OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Diplomàcia multilateral

La diplomàcia multilateral és una expressió de la diplomàcia referida, per contraposició a la diplomàcia bilateral, a les relacions entre més de dos o tres estats per tractar sobre qüestions supranacionals.
Pot ésser de caràcter permanent o temporal; la primera és la forma d'activitat diplomàtica realitzada mitjançant les organitzacions internacionals, mentre que la segona es du a terme a través de conferències internacionals. Es regeix per un paradigma concret de la teoria sobre relacions internacionals.

## Referències

* 1 2 Mahbubani, Kishore. Multilateral Diplomacy (en anglès). Singapore: Springer, 2022, p. 231–245. DOI 10.1007/978-981-16-6811-1_43. ISBN 978-981-16-6811-1.
* ↑ Jr, James P. Muldoon; Aviel, JoAnn Fagot. Multilateral Diplomacy (en anglès), 2010-03-01. DOI 10.1093/acrefore/9780190846626.001.0001/acrefore-9780190846626-e-462;jsessionid=c125985a7d93336af708c8b73852ecfd. ISBN 978-0-19-084662-6.
# Passa

La passa és una unitat de mesura de longitud emprada per gairebé tots els pobles. La passa hebrea es creu que era de sis peus o dues vares encara que no es pot assegurar. La passa grega contenia sis peus o quatre colzes i equivalia a dues vares i aquesta seria la passa geomètrica. L'altra passa grega era anomenat «boma» i constava de dos peus i mig grecs.
La passa romana antiga es dividia en dos tipus:
* Passa major (en llatí Passus) era una unitat de longitud romana equivalent a 1,48 metres. Mil passus equivalen a una milla romana (Milia passum). El passus consistia en cinc peus romans, sis polzades i cinc línies de peu. Equivalia a dues passes menors.
* Passa menor (en llatí «gradus») equivalia a la distància entre el taló d'un peu i el de l'altre quan les cames estaven a la màxima distància, i era la meitat de la passa major.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Passus». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 29 març 2022].

## Bibliografia

* Aquest article conté material del Diccionario enciclopédico popular ilustrado Salvat del 1906 a 1914 que és de domini públic.
Viccionari
# Camp d'aviació de Martís

El Camp d'aviació de Martís és un aeròdrom militar republicà que va estar en funcionament a partir de 1938 al Pla de Martís (municipis de Serinyà, Esponellà i Porqueres, Pla de l'Estany). Mentre es definien les pistes del camp es va construir un refugi antiaeri al cantó de Can Traver Nou, amb una capacitat de més de 100 persones. A la casa de pagès de Can Malloles (Usall) hi havia un polvorí, que va ser bombardejat. A prop de Centenys s'hi va construir un altre refugi antiaeri, a prop d'uns barracons de muntatge d'avions.
Amb l’acabament de la guerra civil espanyola els terrenys del camp d’aviació són retornats als seu propietaris.
Per tal de prevenir una possible invasió aliada, en acabar la II guerra mundial es va tornar a obrir el camp d'aviació de Martís. El condicionament del camp es va fer de forma més ordenada, sense les presses de la guerra civil. La seva funció va ser sobretot de vigilància aeronàutica.
El 1960 aquest aeròdrom va ser tancat definitivament.

## Referències

* 1 2 «Fets i gent - L’aeròdrom militar de Martís». [Consulta: 9 març 2024].
* ↑ «Espais de Memòria Transfronterers». [Consulta: 9 març 2024].
* ↑ Martínez, Maria Àngels. «La plana aèria - 29 gen 2010», 09-03-2024. [Consulta: 9 març 2024].
* ↑ Ejarque Montesano, Joaquim; Rustullet Noguer, Miquel «El refugi antiaeri de la Casa Nova d’en Traver». Revista de Girona, 254, 2009, pàg. 102-103.
# Cala Vento

Cala Vento és un grup de música català de rock format per Joan Delgado i Aleix Turon, dos amics de l'Empordà que es van agrupar l'octubre del 2014 amb la intenció de formar un duet de guitarra i bateria. Les lletres són en castellà, tot i que a Casa Linda hi ha un tema en català, castellà i basc.

## Història

El 2015 van guanyar el concurs Converse Make Noise, on el grup va tenir l'oportunitat de treballar el seu directe amb un equip encapçalat per Eric Fuentes. Amb ell de productor van gravar un disc amb BCore. També va ser semifinalista del programa Capitán Demo de Radio3 i va actuar al South by Southwest de Texas.
Cala Vento ha realitzat més de 400 concerts i tenen el seu propi estudi de gravació i el seu segell discogràfic Montgrí amb el que editen tant els seus treballs com d'altres bandes.
El disc Casa Linda està dedicat a l'escriptor Vicenç Pagès Jordà, mort l'agost del 2022. L'escriptor era oncle de Joan Delgado i Cala Vento van tocar en el comiat.

## Discografia

* Unos poco y otros tanto (EP, 2015)
* Cala Vento (BCore Disc, 2016)
* Fruto panorama (BCore Disc, 2017)
* Canciones de sobra (EP; BCore Disc, 2018)
* Balanceo (Montgrí, 2019)
* Casa Linda (Montgrí, 2023)

## Referències

* 1 2 Enderrock.cat. «Cala Vento: «Amb aquest disc busquem un moment de treva, i de dir-nos que no ho fem tot tan malament» | Enderrock.cat». [Consulta: 2 setembre 2023].
* 1 2 Cervantes, Xavier. «Cala Vento, quan la guitarra i la bateria són eines carregades de futur», 03-07-2023. [Consulta: 2 setembre 2023].
* 1 2 3 Castillón, Xavier. «Cala Vento publica el seu debut i avui actua al South by Southwest de Texas - 16 març 2016», 02-09-2023. [Consulta: 2 setembre 2023].
* ↑ «El refugio musical de Cala Vento» (en castellà), 09-04-2023. [Consulta: 2 setembre 2023].
* ↑ Costa-Pau, Aniol. «Emocionant comiat a Vicenç Pagès Jordà, "un escriptor modern, agosarat, innovador"», 29-08-2022. [Consulta: 2 setembre 2023].
* ↑ «Cala Vento». [Consulta: 18 març 2020].
* ↑ Cervantes, Xavier. «Cala Vento fan néixer el rock de la inestabilitat», 13-06-2019. [Consulta: 2 setembre 2023].
# Actus

Actus fou una mesura romana que va constituir la base del sistema de mesures de la terra. La mesura en distància es deia actus minimus o actus simplex i equivalia a 120 peus romans i 4 peus d'amplada. L'actus quadratus era una unitat de superfície romana, igual de llarg que d'ample (120 peus romans) és a dir que mesurava 14.400 peus quadrats, que era la meitat d'una juguera equivalent a 0,1259 hectàrees (el treball de mig dia). Era una de les mesures de base 12. S'usava sobretot com a base per fer les centuriacions.
La paraula actus deriva d'ago (menar, conduir), i significava el fet de conduir els bous mentre llauraven o més concretament la longitud d'un solc.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). A Dictionary of greek and roman antiquities. Londres: John Murray, 1875, p. 13.
Viccionari
# Opòssums llanosos

Els opòssums llanosos (Caluromyinae) són una subfamília d'opòssums. Inclou els gèneres vivents Caluromys, Caluromysiops i Glironia, així com el ja extint Pachybiotherium acclinum. A vegades se l'ha classificat com a família distinta, Caluromyidae.

## Referències

* ↑ Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 3–4. ISBN 0-801-88221-4.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Cala Vidre

La cala Vidre és una platja seminatural del municipi de l'Ametlla de Mar (Baix Ebre), situada a l'espai natural protegit de la Plana de Sant Jordi, a redós del castell de Sant Jordi d'Alfama, entre la platja de Sant Jordi, a llevant, i la cala Forn, a ponent. Té una longitud de 59 metres i una amplada mitjana de 19 metres, formada per sorra fina, amb un pendent d'entrada a l'aigua suau. El fons marí és rocallós, amb cavitats, i prats de posidònia, que el fan idoni per al submarinisme i l'snorkel. Disposa de dutxes i lavabos, i accés adaptat a persones amb mobilitat reduïda. S'hi arriba per la carretera N-340 fins a la urbanització Sant Jordi d'Alfama, així com pel camí de ronda, que coincideix amb el sender GR-92. Deu el nom a les seves aigües cristal·lines.

## Referències

* 1 2 «Cala Vidre». Diputació de Tarragona.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Cala Vidre». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «El Sender del Mediterrani, una ruta única por antiguos caminos de ronda con olor a sal». Diari de Tarragona, 02-07-2024.
# Peix papallona africà

El peix papallona africà, o d'aigua dolça (Pantodon buchholzi) és l'única espècie de la família Pantodontidae, dins de l'ordre Osteoglossiformes. No està relacionat amb el peix papallona d'aigua salada.

## Hàbits

El peix papallona africà és un especialitzat caçador de superfície, capaç de respirar gràcies a una bufeta natatòria ben irrigada pels vasos sanguinis. Els seus ulls estan entrenats per a la superfície i la seua boca adaptada per a capturar les petites preses que s'hi moguin. Si pot agafar velocitat a l'aigua, pot saltar petites distàncies i planejar per la superfície per a fugir dels depredadors. Quan planeja mou les aletes pectorals gràcies a l'ajuda d'uns desenvolupats músculs pectorals, i per això rep el qualificatiu de papallona. Els sexes es diferencien per una aleta anal de vora irregular en el mascle i recta en la femella. La seua dieta consisteix primàriament de petits insectes i peixos de mida inferior a ell i alevins.

## Distribució

El peix papallona africà es troba en aigües tranquil·les de l'Àfrica occidental, on les temperatures oscil·len entre els 22 i 30 °C. Es troben habitualment en àrees de poc o nul corrent amb gran quantitat de fullaraca a la superfície on poder amagar-se. S'observen amb freqüència al llac Txad, a la conca del riu Congo, al llarg de la part baixa del Níger, al Camerun, a l'Ogooué i a la part alta del Zambezi. També s'han vist exemplars en el delta del Níger, a l'Ogun inferior i a la part baixa del riu Cross.

## Domesticació

La majoria dels peixos que es comercialitzen es capturen en el medi natural, si bé és possible reproduir-los en captivitat si es cuiden adequadament en aquaris de com a mínim uns 100 litres. Cal que estigui ben tapat al damunt perquè no en surtin saltant. Prefereixen aquaris ben plantats, especialment amb fulles a prop de la superfície, on poden amagar-se i així reduir l'estrès. Pel que fa a l'aigua, es recomana una temperatura entre 24 i 30 ªC, un pH al voltant de 6.5 i una baixa alcalinitat. Atès que és una espècie carnívora, cal alimentar-la amb insectes, petits peixos o artèmies. Ocasionalment pot menjar aliment en flòculs, però no en pot sobreviure exclusivament. Pot arribar a créixer fins a uns 10 cm. No hauria de tenir-se amb peixos que puguin rosegar les aletes dels altres o bé que siguin agressius.

## Enllaços externs

* Informació en el FishBase (anglès)
* LiveAquaria (anglès)
* Informació a DrPez (castellà)
# Fusta d'agar

L'àloe o arbre d'àloe, també conegut com a linàloe, lignum àloes o calambac és una fusta resinosa fosca d'olor fragant quan s'hi cala foc o es destil·la; comunament és utilitzada per a la fabricació d'encens, perfum i tallar-hi figures. És coneguda comunament en la cultura àrab com a ud (àrab: عود, ʿūd). Es forma en el duramen dels arbres d'aquilaria quan s'infecten amb una mena de floridura (Phialophora parasitica) i secreten una resina per a combatre-la. Abans de la infecció, el duramen és inodor, relativament clar i de color pàl·lid; no obstant això, a mesura que avança la infecció, l'arbre produeix una resina aromàtica fosca, anomenada àloe (que no ha de confondre's amb l'àloe ferox, la suculenta comunament coneguda com a àloe (a no confondre tampoc amb l'àloe vera), jinko en japonès (l'encens més preat) i agar en hindi, en resposta a l'atac, la qual cosa resulta en un duramen molt dens, fosc i incrustat en resina. La fusta resinosa es valora en les cultures de l'est i sud d'Àsia per la seva fragància peculiar, evocadora de la masculinitat, i, per tant, s'usa per a encens i perfum. Procedeix del nord-est de l'Índia i del sud-est asiàtic.
Una de les raons principals de l'alt cost de la fusta d'àloe és l'esgotament del recurs silvestre i les traves a l'exportació de la procedent de plantacions. Des de 1995, l'Aquilaria malaccensis, que n'és la font principal, ha estat inclosa en l'apèndix II (espècies potencialment amenaçades) per la Convenció sobre el Comerç Internacional d'Espècies Amenaçades de Fauna i Flora Silvestres. El 2004, totes les espècies d'Aquilaria es van incloure en l'Apèndix II; amb tot, diversos països tenen reserves pendents respecte a aquesta inclusió.
Les qualitats aromàtiques de la fusta d'agar són influenciades per l'espècie, la posició geogràfica, l'origen de la seva branca, tronc i arrel, el temps passat a partir de la infecció i els mètodes de collita i processament, la més valorada essent la d'infecció natural i no producte d'inoculacions.

## Referències

* ↑ Broad, S. (1995) "Agarwood harvesting in Vietnam" TRAFFIC Bulletin 15:96
* 1 2 CITES (25 April 2005) "Notification to the Parties" No. 2005/0025 Arxivat 5 de març 2016 a Wayback Machine.. (PDF) . Recuperada el 22 de julio de 2013.
* ↑ López-Sampson, Arlene; Page, Tony «History of Use and Trade of Agarwood» (en anglès). Economic Botany, 72, 20-03-2018, pàg. 107–129. DOI: 10.1007/s12231-018-9408-4. ISSN: 0013-0001.
# Cala de Penya Tallada

La cala de Penya Tallada, o platgeta de Penya Tallada, és una petita platja del municipi de Salou (Tarragonès), situada al cap de Salou, entre la Punta Roja i una paret rocosa que s'endinsa al mar coneguda com la Penya Tallada, que la separa de la Caleta dels Marbres, Està envoltada de vegetació, en bona part pins. Té una longitud de 40 metres i una amplada mitjana de 6 metres, formada per sorra fina i daurada, amb un pendent d'entrada a l'aigua suau. No disposa de serveis. Compta amb el segell ISO 14001 que acredita la seva excel·lent salubritat i qualitat ambiental i turística.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Cala de la Penya Tallada». Diputació de Tarragona.
* ↑ «Cala Penya Tallada». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «La cala oculta de mar y rocas». Diari de Tarragona, 23-08-2017.
# Casa Bartomeu Marroig

La Casa Bartomeu Marroig és un edifici situat al carrer Ample, 54 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Construït segons l'alineació establerta per a aquest carrer el 1817, el 1871 va ser adquirit per l'indià mallorquí Bartomeu Marroig, que va encarregar-ne la reforma al mestre d'obres Francesc Brosa.

## Descripció

Consta de planta baixa, principal, tres pisos i terrat transitable. L'accés principal, flanquejat per dues botigues, dona pas a un vestíbul que conté l'escala de veïns.
Les obertures es disposen en tres eixos verticals de dimensió decreixent i de ritme regular, a excepció de les de la planta baixa, consistents en grans llindes de fusta motllurada sostingudes per pilars de pedra. Sobre aquestes neix la llosana pètria d'un gran balcó corregut en volada i amb barana de forja corresponent al primer pis. A partir d'aquest, la façana presenta un estucat que imita un carreuat al trencajunt. Les lindes del primer pis, reaprofitades d'una construcció anterior de finals del segle xvi, presenten uns medallons de flors i fruits flanquejats per cornucòpies i grius que contenen perfils femenins amb cascs d'inspiració clàssica. Aquesta decoració queda protegida per un guardapols mixtilini que reposa sobre culs-de-llàntia amb decoració antropomòrfica.
El segon pis presenta un balcó corregut amb les mateixes característiques que el primer, però de menor volada. Llurs portes també mostren emmarcaments petris, encara que la seva llinda conopial és més esquemàtica. Els dos darrers pisos substitueixen el balcó corregut per tres balcons simples cadascun. La façana és rematada per un cornisament que conté conilleres per a la solera del terrat a la catalana.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Edifici d'habitatges al carrer Ample, 54». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ Rodirgo y Alharilla, 2010, p. 83.
* ↑ «Bartolomé Marroig. Ample 54. Obres a la casa». Q127 Foment 4731 bis C. AMCB, 22-03-1871.
* ↑ «Llindes de la casa Bartomeu Marroig». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Bibliografia

* Rodrigo y Alharilla, Martín «El retorn americà: famílies, capital, poder”». Barcelona quaderns d’història, núm. 16, 2010, pàg. 75-93.

## Enllaços externs

* «Llindes de la casa Bartomeu Marroig». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Opòssum llanós comú

L'opòssum llanós comú (Caluromys lanatus) és una espècie d'opòssum de Sud-amèrica. Està limitat únicament als boscos humits. Com la resta de membres del gènere Caluromys, l'opòssum llanós groc és una espècie de marsupial marcadament arborícola i es diferencia dels opòssums didelfins pel seu quocient d'encefalització més gran i una menor mida de les ventrades. S'alimenta de fruits, nèctar, invertebrats i petits vertebrats. La cua és llarga i pesant en gran part de la seva extensió.

## Referències

Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Manatí africà

El manatí africà (Trichechus senegalensis) és una espècie de manatí i la menys estudiada de les quatre espècies vivents de sirenis. Hi ha poques fotografies d'aquests animals i, encara que els coneixements sobre aquests són escassos, els científics pensen que són similars al manatí del Carib.
# Cala de les Freses

La cala de les Freses, o de les Fresses, és una platja natural del municipi de Portbou (Alt Empordà) situada en la costa abrupta prop de la frontera amb França, a quatre quilòmetres del nucli de Portbou. És un espai natural totalment verge, on l'única forma d'arribar-hi és per mar. Té una longitud de 50 metres i una amplada de 10 metres, composta de còdols, de color fosc.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Cala de les Fresses». Visita Costa Brava.
* ↑ «Platges i cales a Portbou». Costa Brava's.
# Escriptura zapoteca

L'escriptura zapoteca comprèn un conjunt inscripcions epigràfiques, generalment breus, escrits en zapoteca epigràfic (a vegades anomenat laxament protocol zapoteca ) plenes principalment entre el 400 aC o 200 aC i el 900 dC aproximadament. És el sistema d'escriptura de la cultura zapoteca i representa un dels sistemes d'escriptura més antics de Mesoamèrica.
Alguns signes es poden reconèixer com a informació del calendari, però l'escriptura com a tal roman sense desxifrar (si no es pot desxifrar). Llegit en columnes de dalt a baix, la seva execució és una mica més crua que la de l'escriptura maia posterior i això ha portat a epígrafs a creure que l'escriptura també era menys fonètica que l'escriptura maia sil·làbic Maya.
Segons Urcid (2005), l'escriptura era originàriament un sistema de logotip sil·làbic i probablement es va desenvolupar per a una versió antiga de les llengües zapoteques contemporànies, però la seva aplicació a varietats lingüístiques diferents de "antic zapoteca" va encoratjar el desenvolupament de trets logofònics.
El material existent inclou diverses dotzenes d'inscripcions breus, així com un cert nombre de textos calendaris, que contenen entre cent i tres-cents glifs diferents. La llengua de les inscripcions es coneix malament a causa de la naturalesa no alfabètica de l'escriptura i la seva identificació com zapoteca es va deure bàsicament a criteris geogràfics.

## Galeria d'imatges

* Distribució de les llengües zapoteques a l'estat de Oaxaca (Mèxic).
* Monument 3 de Sant Josep Mogote. Els dos símbols esgrafiats entre les cames del personatge representat indiquen el seu nom: 1 Terratrèmol.

## Referències

* ↑ Marcus, Joyce «Zapotec Writing». Scientific American, vol. 242, 2, 1980, pàg. 50–67. Bibcode: 1980SciAm.242b..50M. DOI: 10.1038/scientificamerican0280-50. ISSN: 0036-8733. JSTOR: 24966257.
* ↑ Carter, Nicholas P. «Epigraphy and Empire: Reassessing Textual Evidence for Formative Zapotec Imperialism» (en anglès). Cambridge Archaeological Journal, vol. 27, 3, 8-2017, pàg. 433–450. DOI: 10.1017/S0959774317000063. ISSN: 0959-7743.
* ↑ Javier Urcid (2005), Zapotec Writing: Knowledge, Power, and Memory in Ancient Oaxaca, http://www.famsi.org/zapotecwriting/zapotec_figures. pdf
# Camperol de Nova Caledònia

El camperol de Nova Caledònia (Cincloramphus mariae; syn: Megalurulus mariae) és una espècie d'ocell de la família dels locustèl·lids (Locustellidae). És endèmic de l'illa de Nova Caledònia, a la Melanèsia. Els seus hàbitats principals són els matollars humids tropicals i subtropicals. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Segons la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.2, agost 2023) aquest tàxon està classificat en el gènere Cincloramphus. Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), el classifiquen encara com a única espècie del gènere Megalurulus.

## Referències

* ↑ «Camperol de Nova Caledònia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 14 agost 2023 (català)
* 1 2 «Grassbirds, Donacobius, tetrakas, cisticolas, allies» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 14 agost 2023].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 604. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «New Caledonian Thicketbird. Cincloramphus mariae (formerly as: Megalurulus mariae)» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 14 agost 2023].
# Hlas lesa

Hlas lesa, H. 243 (La veu del bosc) és una òpera radiofònica en un acte composta per Bohuslav Martinů sobre un llibret en txec de Vítězslav Nezval. Es va estrenar el 6 d'octubre de 1935 a la Ràdio Txeca de Praga dirigida per Otakar Jeremiáš.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en alemany). Operone. Arxivat de l'original el 16 d’abril 2013. [Consulta: 14 febrer 2017].
* ↑ Grahame Woolf, Peter. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 15 febrer 2017].
* ↑ Martín Bermúdez, Santiago. «Martinu, el operista» (en castellà). Scherzo. Arxivat de l'original el 2013-06-21. [Consulta: 15 febrer 2017].
# Serp d'Esculapi

La serp d'Esculapi (Zamenis longissimus, abans Elaphe longissima) és una espècie de serp de la família dels colúbrids, freqüent a Europa, incloent-hi Catalunya.

## Morfologia i hàbitat

És una serp no verinosa, molt prima i llarga. Té molta destresa per pujar als arbres. De jove s'alimenta de sargantanes petites. A mesura que creix va incorporant ratolins, talpons i musaranyes.
Les femelles de la serp d'Esculapi ponen entre cinc i vuit ous a principis d'estiu. S'han identificat individus amb casos d'albinisme i també amb melanisme en aquesta espècie.
Aquesta serp no es troba en perill d'extinció.

## Mitologia

La serp d'Esculapi està relacionada amb Asclepi de la mitologia grega, que és l'Esculapi de la mitologia romana, i amb la història de la medicina. És la serp que es troba enroscada a la vara d'Esculapi i a la copa d'Higiea, símbols de la medicina.
Aquesta espècie també és probablement la serp del Caduceu del déu Hermes, que va evitar que dues serps es barallessin amb la seva vara.

## Referències

* ↑ Reptile Database
* 1 2 Aram Agasyan, et. al. 2017. Zamenis longissimus. The IUCN Red List of Threatened Species 2017: e.T157266A49063773. https://www.iucnredlist.org/species/157266/49063773. Downloaded on 28 September 2019.

## Vegeu també

* Asclepi.
* Vara d'Esculapi.
* Copa d'Higiea.
* Caduceu.
* Llista d'amfibis i rèptils de Catalunya.

## Enllaços externs

* Euroherp (anglès).
* Àrea de distribució de la serp d'Esculapi i de la serp blanca als Països Catalans.