OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Norma (matemàtiques)

En matemàtica, la norma és qualsevol funció que assigna, a cada vector d'un espai vectorial, un valor escalar no negatiu i que és homogènia, semidefinida positiva i que compleix la desigualtat triangular. Així, una norma defineix una longitud. Per altra banda, una seminorma permet assignar longitud zero a vectors que no són nuls. Un exemple molt senzill és la norma euclidiana definida sobre l'usual espai euclidià. En general, quan es defineix una norma dins d'un espai vectorial es diu que s'ha definit un espai normat. Normalment, la norma del vector v, a vegades anomenada també el mòdul de v, s'indica amb la notació ∥v∥ (o ||v||).

## Definició

Sigui E un espai vectorial sobre un subcòs K dels nombres complexos, com ara els nombres complexos mateixos, els reals o els nombres racionals; una norma sobre E és una aplicació p definida en E amb els reals positius com a conjunt d'arribada:
    $p\colon E\to \mathbb {R} ^{\geqslant 0}$
       $x\longmapsto p(x)$
que compleix, per a tot escalar λ del cos K i per a qualssevol vectors u, v de l'espai E; les següents propietats:
* p(λv) = ∣λ∣⋅p(v). (homogeneïtat)
* p(u + v) ≤ p(u) + p(v). (Desigualtat triangular)
* 0 ≤ p(v) i p(v) = 0 si i només si v és el vector nul. (semidefinida positiva)
Si l'aplicació p compleix totes les propietats menys l'última d'elles es diu que és una seminorma sobre E. Normalment, les normes es representen per la notació ∥v∥ o fins i tot ∣v∣ en comptes de p(v).

## Exemples

* La seminorma trivial, on p(x)=0 per a tot vector x de E.
* El valor absolut és una norma dels nombres reals.

### Norma euclidiana

A l'espai ℝ$^n$ la noció intuïtiva de longitud d'un vector x = (x$_1$, x₂, ..., x$_n$) és la representada per la fórmula:
    $\|\mathbf {x} \|:={\sqrt {x_{1}^{2}+\cdots +x_{n}^{2}}}$.
Que dona la distància ordinària entre l'origen i el punt x a conseqüència del teorema de Pitàgores.
A ℂ$^n$ la generalització d'aquesta norma és:
    $\|\mathbf {z} \|:={\sqrt {|z_{1}|^{2}+\cdots +|z_{n}|^{2}}}$, equivalent a la norma euclidiana de ℝ$^{2n}$.
Si l'espai vectorial és també un espai euclidià, podem definir una norma com la rel quadrada del producte escalar del vector amb ell mateix. Quan es vol diferenciar la norma euclidiana de les altres s'escriu ∥v∥₂ seguint la notació de les p-normes. Així, també se l'anomena norma L².

### Norma del màxim

La norma del màxim, norma del suprem o norma infinit es defineix com el suprem de les components del vector en valor absolut:
    $\|{\textbf {x}}\|_{\infty }:=\sup \left(|x_{1}|,\ldots ,|x_{n}|\right).$
Seguint la notació de les p-normes, la norma infinit defineix l'espai L$^∞$.

### p-norma

Sigui p ≥ 1 un nombre real, es defineix la p-norma o norma L$^p$:
    $\|{\textbf {x}}\|_{p}:=\left(\sum _{i=1}^{n}|x_{i}|^{p}\right)^{\frac {1}{p}}.$
Convé observar que, per a p = 1 tenim la "norma del taxi", per a p = 2 tenim la norma euclidiana, i que prenent el límit amb $p\to \infty$ tenim la norma del màxim. Aquestes normes defineixen els espais L$^p$.
Viccionari
# Bòrax

El bòrax (de l'àrab buraq, blanc) és un mineral de la classe dels borats compost d'aigua gairebé en un 50%. És una de les principals menes de bor. Va ser descobert el 1546 a Ladakh, Jammu i Caixmir, India. També és conegut pel nom que defineix la seva composició química: Borat de sodi o tetraborat de sodi ; i també és anomenat de vegades tincal, nom que prové del sànscrit.

## Característiques

És un cristall blanc i suau que es dissol fàcilment en aigua. Si es deixa reposar a l'aire lliure, perd lentament la seva hidratació i es converteix en tincalconita: (Na₂B₄O₇·5H₂O). El bòrax comercial generalment es deshidrata en part.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, el bòrax pertany a «06.DA: Nesotetraborats» juntament amb els següents minerals: tincalconita, hungchaoïta, fedorovskita, roweïta, hidroclorborita, uralborita, borcarita, numanoïta i fontarnauïta.

### Comportament químic

El bòrax té un comportament amfòter en solució, el que permet regular el pH en dissolucions i productes químics en base aquosa. La dissolució d'ambdues sals en aigua és lenta i a més a baixa concentració (6%). El bòrax té la propietat de dissoldre òxids metàl·lics quan aquest compost es fusiona amb ells. Té un millor comportament dissolt si el pH està entre 12 i 13, formant-se sals de BO$^{2-}$ en ambient alcalí.

## Formació

El bòrax s'origina de manera natural en els dipòsits d'evaporites produïts per l'evaporació contínua dels llacs estacionaris. Els dipòsits més importants es troben prop de Boron, Califòrnia i d'altres llocs del sud-oest americà, en les llacunes salines a Bolívia, el Desert d'Atacama a Xile, i el Tibet. El bòrax també es pot sintetitzar a partir d'altres compostos del bor. Es troba associat comunament a ulexita, trona, thenardita, nitratina, hanksita, halita, guix, glauberita, gaylussita, calcita i aftitalita.

## Usos

El Bòrax és el nom comercial de la sal de bor i se serveix en forma pentahidratada o decahidrada (5-10 mols d'aigua). Aquest producte és usat en manufactures de vidre, components de pintures, soldadures, preservant de fustes, desoxidant i com a ingredient en adobs foliars. El bòrax s'utilitza àmpliament en detergents, suavitzants, sabons, desinfectants i pesticides. S'utilitza en la fabricació d'esmalts, vidre i ceràmica. També es converteix fàcilment en àcid bòric o en borat, que tenen molts usos. Una barreja de clorur de bòrax i amoni s'utilitza com a fundent (flux) en soldar ferro i acer. La seva funció és baixar el punt de fusió de l'òxid de ferro.
El bòrax també s'utilitza barrejat amb aigua com a fondent en soldar or, plata, etc. en joieria. Permet que el metall fos flueixi uniformement sobre el motlle, i conserva la brillantor i el polit de la peça a soldar. Ataca cert tipus de pedres semiprecioses com tota la família de les zirconites, destruint-se aquestes al contacte amb el bòrax i una alta temperatura, necessària per fondre el metall.
També és habitual el seu ús per adulterar l'heroïna.

## Referències

* ↑ «Borax» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 març 2014].
* ↑ «Borax (Na2B4O7. 10H2O) - Sodium Borate - Occurrence, Discovery and Applications». Amoz.com.
# Polibasita

La polibasita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la pearceïta-polibasita de minerals. Rep el seu nom del grec polis, 'diversos', i basis, 'base', en al·lusió al seu múltiple contingut metàl·lic.

## Característiques

La polibasita és un sulfur de coure i argent. És soluble en HNO₃. Cristal·litza en el sistema monoclínic i acostuma a trobar-se en cristalls o en agregaments granulars compactes. Forma una sèrie de solució sòlida amb la pearceïta, en la qual la substitució gradual de l'antimoni per arsènic va donant els diferents minerals de la sèrie. També n'és isostructural amb aquesta espècie. A més dels elements de la seva fórmula, [(Ag, Cu)₆(Sb,As)₂S₇][Ag$_9$CuS₄], sol portar com a impureses: arsènic i ferro. S'extreu en les mines i és usada com a mena important d'antimoni, plata i arsènic.

## Formació i jaciments

Es forma per alteració hidrotermal de baixa i mitjana temperatura en els filons de minerals d'argent. Sol trobar-se associada a altres minerals com: pirargirita, tetraedrita, estefanita, altres sulfosals de plata, acantita, or, quars, calcita, dolomita o barita. Als territoris de parla catalana tan sols ha estat descrita a la mina Atrevida, a la localitat de Vimbodí i Poblet (Conca de Barberà).

## Referències

* ↑ «Polybasite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 desembre 2014].
* ↑ «Pearceite-Polybasite Series» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 desembre 2014].
* ↑ Canet, C.; Alfonso, P.; Melgarejo, J.-C.; Jorge, S. «PGE-BEARING MINERALS IN SILURIAN SEDEX DEPOSITS IN THE POBLET AREA, SOUTHWESTERN CATALONIA, SPAIN». The Canadian Mineralogist, 41, 3, 01-06-2003, pàg. 581–595. DOI: doi:10.2113/gscanmin.41.3.581 [Consulta: 29 gener 2024].
# Dahes

Els dahes (en llatí Dahae; en persa داه‍ان 'Dāhān'; en grec antic Δάοι, Δάαι, Δαι, Δάσαι 'Dáoi, Dáai, Dai, Dasai'; en sànscrit 'Dasa'; en xinès 大益 'Dayi') eren una tribu de les estepes de l'est de la mar Càspia. Estrabó els classifica entre les tribus Saces i massàgetes, dins del grup de les tribus escites. Es subdividien en Parnis o Aparnis (que vivien a Hircània), Xantis (Xanthii) i Pissuris. Alexandre el Gran es va trobar amb els dahes a la vora de l'Oxus, i els va sotmetre.
Els dahes es movien d'emplaçament i Arrià de Nicomèdia els situa a l'Iaxartes. D'ells es diu que eren guerrers molt agressius i indòmits. Darios III de Pèrsia els tenia a la seva cavalleria i Alexandre el Gran i el selèucida Antíoc III els van tenir com arquers a cavall i com a soldats d'infanteria.
Alguns els fan origen (per una branca emigrada a l'oest) dels dacis.

## Referències

* ↑ Rodríguez Adrados, Francisco (dir.). Diccionario griego-español. 4, [Basileutos-daimon]. Madrid: Instituto de filologia, Consejo superior de investigaciones cientificas, 1994, p. 859. ISBN 9788400074364.
* ↑ Daryaee, Touraj (ed.). Oxford handbook of Iranian history. Nova York: Oxford University Press, 2012, p. 168. ISBN 9780199390427.
# CBGB

El CBGB va ser un club de Nova York situat al 315 del Bowery i obert l'any 1973 per en Hilly Kristal. El nom complet és CBGB - OMFUG, les sigles de Country, BlueGrass i Blues and Other Music for Uplifting Gormandizers.
És el local on van començar a tocar bandes com The Ramones, Blondie i Talking Heads. Va ser conegut com un local alternatiu, comptant amb clients tan particulars com l'artista Andy Warhol.
El CBGB finalment va tancar el 15 d'octubre del 2006 a causa d'una disputa sobre els increments del lloguer, el que va provocar que l'amo del local, Hilly Kristal, perdés el contracte d'arrendament que tenia des de feia més de 30 anys. El darrer concert va ser de Patti Smith. Flea, dels Red Hot Chili Peppers, va ser-hi present, i la Sirius Satellite Radio va realitzar una transmissió en directe de l'espectacle. Smith va enumerar molts dels músics ja morts que van tocar en CBGB durant la seva aparició.
Hilly Kristal va plantejar la idea de traslladar el club a Las Vegas, però no la va dur a terme i finalment va morir l'any següent.

## Història

El CBGB, llavors poc conegut, va ser fundat el 1973, al lloc de l'antic bar d'en Hilly Kristal. En principi, com el seu nom indica, en Kristal volia que es toqués música country, bluegrass i blues al club, però el lloc es va fer famós gràcies al moviment punk.
El 1973, abans que l'antic bar d'en Hilly Kristal es convertís en el CBGB, Bill Page i Rusty McKenna van convèncer en Kristal que fes concerts. Tot i que no eren concerts de punk, el fill d'en Kristal creu que van ajudar a les bandes de punk que van anar-hi més tard. El CBGB tenia només una norma per les bandes que hi tocaven: havien de tocar música original i no covers d'altres grups. La seva fama va començar a créixer i a atreure més concerts de fora de Nova York.
Allò que va mantenir viu el club durant els anys 80 va ser l'escena hardcore punk de Nova York. Cada diumenge a la tarda fins a l'hora de sopar tocaven diverses bandes de hardcore punk, normalment per pocs diners.
El 1990, la violència d'alguns punks va causar que en Kristal deixés de contractar concerts de hardcore punk. Això no obstant, més tard va tornar a contractar-ne a alguns i en els últims anys del CBGB no hi havia normes sobre el tipus de música que es podia tocar.
El 2005, una disputa entre en Hilly Kristal i els propietaris del local per l'augment del preu del lloguer va causar el seu tancament després de 14 mesos de batalles legals. El club es va tancar finalment el 15 d'octubre del 2006. El seu últim concert va ser de Patti Smith. Flea, dels Red Hot Chili Peppers, va assistir-hi (era el seu 44è aniversari). Al final del concert van fer un tribut als Ramones i van llegir una llista dels artistes que havien mort després d'haver tocat alguna vegada al CBGB.
En Kristal es va plantejar emportar-se el club a Las Vegas, però va morir de càncer de pulmó el 28 d'agost del 2007.

## Vegeu també

* CBGB (pel·lícula)

## Referències

* ↑ Yahoo Music coverage of concert (anglès)
# Benet VII

Benet VII (Roma, ? – 10 de juliol del 983) fou Papa de l'Església catòlica del 974 al 983.
Es desconeix la data del seu naixement. D'origen romà i fill d'un tal David, parent d'Alberic II, del llinatge dels comtes de Túsculum, que va governar Roma del 932 al 954. Abans de ser papa era bisbe de Sutri. Va ser elegit papa l'octubre del 974, després de la mort de Benet VI, triat pels clergues i el poble romans sota la influència del comte Sicco, enviat de l'emperador Otó II.
L'elecció de Benet VII va agradar tant al partit imperial com a les famílies nobles romanes. Sicco va expulsar l'antipapa Bonifaci VII, que havia ordit l'assassinat de Benet VI. De fet, tant aviat com va ocupar el càrrec, el nou papa va convocar un sínode per excomunicar Bonifaci, però tot i així, l'antipapa va intentar actuar contra Benet VII, des dels territoris romans d'Orient del sud d'Itàlia, va intentar dur a terme un cop d'estat l'estiu del 980, que va obligar Benet VII a fugir de Roma i demanar auxili a l'emperador, i no va tornar fins al març de 981.
Amb el suport de l'emperador i de la poderosa família Crescenti, amb la qual estava relacionat, el seu regnat va ser pacífic. Va treballar de manera harmònica amb Otó II, ambdós van lluitar per frenar l'onada de simonia que regnava en el si de l'Església, contra la qual van publicar una encíclica el 981 prohibint la demanda de diners per conferir qualsevol orde sagrat. També van treballar per estendre més el monaquisme, molt vinculat llavors amb la idea de civilització.
Així mateix va convocar dos sínodes per a la reforma de les esglésies romana i germànica. Del sínode de Roma de 981, se'n va fer difusió per ordre seva a Catalunya a través del bisbe Miró Bonfill de Girona. Uns anys abans també va concedir privilegis a alguns monestirs catalans i a la canonja de Santa Maria de Besalú. D'altra banda, va enviar un sacerdot anomenat Jaume a la província d'Àfrica, d'acord amb la petició del poble de Cartago.
Al papa tan sols se li retreu que va acordar amb Otó Ii la dissolució del bisbat de Merseburg el 981, que va suposar un retrocés en la conversió al catolicisme dels territoris d'Europa central i dels pobles eslaus.
Va morir el 10 de juliol del 983 a Roma. Va ser enterrat a la basílica de la Santa Creu de Jerusalem, una de les esglésies patriarcals més antigues de la ciutat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Mann, Horace Kinder. «Pope Benedict VII». A: Catholic Encyclopedia (en anglès). vol. 1. The Encyclopedia Press, 1913.
* 1 2 3 4 5 6 Kelly, J. N. D.; Walsh, M. J.. A Dictionary of Popes (en anglès). Oxford University Press, 2010, p. 131-132.
* 1 2 3 4 5 «Benedict VII» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 9 desembre 2023].
* ↑ «Benet VII». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 9 desembre 2023].
# Ginkgoàcies

Les ginkgoàcies (Ginkgoaceae) són una família de gimnospermes de la divisió Ginkgophyta que va aparèixer durant l'era Mesozoica, amb un únic representant actual, Ginkgo biloba, que per aquest motiu es considera un fòssil vivent. Antigament, però, hi havia diversos altres gèneres que formaven boscos. Com que les fulles poden adoptar formes tan diverses dins d'una sola espècie, aquestes són una mesura pobre de la diversitat, tot i que les diferents estructures de fusta apunten a l'existència de diversos boscos de ginkgo en l'antiguitat.

## Taxonomia

La família Ginkgoaceae inclou els següents gèneres:
* †Baiera
* †Baieroxylon
* †Cheirophyllum
* †Chiropteris
* Ginkgo
* †Ginkgoites
* †Ginkgoïdium
* †Ginkgopitys
* †Phoenicpsis
* †Polyspermophyllum
* †Trichopitys

## Referències

* ↑ Gnaedinger, S. «Ginkgoalean woods from the Jurassic of Argentina: Taxonomic considerations and palaeogeographical distribution». Geobios, vol. 45, 2, 2011, pàg. 187–198. DOI: 10.1016/j.geobios.2011.01.007.
# Dane-zaa

Els beaver o tsattine són una tribu na-dené, el nom de la qual volia dir "poble del castor", o bé dane-zaa (poble autèntic), raó per la qual foren anomenats en anglès beavers (castor en anglès). Vivien als marges muntanyencs del nord d'Alberta (Canadà).

## Demografia

El 1889 els calcularen en 800, però en 700 el 1906. El 1980 eren uns 600 individus, dels quals 500 parlaven la seva llengua. Segons l'EB, el 1970 eren 800. El 2000 eren 2.847 al Canadà i eren dividits en diverses reserves:
* A Alberta, Boyer River (755 h.), Heart Lake (275 h.) i Horse Lake (794 h.).
* A la Colúmbia Britànica, Blueberry River (385 h.), Doig River (239 h.), Halfway River (221 h.) i West Moberly (178 h.)

## Costums

Es dividien en nombroses bandes independents i nòmades, cadascuna amb llur propi territori de cacera. Caçaven caribús, daines, castors i bisons. A l'hivern vivien en tipis coberts de pells dels animals que caçaven, i a l'estiu en tipis coberts d'estopes o sota tauladells, i també es desplaçaven d'un indret a un altre en canoes de fusta. Hom sap poc de llur religió ni de llurs cerimònies. Només sembla que creien en un guardià dels esperits, i en un "més enllà" inconcret.

## Història

Cap al 1650 formaven un sol poble amb els sarsi. Arribaren al seu territori en el segle XVIII empensos pels cree, i s'establiren al riu Peace, on encara viuen ara. el 1789 els va visitar Mackenzie, qui va afirmar que parlaven la mateixa llengua que els chippewyan. El 1858 es traslladaren vora els rius Peace i Vermilion al llac Athabasca. No van signar cap tractat amb el govern canadenc fins al 1974, quan es van establir les diverses reserves.

## Bibliografia

* Cook, Eung-Do; & Rice, Keren (Eds.). (1989). Athapaskan linguistics: Current perspectives on a language family. Trends in linguistics, State of-the-art reports (No. 15). Berlin: Mouton de Gruyter. ISBN 0-89925-282-6.
* Story, Gillian. (1989). Problems of phonemic representation in Beaver. In E.-D. Cook & K. Rice (Eds.), Athapaskan linguistics: Current perspectives on a language family (pp. 63-98). Berlin: Mouton de Gruyter.

## Enllaços externs

* Mapa dels Indis de la Costa Nord-oest (inclosos els Dunneza o Beaver)
* ↑ «beaver». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
# Germans Younger

Els germans Younger foren una banda d'antics guerrillers sudistes formada pels germans Thomas Coleman, Cole (1844–1916), John (1846–74), James, Jim (1850–1902) i Robert, Bob (1853–89) Younger, originaris de Harrisonville, Jackson County, Missouri.
Cole es va unir als Quantrill riders el 1864, on va conèixer Frank James. El 1866 tots els germans decidiren unir-se en banda als germans Frank James i Jesse James i atracar bancs a Missouri.
John fou mort pels Pinkerton el 1874. La resta foren atrapats després de l'atracament al First National Bank de Northfield el 1876. Condemnats a cadena perpètua, Bob va morir de tuberculosi a la presó. Jim i Cole foren alliberats sota paraula el 1902. Uns dies després Jim fou trobat mort d'un tret al cap en un hotel. Cole va escriure les seves memòries i tornà a la llar de Lee's Summit (Missouri), on va morir d'un atac de cor el 1916.

## Referències

* ↑ McLachlan, Sean. The Last Ride of the James-Younger Gang: Jesse James and the Northfield Raid 1876 (en anglès). Osprey Publishing, 2012, p. 74. ISBN 1849085994.
# Camps Decumats

Els Camps Decumats (llatí: Agri Decumates) eren les terres a l'est del Rin i nord del Danubi, de les quals els romans van prendre possessió quan els germànics es van retirar cap a l'est. Aquest territori el van repartir a emigrants gals i a tribus germàniques sotmeses, i més tard als seus propis veterans, que en pagaven una desena part de la collita.
A final del segle i o començament del segle ii, segons Tàcit, el país es va incorporar a la província romana de Rètia i va passar a formar part de l'Imperi. El límit amb els germànics no sotmesos estava limitat per una muralla que anava de Ratisbona a Lorch, el Limes Germanicus i en una altra part s'hi van instal·lar diversos obstacles i guarnicions (de Lorch al Rin, prop de Colònia Agripina), que van omplir el territori de noves ciutats i vies militars.
Els romans van trobar moltes dificultats per mantenir les seves posicions i la primera part que van perdre va ser la zona del riu Main, en època desconeguda, però probablement cap a l'any 270, i després es va perdre la porció del sud en temps de la mort de l'emperador Marc Aureli Probe (283), quan els alamans la van ocupar. L'última de les inscripcions romanes d'aquella zona data de l'època de l'emperador Gal·liè (260-268).
Les ciutats conegudes del territori eren Ambiatinus Vicus, Alisum, Divitia, Gesonia, Victoria, Biberna, Aquae Mattiacae (Wiesbaden), Munimentum Trajani, Artaunum, Triburium, Bragodurum o Bragodunum, Budoris i Caritni entre d'altres.

## Referències

* ↑ Alberich, Joan; Ros, Montserrat. La transcripció dels noms propis grecs i llatins. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993. ISBN 8477392250.
* ↑ Smith, William (ed.). «Agri Decumates». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 22 febrer 2021].
# Bluffs

Bluffs és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 748 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bluffs tenia 748 habitants, 307 habitatges, i 210 famílies. La densitat de població era de 283,1 habitants/km².
Dels 307 habitatges en un 36,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,4% hi vivien parelles casades, en un 12,1% dones solteres, i en un 31,3% no eren unitats familiars. En el 28,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,44 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,1% tenia menys de 18 anys, un 10% entre 18 i 24, un 26,5% entre 25 i 44, un 21,5% de 45 a 60 i un 14,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.531 $ i la renda mediana per família de 41.875 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.354 $ mentre que les dones 22.188 $. La renda per capita de la població era de 16.705 $. Aproximadament el 6,7% de les famílies i l'11,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bluffs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bluffs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Confort-Meilars

Confort-Meilars (en bretó Koñforzh-Meilar) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 762 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 670 | 635 | 601 | 695 | 727 | 747 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Paul Gueguen | |
# Vitali Petrakov

Vitali Aleksàndrovitx Petrakov (en rus Виталий Александрович Петраков) (Tula, 8 de gener de 1954) fou un ciclista soviètic, que s'especialitzà en la pista encara que va ser en aquesta modalitat on va obtenir majors èxits.
En el seu palmarès destaquen dues medalles aconseguides als Jocs Olímpics de Mont-real i Moscou. També va guanyar 3 medalles als Campionats del Món en pista, totes elles de plata.

## Palmarès en pista

* 1976
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de Mont-real en la prova de persecució per equips, amb Víktor Sokolov, Aleksandr Perov i Vladímir Ossokin
* 1980
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de Moscou en la prova de persecució per equips, amb Valeri Movtxan, Víktor Manakov i Vladímir Ossokin
* 1981
** Campió de la Unió Soviètica en Madison, amb Vladímir Ossokin

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it