OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hagen Schulze

Hagen Schulze (Tànger, 31 de juliol de 1943 - Berlín, 4 de setembre de 2014) va ser un historiador alemany. Va exercir com a professor d'història en la Universitat Lliure de Berlín. Estava especialitzat en l'Edat Moderna d'Alemanya i d'Europa, particularment, en els nacionalismes comparats europeus.

## Biografia

Schulze va estudiar història medieval i la primerenca edat moderna, filosofia i ciència política en la Universitat de Bonn i en la Universitat de Kiel. En 1967 va rebre el seu doctorat i va treballar en els anys següents en la Fundació Patrimoni Cultural Prussià de Berlín i per als Arxius Federals de Coblenza. En 1977 va obtenir la seua habilitació amb la seua biografia sobre Otto Braun. Posteriorment, va ser tutor privat i professor substitut en Kiel i Berlín, fins que va ser nomenat professor a temps complet d'història moderna en la Universitat Lliure de Berlín en 1979.
Durant el Historikerstreit de 1986-87, Schulze va defensar els punts de vista d'Ernst Nolte, sobre que els crims nazis, inclòs l'Holocaust, van constituir una reacció al que es va percebre com "una declaració de guerra jueva" contra Alemanya, basada en el temor dels nazis envers la Unió Soviètica.
De 2000 a 2006, Schulze va ser el director de l'Institut Històric Alemany de Londres.

## Estat i nació a Europa

Amb una intel·ligent combinació d'història de les idees i història dels esdeveniments, el professor Schulze reconstrueix en aquesta obra les evolucions paral·leles de l'estat i la nació a Europa des de l'Edat Mitjana fins als nostres dies. Per a això compara el desenvolupament de l'estat en diferents països europeus i mostra com els conceptes d'estat i nació van sorgir en els segles xviii i xix com a conseqüència dels grans canvis econòmics, polítics i culturals que van tenir lloc. A través de la història de la nació, Schulze traça diversos estadis en el desenvolupament del nacionalisme i analitza com la identificació entre estat i nació va arrelar en les masses i va degenerar en els moviments totalitaris del segle xx, per a acabar examinant les implicacions del nacionalisme en l'Europa central i de l'est i el futur d'una Europa unida a partir de la pluralitat de les nacions.

## Obres

* Otto Braun oder Preussens demokratische Sendung (1977)
* Weimar. Deutschland 1917-1933 (1984)
* Gibt es überhaupt eine deutsche Geschichte? (1989)
* Die Wiederkehr Europas (1991)
* Staat und Nation in der europäischen Geschichte (1994)
# Dashi

El dashi (en japonès: だし) és un tipus de brou molt comú en la gastronomia japonesa que constitueix la base de diverses sopes, com ara la sopa de miso.
La preparació més comuna consisteix a coure algues kombu (laminarial comestible) amb katsuobushi (flocs de bonítol ratllat assecat i fumat), que s'escalfen llargament dins de l'aigua, evitant d'arribar al punt d'ebullició, i després es passen al colador. També es pot fer dashi a base de bolets xiitake, en comptes del bonítol, o amb els dos ingredients alhora (sempre amb les algues kombu), i fins i tot és pot utilitzar niboshi (sardinetes deshidratades).
Avui dia s'ha perdut força la tradició de fer aquesta preparació de manera casolana, substituint-la per les nombroses ofertes de dashi en pols industrial. Aquest, però, presenta un gust força menys subtil degut a la presència de potenciadors de sabor químics.

## Història

El 1908, el sabor característic del dashi de kombu, alga molt rica en àcid glutàmic, va ser definit per Kikunae Ikeda com a umami, el "cinquè gust" captat pels receptors de gust humans.

## Referències

* ↑ Tsuji, Shizuo. Japanese Cooking: A Simple Art. Kodansha International, 1980, p. 147.
* ↑ Tsuji, Shizuo; Sutherland, Mary; Tsuji, Yoshiki. Japanese Cooking: A Simple Art (en anglès). Kodansha International, 2007-02-09. ISBN 978-4-7700-3049-8.
* 1 2 Sakai, Sonoko. Japanese Home Cooking: Simple Meals, Authentic Flavors (en anglès). Shambhala Publications, 2019-11-19. ISBN 978-1-61180-616-8.
* ↑ Ingredients used for making dashi at home cooking (Japanese).
* ↑ Ozeki, Erino. «Fermented soybean products and Japanese standard taste». A: The world of soy. Urbana: University of Illinois Press, 2008, p. 155. ISBN 978-0-252-03341-4. OCLC 177019229. LCCN 2007046950.

## Bibliografia

* Hosking, Richard. A Dictionary of Japanese Food. Tuttle, 1995. ISBN 0-8048-2042-2.
* Tsuji, Shizuo. Japanese Cooking: A Simple Art. New York: Kodansha International/USA, 1980. ISBN 0870113992.
# Goblin

El goblin és un monstre del folklore amb múltiples representacions segons cada conte. Fou adoptat per la fantasia èpica que el popularitzà amb les obres de Tolkien. Aquests éssers comparteixen trets amb els orcs, odien els elfs i els humans i viuen per a la guerra, però els gòblins són més petits i intel·ligents que els orcs i sovint ataquen servint-se del seu enginy. Podrien estar inspirats en faules sobre genis i follets del bosc, d'origen germànic.
La figura s'ha popularitzat molt i apareix en els llibres de Harry Potter, en la saga de Warhammer o a Dungeons & Dragons, entre d'altres. Progressivament ha anat assumint trets propis d'altres criatures folklòriques com el trasgu asturià o el kobold germànic. Se'ls sol representar com criatures petites de color verd amb orelles punxegudes i trets demoníacs.
Els beguests són goblins amb ullals i urpes, mentre que els hobogoblins són una espècie de mida superior.
Segons el folklore trobat a Bielorússia i Lituània, els jueus asquenazites es van originar a partir de criatures goblinoides demoníaques que es van convertir al judaisme durant l'edat mitjana al regne de Khazaria.

## Referències

* ↑ Tolkien, J. R. R.. The Annotated Hobbit (en anglès). Houghton Mifflin, 1937. ISBN 0-618-13470-0.

## Vegeu també

* Follets
* Gnoms
# Eleccions presidencials russes de 2004

Les eleccions presidencials russes de 2004 (Выборы президента России в 2004, Víbori prezidenta Rossii v 2004 году) van celebrar-se el 14 de març de 2004 a Rússia. L'aleshores president Vladímir Putin optà per un segon mandat de quatre anys. El resultat fou una victòria aclaparadora de Putin, qui fou reelegit amb vora el 72% del vot emés.

## Resultats

| Candidat | Partit | Partit | Vots | % |
| Vladímir Putin | | Ind | 49.563.020 | 71,91 % |
| Nikolai Kharitónov | | PCFR | 9.514.224 | 13,80 % |
| Serguèi Glàziev | | Ind | 2.850.330 | 4,14 % |
| Irina Hakamada | | Ind | 2.671.519 | 3,88 % |
| Oleg Malíxkin | | PLDR | 1.405.396 | 2,04 % |
| Serguèi Mirònov | | PRV | 524.392 | 0,76 % |
| Contra tots | Contra tots | Contra tots | 2.396.550 | 3,48 % |
| Vots vàlids | Vots vàlids | Vots vàlids | 68.925.431 | 99,17 % |
| Vots nuls | Vots nuls | Vots nuls | 578.847 | 0,83 % |
| Total | Total | Total | 69.504.278 | 100,0 % |
| Cens/participació | Cens/participació | Cens/participació | 108.064.281 | 64,32 % |

## Referències

* ↑ Dieter Nohlen & Philip Stöver (2010) Elections in Europe: A data handbook, p1642 ISBN 978-3-8329-5609-7
# Monoplacòfors

Els monoplacòfors (Monoplacophora) són una classe mol·luscs primitius dels quals es coneixen fòssils que daten del període Cambrià. Foren considerats extints fins que l'any 1952 es van trobar exemplars vius del gènere Neopilina a una fosa submarina a les costes de Costa Rica.
Des del descobriment de Neopilina l'any 1952 s'han recuperat més exemplars de monoplacòfors de diverses espècies però sempre en aigües profundes, entre 2.000 i 7.000 m de fondària. S'han recol·lectat espècies de Neopilina a l'oceà Pacífic Oriental, Oceà Atlàntic Meridional i Golf d'Aden.

## Taxonomia
### Ordre Tryblidiida

* Família Laevipilinidae
** Gènere Laevipilina J. H. McLean, 1979
*** Laevipilina antarctica Warén &i Hain, 1992
*** Laevipilina cachuchensis Urgorri, García-Alvarez i Luque, 2005
*** Laevipilina hyalina J. H. McLean, 1979
*** Laevipilina rolani Warén i Bouchet, 1990
*** Laevipilina theresae Schrödl, 2006
* Famíla Micropilinidae
** Gènere Micropilina Warén, 1989
*** Micropilina arntzi Warén i Hain, 1992
*** Micropilina minuta Warén, 1989
*** Micropilina rakiura Marshall, 1998
*** Micropilina reingi Marshall, 2006
*** Micropilina tangaroa Marshall, 1992
*** Micropilina wareni Marshall, 2006
* Família Monoplacophoridae
** Gènere Monoplacophorus Moskalev, Starobogatov i Filatova, 1983
*** Monoplacophorus zenkevitchi Moskalev, Starobogatov i Filatova, 1983
* Família Neopilinidae
** Gènere Adenopilina Starobogatov & Moskalev, 1987
*** Adenopilina adenensis (Tebble, 1967)
** Gènere Neopilina H. Lemche, 1957
*** Neopilina bruuni Menzies, 1968
*** Neopilina galatheae Lemche, 1957
*** Neopilina rebainsi Moskalev, Starobogatov i Filatova, 1983
** Gènere Rokopella Starobogatov i Moskalev, 1987
*** Rokopella brummeri Goud i Gittenberger, 1993
*** Rokopella capulus Marshall, 2006
*** Rokopella euglypta (Dautzenberg i Fischer, 1897)
*** Rokopella goesi (Warén, 1988)
*** Rokopella oligotropha (Rokop, 1972)
*** Rokopella segonzaci Warén i Bouchet, 2001
** Gènere Veleropilina Starobogatov i Moskalev, 1987
*** Veleropilina reticulata (Seguenza, 1876)
*** Veleropilina veleronis (Menzies i Layton, 1963)
*** Veleropilina zografi (Dautzenberg i Fischer, 1896)
** Gènere Vema (Clarke i Menzies, 1959)
*** Vema bacescui (Menzies, 1968)
*** Vema ewingi (Clarke i Menzies, 1959)
*** Vema levinae Waren, 1996
*** Vema occidua Marshall, 2006

## Referències

* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Monoplacophora». [Consulta: 16 febrer 2021].
# Dave Baksh

David Nizaam Baksh (26 de juliol de 1980, Toronto, Ontario, Canadà) és el guitarrista de la banda de punk rock canadenca Sum 41, on va estar-hi 10 anys, des de 1996 fins al 2006 i des de 2015 torna a formar part de la banda. També és el guitarrista i segona veu de la banda de heavy metal/reggae Brown Brigade.

## Vida

Baksh és fill d'immigrants de Guyana que van anar a viure al Canadà. Està casat amb Jennifer Baksh i admira a grups com Anthrax, James Brown, Metallica, The Meters, Megadeth, Pantera, Arch Enemy, Judas Priest, Kool Herc, etc.

## Carrera

Baksh es va unir a Sum 41 com a tercer membre després de Deryck Whibley i Steve Jocz que havien format el grup durant l'estiu de 1996, addicionalment de ser guitarrista Baksh feia les segones veus. A l'onze de maig de 2006, Baksh va anunciar en un comunicat a través del seu representant que deixava Sum 41 per motius personals, ell va explicar que no podia continuar, creativament parlant, a Sum 41 sense ser una espina a la banda. Després del éxito de l'àlbum Chuck, va decidir que era hora de deixar Sum 41 i unir-se a Brown Brigade, la seva nova banda que va fundar juntament amb el seu cosí Vaughn i en la qual també toca la guitarra i fa els cors.

## Filmografia

| Any | Pel·lícula | Personatge | Director |
| 2005 | Dirty Love | Dave | John Mallory Asher |

## Discografia de Sum 41

* Half Hour Of Power (1999/2000).
* All Killer No Filler (2001).
* Motivation EP (2002).
* Does This Look Infected? (2002)
* Does This Look Infected Too? (2002).
* Chuck (2004)
* Go Chuck Yourself (2005/2006)

## Referències

* ↑ «Sum 41 Welcome Back Guitarist Dave ‘Brownsound' Baksh» (en anglès). [Consulta: 16 agost 2016].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (anglès)
* MySpace (anglès)
# David Canal Valero

David Canal Valero (Barcelona, 7 de desembre de 1978) és un atleta català, ja retirat, especialitzat en la prova dels 400 metres llisos.
Durant la seva carrera esportiva va disputar els Jocs Olímpics d'Estiu de Sydney (2000) i Atenes (2004) i quatre Campionats del Món (1999, 2001, 2003, 2005). A l'aire lliure guanyà sis campionats d’Espanya dels 400 metres consecutius, de 1998 al 2003. En pista coberta guanyà set campionats d’Espanya dels 400 metres, de 1999 al 2005, així com dues medalles de plata al Campionat d’Europa, el 2000 i 2005.

## Resultats internacionals destacats

| Any | Competició | Lloc | Resultat | Prova |
| 1997 | Campionats d'Europa Junior | Ljubljana, Eslovènia | 1r | 400 m |
| 1998 | Campionat d'Europa | Budapest, Hongria | 7è | 400 m |
| 1998 | Campionat d'Europa | Budapest, Hongria | 3r | 4x400 m relleus |
| 2000 | Campionat d'Europa Indoor | Gant, Bèlgica | 2n | 400 m |
| 2001 | Campionat del Món Indoor | Lisboa, Portugal | 4t | 400 m |
| 2002 | Campionat d'Europa Indoor | Viena, Àustria | 3r | 4x400m relleus |
| 2002 | Campionat d'Europa | Múnic, Alemanya | 2n | 400 m |
| 2002 | Copa del Món | Madrid, Espanya | 7è | 400 m |
| 2003 | Final mundial atlètica | Montecarlo, Mònaco | 5è | 400 m |
| 2005 | Campionat d'Europa Indoor | Madrid, Espanya | 2n | 400 m |

### Rècords personals

* 100 metres llisos - 10.53 s (2002)
* 200 metres llisos - 20.68 s (2004)
* 400 metres llisos - 45.01 s (2003)

## Referències

* 1 2 3 «David Canal Valero | enciclopedia.cat». [Consulta: 29 gener 2024].
* ↑ «Olympedia – David Canal». [Consulta: 29 gener 2024].
* ↑ «SELECCIÓN COPA DE EUROPA. PRIMERA DIVISIÓN HOMBRES. Estambul (Turquía), 19 y 20 de junio de 2004» (en castellà). www.rfea.es, 15-06-2004. [Consulta: 29 gener 2024].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 29 gener 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de la IAAF
# David Krmpotich

David Krmpotich (Duluth, 20 d'abril de 1955) és un remer estatunidenc, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on guanyà la medalla de plata en la prova del quatre sense timoner del programa de rem.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del món de rem de 1986 i una de plata als Jocs Panamericans de 1991.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Dave Krmpotich». [Consulta: 23 abril 2024].
* ↑ «World Rowing - David KRMPOTICH» (en anglès). [Consulta: 23 abril 2024].
# David Pere Martínez Oró

David Pere Martínez Oró (Ponts, 1 de desembre de 1981) és un doctor en psicologia social i assagista català.

## Trajectòria

David Pere Martínez Oró és llicenciat en psicologia per la Universitat Autònoma de Barcelona, postgrau en investigació qualitativa per la Universitat d'Amsterdam, especialitzat en els corrents crítics de les ciències socials i expert en metodologies d'investigació de fenòmens socials complexos.
En l'actualitat és coordinador de la Unitat de Polítiques de Drogues de la Universitat Autònoma de Barcelona, professor col·laborador a la Universitat Oberta de Catalunya, membre del Centre de Recerca en Antropologia Mèdica de la Universitat Rovira i Virgili i director de l'Observatori Etnogràfic de Drogues. Ha estat responsable de més d'una vintena d'investigacions sobre els consums de drogues, la societat de consum, les cultures juvenils, la societat del risc, la vulnerabilitat i l'exclusió social, entre d'altres temes. Ha participat en investigacions i en programes de prevenció de consum de drogues en col·laboració amb la Generalitat de Catalunya, el Ministeri de Sanitat o la Unió Europea.

## Obra publicada

* 2010: Una mirada femenina hacia la cocaína. En col·laboraciño amb Joan Pallarés Gómez. Lleida: Milenio. ISBN 9788497433174
* 2013: ¿Beber para crecer?: el consumo de alcohol en los menores de edad (13-17 años). Lleida: Milenio. ISBN 978-84-9743-520-8.
* 2014: Sense passar-se de la ratlla: la normalització dels consums de drogues. Barcelona: Bellaterra. ISBN 978-84-7290-695-2.
* 2016: Del tabú a la normalización: familias, comunicación y prevención del consumo de drogas. Barcelona: Bellaterra. ISBN 978-84-7290-787-4.
* 2018: Controversias y reflexiones para el debate de los pilares de la regulación del cannabis
* 2019: Opioides en España: ni repunte de heroína ni crisis de opioides a la americana. ISBN 978-84-09-08804-1.
* 2021: Ludomorfina. El fenómeno de las apuestas deportivas en la juventud española. Barcelona: Icaria. ISBN 9788498889895.

## Referències

* ↑ «Els locals d'apostes són la punta d'un iceberg: el joc en línia». Segre, 06-06-2021. [Consulta: 10 març 2024].
* 1 2 «David Pere Martínez Oró | Universitat Autònoma de Barcelona - Academia.edu». [Consulta: 26 juny 2020].
* ↑ «Entrevista a David Pere Martínez Oro i Joan Pallarés 'Drogues'». Ràdio 4, 22-07-2013. [Consulta: 26 juny 2020].
* ↑ «Genealogia de la normalització del consum de drogues». UdL, 16-12-2015. [Consulta: 26 juny 2020].
* ↑ «Las cifras que desmienten el regreso de la heroína». eldiario.es, 10-12-2019. [Consulta: 26 juny 2020].
* ↑ Colmena, Dani. «Amb les apostes estem repetint els mateixos errors dels anys 80 amb les drogues». Ara, 08-08-2021. [Consulta: 10 març 2024].
# David Siegel (guionista)

David Siegel és un director, guionista i productor de cinema estatunidenc, que forma part d'un equip de producció, i guionista des de fa temps amb el cineasta Scott McGehee. Va guanyar el premi a la millor direcció al XXVII Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Sitges.

## Filmografia

| Any | Títol | Director | Productor | Guionista |
| 1994 | Suture | Sí | Sí | Sí |
| 1999 | Lush | No | Sí | No |
| 2001 | The Deep End | Sí | Sí | Sí |
| 2005 | Bee Season | Sí | No | No |
| 2008 | Uncertainty | Sí | Sí | Sí |
| 2012 | What Maisie Knew | Sí | No | No |
| 2021 | Montana Story | Sí | Sí | Sí |
Productor executiu
* The Business of Strangers (2001)
* Life of the Party (2018)

## Referències

* ↑ Harris, Brandon. «David Siegel And Scott McGehee, Uncertainty», 11-11-2009. [Consulta: 31 gener 2019].
* ↑ «What Maisie Knew in our film column from Berlin». Arxivat de l'original el 22 abril 2019. [Consulta: 31 gener 2019].
* ↑ «Suture (1993) Awards & Festivals». [Consulta: 29 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Filmmaker Magazine interview: "David Siegel and Scott McGehee, 'Uncertainty'"
* Time Out New York interview: "TONY Q&A: What Maisie Knew’s Scott McGehee and David Siegel" Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Félix Barderas Sierra

Félix Barderas Sierra (nascut el 6 d'octubre de 1943), conegut comunament com a Felines, és un futbolista espanyol retirat que va jugar d'extrem esquerre i que posteriorment ha fet d'entrenador de futbol.
La seva carrera està relacionada principalment amb el Rayo Vallecano, on va acumular 366 partits de lliga i 37 gols al llarg de 13 campanyes.

## Carrera com a jugador

Nascut a Pedro Bernardo, Àvila, Castella i Lleó, Felines es va incorporar al Rayo Vallecano el 1965 després de jugar només a futbol amateur a Madrid, i va debutar professionalment el 5 de setembre, jugant els 90 minuts complets en una victòria a casa per 3-0 contra El CD Badajoz al campionat de Segona Divisió. El seu primer gol a la categoria va arribar el 28 de novembre, el primer d'un èxit a casa davant el CF Calvo Sotelo, amb el mateix resultat.
Felines va aparèixer regularment amb el Rayo en les campanyes següents, marcant set gols, el millor de la seva carrera, la 1972–73 i assolint l'ascens a la Lliga la 1976–77 després de participar en tots els partits de lliga. Va debutar a la categoria principal del futbol espanyol el 13 de novembre de 1977, entrant com a substitut final en una victòria a casa per 3-1 contra l'Sporting de Gijón.
Felines es va jubilar el juny de 1978, als 34 anys.

## Carrera com a entrenador

Poc després de la seva retirada, Felines va ser nomenat entrenador del Rayo Vallecano B el 1979, sent també entrenador interí de l'equip principal en una derrota per 0-7 fora de casa contra el Reial Madrid el 3 de febrer de 1980. Després de les estades al Getafe Deportivo i al Real Avila CF, va tornar al Rayo l'any 1987, ara com a entrenador permanent del primer equip.
Felines va portar el club a un impressionant segon lloc a la campanya 1988–89 a segona, però va ser acomiadat el gener de 1990 després d'una mala temporada a la general de primera divisió. Poc després va ser nomenat entrenador del Racing de Santander, aconseguint un altre ascens el 1991.
Després de dos anys al Talavera CF, Felines es va tornar a incorporar al Rayo per una tercera temporada, però el seu regnat només va durar dos mesos. Posteriorment va tornar a Talavera, perdent-se per poc els play-off en dues temporades consecutives.
Felines va reprendre posteriorment la seva carrera a Segona Divisió B i Tercera Divisió, dirigint la UD Marbella, CF Fuenlabrada, CD Guadalajara, Real Balompédica Linense i Getafe CF. Amb aquest últim va aconseguir l'ascens al segon nivell l'any 2002, però va ser rellevat de les seves funcions el 19 de gener de 2003.
L'agost de 2003 Felines va ser nomenat al capdavant de Badajoz, però va ser acomiadat el febrer de l'any següent. Només sis anys després va tornar a la banqueta, amb el seu antic club del Talavera.

## Referències

* ↑ "España reivindica el fútbol de barrio: tocar, divertirse... y ganar" ("Spain claims the district football: touch, enjoy... and win"); Diari AS, 26 febrer 2012 (castellà)
* ↑ Felines va a ser el presidente de honor del Rayo (Felines becomes Rayo's honours president); Diario AS, 3 novembre 2013 (castellà)

## Enllaços externs

* Felines a BDFutbol
* Felines Fitxa com a entrenador a BDFutbol
# Tauró lleopard

El tauró lleopard (Triakis semifasciata) és una espècie de tauró carcariniforme de la família dels triàquids. Viu a l'est del Pacífic, entre les costes d'Oregon i la Baixa Califòrnia.
# Escut de Castell d'Aro, Platja d'Aro i s'Agaró

L'escut oficial de Castell d'Aro, Platja d'Aro i s'Agaró té el següent blasonament:
| « | Escut caironat partit: 1r, d'atzur, tres fogueres d'or malordenades; 2n, d'or, un castell d'atzur obert; el peu general ondat d'or, quatre pals de gules, sostenint un riu en forma de faixa ondada d'atzur rivetada d'argent. Per timbre, una corona mural de vila. | » |

## Història

Fou aprovat per resolució del director general d'Administració Local de 26 d'octubre de 2023, publicada al DOGC núm. 9032, de 2 de novembre. L'escut parteix d'una proposta del 2020 de l'historiador local Pere Barreda en la qual en lloc de focs hi havia fanals. Després, el mateix autor va substituir els fanals per fogueres o farons, com a element més representatiu del passat local degut a la pirateria.
Abans de la seva adopció, l'ajuntament feia servir un escut adoptat en època de la República que no estava adaptat a la normativa heràldica. Era quarterat en sautor i s'hi mostrava un castell o torre al cap i un paisatge costaner (amb un far sobre roques i un vaixell navegant per la mar) a la punta, a més del senyal reial als flancs.
Les tres fogueres representen els farons, focs o fogueres usades antigament al municipi com a sistema d'avís de la pirateria propera. El riu representat és el Ridaura, present al topònim actual. També fa referència a l'Agaró, el torrent que dona nom al nou nucli urbà generat a partir de la coneguda urbanització. El senyal reial recorda l'antiga batllia reial.

## Referències

* 1 2 3 «Resolució PRE/3645/2023, de 26 d'octubre, per la qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Castell-Platja d'Aro». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 9032, 02-11-2023.
* 1 2 Agulló, E «Castell i Platja d’Aro estrena topònim i escut». El Punt Avui, 03-04-2023 [Consulta: 7 novembre 2023].
* 1 2 3 Barreda i Massó, Pere «L'escut d'armes de Castell-Platja d'Aro: una proposta» ( PDF). Estudis del Baix Empordà, núm. 39, 2020, pàg. 395-411.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà