campionat del món de rem.

## Referències

* ↑ «Svetlana Semyonova Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 17 octubre 2019].
* ↑ Fitxa a worldrowing.com FISA
# Bagatel·les, Op. 119 (Beethoven)

Les onze Bagatel·les, Op. 119 van ser compostes per Ludwig van Beethoven entre els anys 1790 i principis de la dècada de 1820. A la fi de 1803, ja havia esbossat les bagatel·les núm. 1 a la núm. 5 (juntament amb altres obres curtes per a piano que mai va publicar). El 1820, va compondre les últimes cinc Bagatel·les Op. 119, i les va publicar com un conjunt de cinc peces el 1821. L'any següent, va revisar els seus antics esbossos de bagatel·les per crear una nova col·lecció i publicar-la, afegint una última bagatel·la, la núm. 6, composta a finals de 1822. Llavors va enviar aquest conjunt de sis peces a Anglaterra per a la seva publicació el 1823, juntament amb les núms. 7 a 11, que encara no havien estat publicades.

## Publicació

L'editor anglès va publicar les onze bagatel·les juntes com una col·lecció, i no queda clar fins a quin grau això respectava les intencions del compositor. Alguns estudiosos han argumentat que les dues meitats de la Op. 119 —Núms. 1 a 6, i Núms. 7 a 11— s'entenen millor com a col·leccions separades. No obstant això, també és possible que quan Beethoven va compondre la núm. 6, a finals de 1822, ja havia planejat enviar les onze peces a Anglaterra. En aquest cas, la núm. 6 no s'entén com una conclusió de les cinc primeres, sinó com una manera de connectar amb les darreres cinc. La relació entre les tonalitats i les similituds temàtiques entre la núm. 6 i la 7 donen motiu a aquesta hipòtesi, així com el fet que en la correspondència posterior, Beethoven expressa que està molt satisfet amb la forma en què les bagatel·les foren publicades a Anglaterra.

## Estructura

* Sol menor. Allegretto
* Do major. Andante con moto
* Re major. A l'Allemande
* La major. Andante cantabile
* Do menor. Risoluto
* Sol major. Andante. Allegretto
* Do major. Allegro, ma non troppo
* Do major. Moderato cantabile
* La menor. Vivace moderato
* La major. Allegramente
* Si bemoll major. Andante, ma non troppo
Una interpretació de la Op. 119 dura al voltant de catorze minuts.

## Vegeu també

* Bagatel·les, Op. 33
* Bagatel·les, Op. 126
# El Golfet

El Golfet, o el Gou, és una badia del sector litoral del municipi del Port de la Selva (Alt Empordà), situada al Parc Natural del Cap de Creus, entre el Cap Gros a ponent i la punta dels Farallons del Golfet a llevant. És un dels llocs més emblemàtics de la Mar d'Amunt. És una badia ampla, al seu interior hi ha la Cala Galera, amb alguns illots davant, la petita Cala Talabre i al fons cala Tavellera -profunda, on desguassa la riera del mateix nom-, el cap del Ravener, les penyes Roges i cala Prona.
Al segle XVI es construí la torre de Sant Baldiri, a la vall del torrent de la Galera, a la zona nord del massís del cap de Creus, per a vigilar l'accés marítim pel Gou.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «el Port de la Selva». Gran Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Aizpun de la Escosura, Fernando «Interpretació geomètrica de l’emplaçament del monestir de Sant Pere de Rodes». Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, 2018, pàg. 19.
* ↑ «Torre de Sant Baldiri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Balades, Op. 10 (Brahms)

Les quatre Balades, Op. 10 de Johannes Brahms constitueixen un dels millors exemples de la música lírica escrita per a piano durant la seva joventut. Estan datades 1854 i dedicades al seu amic Julius Otto Grimm. La seva composició coincideix amb el començament de l'afecte que duraria tota la vida del compositor cap a Clara Schumann, l'esposa de Robert Schumann, el compositor que va ajudar a llançar la carrera de Brahms.
Frédéric Chopin havia escrit l'última de les seves famoses Balades només 12 anys abans, però Brahms va tractar al gènere de forma diferent a Chopin, i va optar per prendre literalment el seu origen en la poesia narrativa. Les Balades estan disposades en dos grups amb tonalitats major i menor. La primera balada va ser inspirada per un poema escocès, Edward de la col·lecció Stimmen der Völker in Liedern compilat per Johann Gottfried Herder. És també un dels millors exemples de l'estil bard de Brahms, que evoca un passat mitològic.
Brahms va tornar a la forma de balada amb les Sis peces per a piano, op. 118. Els seus Duets, Op. 75 també són balades, que inclouen el poema Edward, el mateix que va inspirar la Balada op. 10, núm. 1.

## Tonalitats

* Op 10 núm. 1 en re menor. Andante
* Op 10 núm. 2 en re major. Andante
* Op 10 núm. 3 en si menor. Intermezzo. Allegro
* Op 10 núm. 4 en si major. Andante.

## Bibliografia

* ↑ Rosen, Charles. [Balades, Op. 10 (Brahms), p. 323, a Google Books The Romantic Generation]. Harvard University Press, 1998, p. 323. ISBN 978-0-674-77934-1.
* ↑ Musgrave, Michael. [Balades, Op. 10 (Brahms), p. 23, a Google Books The Music of Brahms]. Clarendon Press, 1985, p. 23–25. ISBN 978-0-19-816401-2.
* Geiringer, Karl. Altanera. Brahms. Su vida y su obra, 1984, p. 357. ISBN 84-7475-166-7.

## Enllaços externs

* Brahms, Balada Op. 10 núm. 1 a Classical Connect
# Variacions sobre un tema de Paganini (Brahms)

Les Variacions sobre un tema de Paganini, Op. 35, (en alemany, Variationen über ein Thema von Paganini) és una obra de Johannes Brahms per piano sol composta l'any 1863. Està basada en el Caprici núm. 24 en la menor de Niccolò Paganini.
Brahms pretenia que l'obra fos quelcom més que un conjunt de tema i variacions; cada variació també té la característica d'un estudi. El va publicar com a Studien für Klavier: Variationen über ein Thema von Paganini (Estudis per a pianoforte: Variacions sobre un tema de Paganini). És una obra sorprenentment vistosa per ser de Brahms, més pròpia de Liszt. De fet, l'obra va ser composta per a Carl Tausig, un virtuós del piano.
És coneguda per la seva profunditat emocional i els reptes tècnics per a l'intèrpret. David Dubal la descriu com a "una llegenda en la literatura de piano" i "diabòlica" "una de les obres subtilment més difícils del repertori." Clara Schumann la va anomenar Hexenvariationen (Variacions de les bruixes) a causa de la seva dificultat. Dubal cita al crític James Huneker:
   «Brahms i Paganini! Quina estranya parella en un arnés? Caliban i Ariel, Júpiter i Puck. El estòlid alemany, el vibràtil italià! Tot i així guanya la fantasia, fins i tot encara que es produeixi en una tetera teutònica acollidora ... Aquestes variacions diabòliques, la darrera paraula en la literatura tècnica del piano, presenta també importants problemes espirituals. Per interpretar-la, requereix dits d'acer, un cor de lava ardent i el valor d'un lleó.»
L'obra es presenta en dos llibres. Cada llibre obre amb el tema de Paganini (Caprice núm. 24 en la menor), i li segueixen catorze variacions. La variació final de cada secció és virtuosística i culminant.

## Referències

* 1 2 (Dubal 2004, p. 435)
* ↑ (Dubal 2004, p. 49)
* ↑ (Swafford 1999, p. 281)

## Bibliografia

* Dubal, David. The Art of the Piano: Its Performers, Literature, and Recordings. 3rd. Amadeus Press, 2004.
* Swafford, Jan. Johannes Brahms: A Biography. Nova York: Vintage Books, Random House, 1999. ISBN 978-0679745822.

## Enllaços externs

* Beggerow, Alan. «Brahms - Studies For Pianoforte, Variations On A Theme Of Paganini Opus 35». Musical Musings Blog, 23-01-2014.
* Hansen, Kelly Dean. «Opus 35 Listening Guide - Variations on a theme of Paganini (Studies for Piano)», 09-01-2009.
# Dorsal Aegir

La dorsal Aegir és una dorsal oceànica extinta en l'extrem nord de l'oceà Atlàntic.
Es tracta d'un segment extingit de la dorsal atlàntica mitjana situada a l'extrem nord de l'oceà Atlàntic. La dorsal marca la frontera de ruptura inicial entre el continent de Groenlàndia i Noruega, al llarg de la qual va començar l'extensió del fons marí a l'inici de l'Eocè quan es va formar l'oceà Atlàntic nord.

### Formació

Al final de l'Eocè, la recent formació de la dorsal Kolbeinsey es va allargar cap al nord des d'Islàndia, separant del micro-continent Jan Mayen de la placa de Groenlàndia. A mesura que es va formar la dorsal Kolbeinsey, l'activitat a la dorsal Aegir va minvar, cessant completament al final de l'Oligocè, quan la dorsal Kolbeinsey va contactar amb la zona de fractura de Jan Mayen.
L'escorça, relativament prima a l'indret, i la curta vida activa de la dorsal Aegir, són una anomalia si es té en compte la proximitat respecte del punt calent d'Islàndia, ja que normalment, els punts calents (hot spot) del mantell, reposen contínuament els materials que aixequen l'escorça i activen les dorsals oceàniques.

### Extinció

És possible que les tensions associades a la tectònica de plaques i l'estructura mecànica de la litosfera, produïssin una situació en la qual l'extensió de la dorsal Kolbeinsey fos afavorida per la dorsal Aegir. El material del punt calent sortiria de la dorsal Aegir i fluiria cap a la dorsal Kolbeinsey, produïnt-se l'extinció definitiva.

## Referències

* ↑ http://www.agu.org/pubs/crossref/1992/91JB03096.shtml Arxivat 2011-06-06 a Wayback Machine.
* ↑ «Microcontinent Jan Mayen» (en anglès), 2024. [Consulta: 27 febrer 2024].
* ↑ E. E. Greenhalgh; N. J. Kusznir «[https://www.mantleplumes.org/WebDocuments/Greenhalgh_Kusznir_2007_GL029440.pdf Evidence for thin oceanic crust on the extinct Aegir Ridge, Norwegian Basin, NE Atlantic derived from satellite gravity inversion]» (PDF). GEOPHYSICAL RESEARCH LETTERS, 34, L06305, 2007. DOI: 10.1029/2007GL029440.
* ↑ Johnson, G.L. et al. «[Origin and structure of the Iceland Plateau and Kolbeinsey Ridge Origin and structure of the Iceland Plateau and Kolbeinsey Ridge]». Journal of Geophysical Research, 77, 29, 1972, pàg. 5688-5696. DOI: 10.1029/JB077i029p05688.
* ↑ Rey, S.S. et al. «Formation of the Jan Mayen Microcontinent, the Norwegian Sea» (PDF). American Geophysical Union, Fall Meeting 2003, 2003, pàg. abstract. Bibcode: 2003AGUFM.T31D0872R.
* 1 2 Howell, Samuel M. et al. «The origin of the asymmetry in the Iceland hotspot along the Mid-Atlantic Ridge from continental breakup to present-day». Earth and Planetary Science Letters, 392, 2014, pàg. 143-153.. Bibcode: 2014E&PSL.392..143H. DOI: 10.1016/j.epsl.2014.02.020.

## Vegeu també

* Dorsal de Kula-Farallon
# Sergio González Martínez

Sergio González Martínez (nascut el 14 de maig de 1997) és un futbolista murcià que juga al CD Tenerife com a defensa central.

## Carrera de club

Nascut a Cartagena, Múrcia, González es va formar com a juvenil al Cádiz CF. Va fer el seu debut com a sènior amb el filial el 17 de maig de 2015, començant com a titular en una derrota per 2-3 a casa contra el CD Mairena a Tercera Divisió.
González va fer el seu debut amb el primer equip el 15 de maig de 2016, començant com a titular en una victòria fora de casa per 1-0 contra el Real Jaén a Segona Divisió B. El seu debut professional va tenir lloc l'11 de gener de 2018 quan va començar amb una derrota per 1-2 contra el Sevilla FC a la Copa del Rei de la temporada.
El 9 de juliol de 2018, González va signar un nou contracte de tres anys. Va debutar a Segona Divisió el 23 de febrer de 2019, jugant 12 minuts en una victòria a casa per 3-2 contra el Gimnàstic de Tarragona.
El 21 de gener de 2020, González va renovar el seu contracte amb els Amarillos fins al 2023, i va acabar la la temporada amb 17 aparicions amb el primer equip, mentre el seu equip va aconseguir l'ascens a La Liga. Ascendit definitivament a la plantilla principal de la 2020-21, va debutar a la primera categoria el 12 de setembre en començar amb una derrota a casa per 0-2 contra el CA Osasuna.
Poc després del seu debut a la primera fila, però, González es va separar de la plantilla del primer equip i no va poder jugar al Cadis. El 12 de gener de 2021 va ser cedit al CD Tenerife de segona divisió fins al final de la campanya.
El 21 de juliol de 2021, González va signar un contracte indefinit de tres anys amb el Tenerife.

## Referències

* ↑ «Real Jaén 0–1 Cádiz CF: Una alegría antes del juicio final» (en castellà). La Voz Digital, 15-05-2016. [Consulta: 14 gener 2018].
* ↑ «Agua en el desierto» (en castellà). Marca, 11-01-2018. [Consulta: 14 gener 2018].
* ↑ «El canterano Sergio González renueva tres temporadas» (en castellà). Cádiz CF, 09-07-2018. [Consulta: 10 juliol 2018].
* ↑ «Sergio González renueva hasta 2023» (en castellà). Cádiz CF, 21-01-2020. [Consulta: 13 setembre 2020].
* ↑ «El Cádiz paga la novatada» (en castellà). Marca, 12-09-2020. [Consulta: 13 setembre 2020].
* ↑ «AFE acusa al Cádiz de vulnerar los derechos de sus trabajadores en el caso de Sergio González» (en castellà). Marca, 30-09-2020. [Consulta: 5 octubre 2020].
* ↑ «Sergio González jugará en el Tenerife hasta final de temporada» (en castellà). Cádiz CF, 12-01-2021. [Consulta: 13 gener 2021].
* ↑ «Sergio González, nuevo jugador del CD Tenerife para las próximas tres temporadas» (en castellà). CD Tenerife, 21-07-2021. [Consulta: 16 agost 2021].

## Enllaços externs

* Sergio González Martínez a BDFutbol
* Sergio González profile at Cadistas1910 (en castellà)
* Sergio González Martínez a La Preferente (castellà)
* Sergio González Martínez, Fitxa a Soccerway
# Nom del mig

El nom del mig (o segon prenom) és una porció del nom propi, situat entre el prenom i el cognom.
És típic als Estats Units d'Amèrica, on se l'anomena "The Middle Name", però també es pot considerar nom del mig el segon prenom dels eslaus i dels brasilers. És un nom que va entre el prenom i el cognom i s'utilitza només en situacions formals, de manera semblant a com fem nosaltres amb el segon cognom; a vegades en situacions col·loquials se substitueix per la lletra inicial.
Als Estats Units algunes persones no en duen, i en alguns països eslaus s'obté a partir del prenom del pare, amb uns sufixos que en rus són –itx, -èvitx o –òvitx per als hòmens (el fill d'un "Serguei Ílitx Pàvlov" es dirà, posem per cas, "Borís Serguéievitx Pàvlov") i –evna per a les dones (la filla d'un "Serguei Ílitx Pàvlov" es dirà, per exemple, "Marina Serguéievna Pàvlova"). Exemples de persones reals: John Fitzgerald Kennedy, Elvis Aaron Presley, Piotr Ilitx Txaikovski, Anna Matvéievna Pàvlova o Rivaldo Vítor Borba.
El segon element dels prenoms compostos, habituals en moltes cultures, com la catalana, té una gran semblança amb el nom del mig. Però se'n diferencia en el fet que –en general– no se'n prescindeix: si algú es diu "Josep Maria" o "Josep Lluís", rarament la gent l'anomenarà simplement "Josep"; per tant, com que forma una unitat amb el primer element, per això parlem d'un prenom compost.
# Olena Teroixina

Olena Teroixina (ucraïnès: Олена Борисівна Терьошина) (Kíiv, 6 de febrer de 1959) és una ex-remadora ucraïnesa que va competir sota bandera soviètica durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics de Moscou, on guanyà la medalla de plata en la competició del vuit amb timoner del programa de rem. En el seu palmarès també destaquen set medalles d'or i una de bronze en el vuit amb timoner del Campionat del món de rem.

## Referències

* ↑ «Olena Teroshyna Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 10 octubre 2019].
* ↑ Rudern – Weltmeisterschaften – Achter – Damen. sport-komplett.de
* ↑ «Fitxa a worldrowing.com». Arxivat de l'original el 2021-01-12. [Consulta: 10 gener 2021].
# Agènor (fill de Fegeu)

Agènor (en grec antic: Ἀγήνωρ 'Agénōr') va ser, segons la mitologia grega, fill de Fegeu, rei de Fegea, a l'Arcàdia.
Pausànias, diu que els noms dels tres fills de Fegeu eren Alfesibea, Tèmen i Arsínoe, però Apol·lodor diu que noms dels fills (sempre tres) eren Arsinoe, Prònous i Agènor. Se'ls coneixia amb noms diferents, però les vides dels tres fills eren similars i el mite i la mort dels dos germans és molt semblant en les versions transmeses.
Fegeu va ordenar als seus dos fills, Agènor i Prònous que posessin un parany al seu cunyat Alcmeó per matar-lo i així ho van fer. Cal·lírroe, la nova esposa d'Alcmeó, va exigir venjança i va enviar als seus dos fills, Acarnà i Amfòter perquè prenguessin venjança i els van esperar de camí a Delfos. Quan van trobat a Prònous i Agènor els van matar.
Segons Pausànias, els fills de Fegeu van regnar sobre Fegea durant la guerra de Troia.

## Referències

* 1 2 3 Pausànias. Descripció de Grècia, VI, 17, 4; IX, 41, 2
* 1 2 Apol·lodor. Biblioteca mitològica, III, 7, 6
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 196. ISBN 9788496061972.
# Ailux

Júlia Planes, de nom artístic Ailux (Barcelona, 13 d'abril 2000 - 30 de setembre de 2022), va ser una cantautora catalana que va morir sobtadament als vint-i-dos anys pocs dies abans de la sortida del seu primer disc, que va publicar-se pòstumament.
Ailux (Júlia Planes) tenia molts interessos artístics: música, teatre, coral, etc. Però la seva vocació era fer cançons i desitjava fer concerts per difondre-les el 2023. Ja n'havia fet alguns abans, en festes de barri. El seu primer disc, La lluna ha canviat, era a punt per sortir el 7 d'octubre de 2022, però ella va morir sobtadament just una setmana abans. Els productors musicals del disc i la família de l'Ailux van decidir que aquell EP de quatre cançons sortís a la llum en la data prevista. El disc contenia quatre cançons: Les coses que no vull, Luz de gas, Beber i Adeu. L'any següent el disc va ser nominat a «millor disc de cançó d'autor» dels Premis Enderrock per votació popular i va ser-ne un dels més votats a la primera ronda en la votació popular. El març de 2023, la cançó Les coses que no vull havia estat reproduïda més de 20.000 vegades a Spotify.
Sergi Abella i Nil Canals, productors del disc d'Ailux van voler complir el desig de la jove cantautora de fer concerts el 2023 i van organitzar un concert que va tenir lloc al Centre Artesà Tradicionàrius de Gràcia el 29 d'abril d'aquell any i en el qual es va estrenar una nova cançó d'Ailux: Pared. Van titular el concert Ailux 360 i van comptar amb la col·laboració dels pares per a preparar-lo. La família va deixar a Nil Canals el mòbil d'Ailux perquè ella hi gravava notes de veu i entre les moltes gravacions hi havia Pared, que després Canals va saber que Ailux ja l'havia cantada a algunes amigues. Era una gravació en què ella mateixa s'acompanyava al piano mentre cantava. Ailux 360 no va ser només un concert; a més de les cançons, hi va va haver una petita representació teatral a càrrec de les seves companyes de l'escola de teatre on estudiava Ailux i la coral on ella cantava va fer també un recital.

## Referències

* ↑ «La història de l'Ailux: mor als 22 anys, una setmana abans de publicar el seu primer disc». RAC1, 12-03-2023. [Consulta: 12 abril 2024].
* 1 2 3 4 Martí Blasco, Virgínia. «El llegat artístic de l'Ailux, una cantautora barcelonina de 22 anys morta prematurament». 3cat, 15-04-2023. [Consulta: 12 abril 2024].
* 1 2 Cereijo, Pol; Gil, Mariona. «Ailux 360 - Una oportunitat per recordar la Júlia». Diari de Barcelona, 28-04-2023. [Consulta: 12 abril 2024].
* ↑ «L'Adeu de Júlia Planes». Catorze. [Consulta: 12 abril 2024].
* ↑ «Els Catarres i The Tyets són els artistes més nominats als XXV Premis Enderrock per votació popular». Enderrock, 27-01-2023. [Consulta: 12 abril 2024].
* 1 2 Gea, Èlia. ««Pared», la cançó inèdita d'Ailux». Enderrock, 30-03-2023. [Consulta: 12 abril 2024].
# Aina Pascual i Bennasar

Aina Pascual i Bennasar (Mallorca, 4 de juliol de 1948) és una historiadora de l'art mallorquina. Ha publicat nombrosos llibres sobre el patrimoni de Mallorca: cases senyorials, convents, jardins, etc., molts dels quals ha fet en col·laboració amb l'historiador Jaume Llabrés i el fotògraf David G. Murray. Des de 1996, Pascual i Llabrés han investigat i catalogat el patrimoni del Convent de la Puríssima Concepció de Palma: mobiliari, ceràmica, col·lecció tèxtil, pessebre monumental. Quan van escriure una obra sobre els convents, el 1992, es van adonar que aquelles institucions constituïen un patrimoni de molt gran valor, històric, artístic i etnològic, que era desconegut per a molta gent. Avui dia, una part del convent és oberta al públic i hi organitzen exposicions anuals.
Aina Pascual és una de les persones fundadores d’ARCA (Associació per a la defensa del patrimoni de Mallorca), que l'any 2007 la va nomenar sòcia d'honor, juntament amb Jaume Llabrés.
El 2010 Pascual rebé el premi “Jaume II” per part del Consell de Mallorca; el 2015 rebé el guardó de l'Esplendor de la Fundació Amics del Patrimoni, juntament amb David Murray i el 2017 rebé el premi Bartomeu Oliver, dels premis 31 de Desembre, de l'Obra Cultural Balear.

## Referències

* ↑ «Pascual Bennasar, Aina (1948-)». Biblioteca Nacional de España. [Consulta: 15 desembre 2024].
* ↑ Verd, Sebastià «Caputxines, patrimoni viu - Entrevista a Aina Pascual i Jaume Llabrés» (pdf). Gea, quadern de la terra, 15, 2004, pàg. 26-29 [Consulta: 20 gener 2025].
* 1 2 «Aina Pascual i Jaume Llabrés». Palma XXI. [Consulta: 15 desembre 2024].
* ↑ «Fiesta de l’Esplendor» (en castellà). Fundació Amics del Patrimoni, 25-01-2016. [Consulta: 20 gener 2025].
* ↑ «Els premiats dels 31D - Obra Cultural Balear», 21-06-2024. [Consulta: 15 desembre 2024].