OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pere de Sebaste

Pere de Sebaste (Petrus Patricius, Pétros Πέτρος) fou un eclesiàstic grec del segle iv. És venerat com a sant per tota la cristiandat.

## Biografia

Era fill de Basili i Emèlia de Cesarea, dos rics personatges de Cesarea de Capadòcia pares també dels eminents Basili el Gran i Gregori Nissè. Va néixer vers el 349, temps en què va morir el seu pare; fou educat per la seva germana Macrina que fou també la seva mestre, assistent i segona mare. Aprenia ràpidament totes les matèries.
En una temporada d'escassetat (367 o 368) va repartir entre els seus veïns tot el que va poder. Va estar amb la seva mare al llit de mort (vers 370) i poc després fou ordenat prevere segurament de l'església de Cesarea. Va residir a prop de Neocesarea en una casa amb la seva germana Macrina.
Mort Basili, vers el 380 o poc abans va ser proclamat bisbe de Sebaste (moderna Sivas) quan ja la seva germana Macrina havia mort. Va participar com a bisbe al Primer Concili de Constantinoble del 380-381. Va morir en data desconeguda probablement després del 391 i abans del 394.
La seva única obra és Του̂ ἐν ἁγίοις πατρὸς ἡμω̂ν Πέτρου ἐπισκόπου Σεβαστείας ἐπιστολὴ πρὸς τὸν ἅγιον Γρηγόριον Νύσσης τὸν αὑτου̂ ἀδελφόν, Sancti Patris nostri Petri Episcopi Sebasteni ad S. Gregorium Nyssenum fratrem suum Epistola, una carta adreçada al seu germà Gregori de Nissa.
# Antíoc XIII Asiàtic

Antíoc XIII Asiàtic, anomenat també Dionysos, Filopator i Cal·línic (en llatí Antiochus Asiaticus, en grec antic Ἀντίοχος ὁ Ἀσιατικός) fou rei selèucida de Síria del 69 aC al 64 aC.
Era fill d'Antíoc X Eusebios i de Cleòpatra V Selene, princesa làgida d'Egipte. El 83 aC Cleòpatra va viatjar a Roma per fer reconèixer els drets al tron dels seus fills, probablement Seleuc VII Cibiosactes, que segurament es va quedar al seu país, i Antíoc XIII Asiàtic. Després del 75 aC el senat romà va reconèixer Seleuc i Antíoc com a reis de Síria. Cleòpatra Selene va ser empresonada i assassinada per Tigranes cap a l'any 70 aC, però la seva derrota davant Pompeu el 69 aC, va produir un aixecament a Antioquia, on Antíoc XIII va ser aclamat rei, nomenament aprovat pel cònsol romà Lucul·le. Segurament Seleuc VII havia mort abans.
El 64 aC Pompeu el va deposar. Refugiat amb el xeic àrab Sampsigeramus (Shemashgeram) d'Emesa, aquest el va assassinar. Felip II Philoromaeus, fill de Felip I Filadelf, va ser establert breument com a rei, però igualment deposat i Síria convertida en província romana.

## Referències

* ↑ Antiochus XIII a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 200
| Precedit per: Seleuc VII Cibiosactes | Imperi Selèucida | Succeït per: Felip II Philoromaeus |
# Ptolemeu XIV Filopàtor

Ptolemeu XIV Filopàtor (59 aC - 44 aC)(grec antic: Πτολεμαῖος Φιλοπάτωρ) fou rei associat d'Egipte del 47 aC al 44 aC. Formava part de la Dinastia ptolemaica.
Era el fill petit de Ptolemeu XII Auleta, i havia estat exclòs de la successió, reservada als dos germans grans que com era habitual es van casar, Ptolemeu XIII Filopàtor i Cleòpatra VII. Derrocada Cleòpatra, el 48 aC va tornar al poder al mateix any amb ajuda de Roma. El 47 aC, mort Ptolemeu XIII, Juli Cèsar va declarar rei a Ptolemeu XIV Filopàtor, que encara era un nen, i el va casar amb Cleòpatra VII, molt més gran que ell. L'any 45 aC Cleòpatra se'l va emportar en la seva visita a Roma i l'any següent, ja mort Cèsar, el va fer matar, entre juliol i setembre del 44 aC.

## Referències

* ↑ Ptolemaeus XIII a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 599
| Precedit per: Ptolemeu XIII Filopàtor i Cleòpatra VII | Ptolemeus | Succeït per: Cleòpatra VII |
# Augusto Ibáñez Sacristán

Augusto Ibáñez Sacristán (Tricio, La Rioja, 1969) és un exjugador professional de pilota basca que jugava a l'empresa Aspe amb el malnom de Titín III.
Va debutar com a professional el 13 de setembre de 1992 al frontó de Baños de Río Tobía (La Rioja) arribant a la final del Campionat d'Espanya per parelles. El 10 de febrer del 2008 es va inaugurar una escultura de les seves mans a l'entrada del Frontó Adarraga de Logronyo i una fotografia de gran format en la paret principal. El 30 de maig de 2008 se li va concedir la distinció com a "Riojano Ilustre" $_{Decret35/2008}$ En diverses ocasions a jugat al Frontó de la Vall Hebron a Barcelona.
A les eleccions municipals espanyoles de 2011 va ser escollit regidor de l'ajuntament de Logronyo després d'anar en novena posició a la llista municipal del Partit Popular.
Es va retirar de la pilota basca l'octubre del 2014.

## Palmarés

* Campió per parelles, 1994, 2000, 2004 i 2012
* Subcampió per parelles, 1993 i 2008
* Campió del Quatre i mig, 2007
* Subcampió del Quatre i Mig, 1997 i 2003.

## Bibliografia

* Vidarte Charola, Isabel. Titín III. Asociación Centenario Frontón Astelena, 2008. ISBN 978-84-612-4510-9.
* Izquierdo Vozmediano, Marcelino. Pelotari (Pròleg de 'Titín III'). Buscarini. Colección 'La Imprenta de Armando' nº 4, 2009. ISBN 978-84-935995-8-4.

## Referències

* ↑ «Día Redondo <<En castellà>>». Larioja.com, 11-02-2008.
* ↑ «Riojano Ilustre». Revista Legal. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 15 març 2014].
* ↑ «TITIN III DELECTA EL PÚBLIC DE LA VALL D'HEBRON AMB EL SEU JOC». Diari el Periodico de Catalunya, 19-10-2008 [Consulta: 15 març 2014]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 15 març 2014].
* ↑ «Una carrera con una sola obsesión, el 22». Gara, 02-10-2014. [Consulta: 18 setembre 2017].
* ↑ «Puestos en pie: se va Titín III». El País, 04-10-2014. [Consulta: 18 sembre 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa de l'empresa Arxivat 2009-01-16 a Wayback Machine.
# Julián García Valverde

Julián García Valverde (Madrid, Espanya, 1946) és un polític espanyol que fou Ministre de Sanitat i Consum en el tercer govern de Felipe González.

## Activitat política

Membre del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE) el març de 1991 fou nomenat Ministre de Sanitat i Consum en la remodelació de govern realitzada per Felipe González.
El gener de 1992 presentà la seva dimissió en veure's implicat en un escàndol conegut com a "cas RENFE", pel qual s'acusà a Valverde d'especulació immobiliària en la construcció de l'AVE Madrid-Sevilla mentre era president d'aquesta companyia entre 1985 i 1991. Finalment fou absolt d'aquestes acusacions per part de l'Audiència Provincial de Madrid l'any 2006.

## Referències

* ↑ Absuelto el ex ministro del PSOE Julián García Valverde por el 'caso AVE'
# Ruben Beloki Iribarren

Ruben Beloki Iribarren (Burlada (Navarra) 1974), més conegut com a Beloki, és un jugador professional de pilota basca a mà, en la posició de rest, amb contracte amb l'empresa Asegarce.
Atés que son germà Alberto també és un jugador professional, Ruben duu l'ordinal, Beloki I.
Va debutar en agost de 1992 al Frontó Anoeta de sant Sebastià, quan tot just havia guanyat la medalla d'or en les demostracions de pilota basca dels Jocs Olímpics de Barcelona.

## Palmarés

* Campió del Manomanista, 1995, 1998, 1999 i 2001
* Subcampió del Manomanista, 2000 i 2002
* Campió per parelles, 1996 i 2003
* Subcampió per parelles, 1994, 1999, 2001, 2005 i 2007
# Calumet (Minnesota)

Calumet és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 383 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Calumet tenia 383 habitants, 162 habitatges, i 98 famílies. La densitat de població era de 93 habitants per km².
Dels 162 habitatges en un 32,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42% hi vivien parelles casades, en un 14,2% dones solteres, i en un 39,5% no eren unitats familiars. En el 34,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,33 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,5% tenia menys de 18 anys, un 8,6% entre 18 i 24, un 25,6% entre 25 i 44, un 19,3% de 45 a 60 i un 18% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.250 $ i la renda mediana per família de 35.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 24.625 $ mentre que les dones 18.958 $. La renda per capita de la població era de 12.293 $. Entorn del 16% de les famílies i el 17,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Calumet». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Calumet». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Timnath

Timnath és una població dels Estats Units a l'estat de Colorado. Segons el cens del 2000 tenia 223 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Timnath tenia 223 habitants, 88 habitatges, i 62 famílies. La densitat de població era de 374,4 habitants per km².
Dels 88 habitatges en un 34,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,8% hi vivien parelles casades, en un 5,7% dones solteres, i en un 29,5% no eren unitats familiars. En el 22,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,53 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,5% tenia menys de 18 anys, un 0,9% entre 18 i 24, un 35,9% entre 25 i 44, un 25,6% de 45 a 60 i un 7,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.250 $ i la renda mediana per família de 55.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.250 $ mentre que les dones 29.375 $. La renda per capita de la població era de 27.089 $. Entorn del 7,7% de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Timnath». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 1r agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Timnath». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 1r agost 2010].
# Acca

«Acca o ACCA» té aquests significats:
* Acca (gènere), gènere de plantes amb flors de la família Myrtaceae
* Acca (Eneida), personatge de l'Eneida de Virgili, esmentada com a germana i companya d'armes de la reina Camil·la dels volscs
* Acca Laurèntia, dona romana llegendària que va esdevenir deessa
* Acca de Hexham (~ 660 - 740/42), sant de Northumbria i bisbe de Hexham (709 - 32)
* ACCA o Asociación de Cronistas Cinematográficos de la Argentina, associació civil sense fins lucratius de l'Argentina que reuneix els periodistes especialitzats en cinema
* ACCA o Associació Catalana de Crítics d'Art, societat que agrupa els crítics d'art actius a Catalunya o vinculats a l'art català
# Hominins

Els hominins (Homininae) són una subfamília de la família Hominidae. Inclou tant Homo sapiens i els seus parents extints, com també els goril·les i ximpanzés. Per tant, comprèn també homínids fòssils com Australopithecus que, d'acord amb les investigacions genètiques, van tenir fins fa 7 milions d'anys avantpassats comuns amb els humans, els ximpanzés i els goril·les.
Fins al 1980, la família Hominidae es considerava integrada només pels humans i els seus avantpassats immediats, mentre que els simis antropomorfs se'ls classificava en la família dels pòngids. Els descobriments de la paleogenètica van imposar la revisió de la classificació i la inclusió dels grans simis i els humans junts en la família Hominidae, la qual es divideix en dues subfamílies: Ponginae (els orangutans) i Homininae, que se separaren fa 11 milions d'anys.
La subfamília Homininae pot subdividir-se en dues tribus: Gorillini (goril·les) i Hominini (ximpanzés i humans). En aquest cas, aquests dos llinatges es diferenciarien a nivell de subtribu. Alternativament es poden classificar a nivell de tribu (panini i hominini) i els goril·les constituirien la tribu Gorillini, totes tres dins la subfamilia homininae. Els orangutans, tribu pongini, formarien la familia Pongidae, que amb les famílies Hominidae i Hylobatidae, els gibons, integrarien la superfamília Hominoidea. Així, només els orangutans son pòngids

## Referències

* Goodman, Morris, D. A. Tagle, D. H. A. Fitch, W. Bailey, J. Czelusniak, B. F. Koop, P. Benson; J. L. Slightom. 1990: «Primate evolution at the DNA level and a classification of hominoids». Journal of Molecular Evolution 30: 260–266.

## Enllaços externs

* El lloc de l'home en el grup dels primats Arxivat 2017-10-19 a Wayback Machine. (castellà)
# Dinastia argèada

La dinastia argèada (en grec antic οἱ Ἀργεάδαι) fou la primera dinastia reial de Macedònia entre aproximadament l'any 700 aC i el 310 aC.
La tradició busca els seus orígens a Argos al Peloponès i inicialment els sobirans haurien estat els caps de la tribu dels argèades però es van expandir fins a fundar un gran regne en temps de Filip II de Macedònia que amb el seu fill Alexandre el Gran van ser els reis principals de la dinastia. Els argèades reclamaven ser descendents dels temènides d'Argos, que tenien per ancestre a Temen (Temenus) rebesnet d'Hèracles. Una inscripció amb aquesta creença es va trobar a les excavacions del palau reial a Edessa, al tolos (temple circular). També en parlen Heròdot i altres historiadors antics. No obstant, Plutarc diu que eren descendents d'Argeas, un general macedoni.
Segons la llegenda més estesa que transmet Heròdot, tres germans de la casa temènida, Gauanes, Aeropus i Perdicas van fugir d'Argos cap Il·líria i després a l'alta Macedònia a una ciutat anomenada Lebaea on van servir al reietó local. Quan aquest els va demanar sortir del seu territori a causa d'un somni, van anar cap a la baixa Macedònia, prop del jardí de Mides a la zona del Mont Bermion on van establir un regne propi. Segons Tucídides van expulsar els habitants de Pièria i van conquerir una franja de terreny a Peònia a la vora del riu Axios estenent-se a Pel·la i a la mar i més tard van afegir Migdònia expulsant als edons, als eordes i als habitants d'Almòpia. El 504 o potser el 500 aC el rei Alexandre I de Macedònia va participar en els Jocs Olímpics i la seva participació va ser impugnada per altres participants que negaven que un macedoni fos grec. L'Hel·lanòdica va examinar la seva argumentació, que es basava en que era argèada i va permetre a Alexandre participar. Alexandre va obtenir un triomf.

## Referències

* ↑ Cosmopoulos, Michael B. Macedonia: An Introduction to its Political History.. Winnipeg: [Selbstverl.], 1992, p. 30. ISBN 9780969669104.
* ↑ Plutarc. Obres morals, 331
* ↑ Heròdot. Històries, VIII, 137
* ↑ Tucídides. Història de la guerra del Peloponès, II, 99
* ↑ Heròdot. Històries, V, 22
# Simfonia núm. 10 (Weinberg)

La Simfonia núm. 10 en la menor per a orquestra de corda, op. 98, de Mieczysław Weinberg va ser acabada el 1968. Va ser estrenada el 8 de desembre de 1968 a la petita sala del Conservatori de Moscou amb Rudolf Barxai, a qui està dedicada, dirigint l'Orquestra de Cambra de Moscou. Posteriorment, el 1970, el mateix director en faria una gravació per al segell Olympia.

## Moviments

* I. Concerto Grosso. Grave
* II. Pastorale. Lento
* III. Canzona. Andantino
* IV. Burlesque. Allegro Molto
* V. Inversion. L'Istesso Tempo

## Origen i context

La música és alternativament barroca i del segle xx. A causa del caràcter de concerto grosso, totes les parts (violí, viola, violoncel, contrabaix) emergeixen ocasionalment com a instruments solistes, mentre que en altres ocasions hi ha un conjunt. Fins aleshores, havia estat l'obra més experimental de Weinberg; el segon moviment s'endinsa en una dodecafonia lliure que evoca, de manera llunyana, el serialisme del Concert per a violí d'Alban Berg.

## Música

Aquesta simfonia, de caràcter experimental i fosc, juga amb una instrumentació reduïda que li confereix una intensitat quasi de cambra. Amb el violoncel com a eix central, l’obra alterna passatges lluminosos amb retorns a la foscor, creant un teixit sonor ple de contrastos inesperats, esclats forts i glissandi vertiginosos. Segons Arloff, la simfonia «és tan exigent que no us deixa anar fàcilment i és gairebé irresistible la sensació que cal tornar-la a escoltar, quan segur que descobrireu més capes. Aneu amb compte, però, ja que us deixen força drenats».
Aquesta simfonia destaca per la seva intimitat més que per la grandiositat. Al llarg de cinc moviments, transita per una elaborada fantasia neo-barroca amb influències de Vivaldi, especialment en el primer moviment. Els moviments centrals són introspectius, mentre que el quart es caracteritza per una escriptura animada per a cordes. El final, amb una creixent consonància, culmina en una conclusió frenètica i percussiva.

## Referències

* 1 2 Arloff, Steve. «Ressenya del disc» (en castellà). Musicweb. [Consulta: 23 març 2020].
* 1 2 3 Sandner, Wolfgang. «Ressenya del disc». ECM New Series. [Consulta: 27 juliol 2024].
# Ireneu de Tir

Ireneu (grec antic: Εἰρηναῖος; llatí: Irenaeus) va ser bisbe de Tir. Prèviament havia estat comes de l'Imperi Romà d'Orient.
Com a comes va representar a l'emperador Teodosi II el Jove al Concili d'Efes del 431 i després d'acabar se'n va anar a Constantinoble per contraposar la seva influència a la dels representants de Ciril I d'Alexandria, cosa que va aconseguir durant un temps, però finalment Teodosi II es va declarar contra els nestorians i va expulsar Ireneu de la seva cort l'any 435. Un decret imperial contra els nestorians en va ordenar la deposició i la privació del seu caràcter clerical, cosa que es va efectuar el 448.
L'any 444 els bisbes orientals el van nomenar bisbe de Tir.
Quan es va jubilar, Ireneu va escriure una història de la lluita nestoriana amb el títol de Tragoedia seu Commentarii de Rebus in Synodo Ephesina ac in Oriente gestis, també publicat sota el nom de Variorum Patrum Epistolae ad Coneilium Ephesinum perlinentes. L'obra original en grec s'ha perdut.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Irenaeus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 22 febrer 2022].
# Torrons la Campana

Torrons la Campana és una botiga situada al carrer de la Princesa, 36 de Barcelona, catalogat com a element d'interès paisatgístic (categoria E3).

## Història

L'establiment de torrons va ser fundat a la plaça de l'Àngel abans del 1890 per Francesc Mira, natural de Xixona, i el 1920 es traslladà al carrer de la Princesa. El negoci ha anat passant de generació en generació fins a la quarta.

## Descripció

Establiment comercial situat al local esquerre del portal d'accés. Les dues úniques obertures de la botiga estan situades al carrer Princesa. Presenten una estructura de fusta aplacada a la façana que disposa de tres brancals, decorats amb unes volutes i gravats amb motius vegetals, a l'interior dels quals figura el nom dels productes en venda. Emmarcant les dues obertures hi ha un moble situat a la llinda de manera contínua amb el nom de l'establiment pintat damunt la fusta. Les dues obertures tenen una petita porta, també de fusteria, i un aparador al costat, col·locat de manera simètrica. A l'obertura del costat esquerre es conserva el moble aparador. Pel que fa a l'interior, de dimensions petites, està marcat per la fusteria de tons clars que ocupa tot l'espai. Hi ha, també, els taulells formats per un moble de fusta laminats amb un sobre de marbre i dos mobles de prestatges amb vitrines senzilles. A la paret frontal hi ha un rètol que commemora els cent anys d'història de la torroneria.

## Referències

* ↑ «Torrons la Campana». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Torrons la Campana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Conservatori Klindworth-Scharwenka

El Conservatori de Música Klindworth-Scharwenka va ser un institut de música de Berlín fundat el 1893 que va gaudir d'una reputació com a centre de formació de renom internacional durant dècades.
Va sorgir de la fusió del Conservatori Scharwenka, fundat per Xaver Scharwenka l'any 1881 i assumit pel seu germà Philipp, amb l'escola de música de Karl Klindworth, que existia des de 1883.
Des de 1908 l'edifici principal del conservatori es trobava a Genthiner Str. 11 (Berlin-Tiergarten). Es van instal·lar dues grans sales de concerts a la Lützowstrasse 76 adjacent, la Sala Blüthner i la Sala Klindworth-Scharwenka. A principis de la dècada de 1940 es va traslladar a Berliner Str. 39, Berlin-Charlottenburg. Des de l'any 1950 fins al 1960 l'institut es va ubicar a Braillestrasse 7 (Berlín-Steglitz). El 1960, després de la mort de l'últim director Walter Scharwenka, l'ensenyament es va aturar per ineficiència.

## Directors

* 1881–1892: Xaver Scharwenka (Scharwenka-Konservatorium)
* 1890–1892: Wilhelm Langhans (Scharwenka-Konservatorium)
* 1883–1892: Karl Klindworth (Klindworth-Musikschule)
* 1893–1905: Hugo Goldschmidt
* 1893–1917: Philipp Scharwenka
* 1898–1924: Xaver Scharwenka (només nominal)
* 1905–1937: Robert Robitschek
* 1937–1960: Walter Scharwenka

## Professors coneguts (selecció)

| Conrad Ansorge Hans Bassermann Wilhelm Berger Fritz von Borries Sergei Bortkiewicz Gustav Bumcke Max Butting Hugo van Dalen Hermine d’Albert Hanns Eisler Harald Genzmer Alfred von Glehn Bruno Henze Wolfgang Jacobi Elisabeth Jeppe Amalie Joachim Hugo Kaun | Leo Kestenberg Walter Kirchhoff James Kwast Télémaque Lambrino Hugo Leichtentritt Moritz Mayer-Mahr Fanny Moran-Olden Heinrich Reimann Florizel von Reuter Nino Rossi Marie Schmidtlein Alfred Szendrei James Simon Philipp Bartholomé Rüfer Hans-Joachim Vetter Wladimir Vogel Justus Hermann Wetzel |

## Estudiants (selecció)

| Siegfried Behrend John Victor Bergquist Theodor Bohlmann Paul Dessau Susanne Dessoir Magda von Dulong Róża Etkin | Rodolfo Holzmann Otto Klemperer Margarete Klose Rudolf Müller-Chappuis Lotar Olias Adalbert Luczkowski |

## Bibliografia

* Hugo Leichtentritt: Das Konservatorium der Musik Klindworth-Scharwenka Berlín. 1881–1931. Festschrift aus Anlass des fünfzigjährigen Bestehens. Berlín 1931 (Descarregar).