OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Slug

L'slug és una unitat de massa del sistema anglosaxó que equival a 14,594 quilograms.
És la massa que s'accelera per 1 ft/s² quan una força d'una lliura (lbf) és exercida sobre ella. Per tant, un slug té una massa d'unes 32,17405 lliures o 14,5939 kg.
$1\ {\mbox{slug}}=1{\cfrac {{\mbox{lbf}}\cdot {\mbox{s}}^{2}}{\mbox{ft}}}$
L'slug fou utilitzat per primera vegada el 1902 per Arthur Mason Worthington (1852-1916) a Dynamics of Rotation (Dinàmica de la Rotació, al Oxford English Dictionary), però no sembla que hagi estat fet servir de forma significativa fins a dècades més tard. Un llibre de 1928 diu: "Encara no s'ha donat nom a la unitat de massa i, de fet, com que hem desenvolupat la teoria de la dinàmica no és necessari cap nom. Quan la massa, "m", apareix a les nostres fórmules, substituïm el ratio del convenient parell força-acceleració (w/g), i mesurem la massa en lliures per ft./sec.² o en grams per cm./sec.²".
Un altre nom per aquesta unitat en la literatura científica primerenca fou geepound.
La unitat slinch (derivada de les paraules slug-inch) és una versió en polzades de l'slug: 1 slinch = 1 lb$_f$·s²/in = 12 slugs.
La unitat blob també és una versió en polzades de l'slug: 1 lb$_f$·s²/in.
Font:

## Referències

* ↑ Noel Charlton Little, College Physics, Charles Scribner's Sons, 1928, p. 165
* ↑ https://web.archive.org/web/19990423144215/http://users.aol.com/JackProot/met/spmisc.html
* ↑ http://www.diracdelta.co.uk/science/source/s/l/slug/source.html Arxivat 2016-11-30 a Wayback Machine.
* ↑ Robert L. Norton, Worcester Polytechnic Institute, Machine Design: An Integrated Approach, Third Edition, Prentice Hall ISBN 0-13-148190-8
* ↑ Beckwith, Thomas G., Marangoni, Roy D., et al. Mechanical Measurements, Fifth ed. Addison-Wesley Publishing, 1993. ISBN 0-201-56947-7

## Enllaços externs

* Newtons, Slugs i Quilograms Arxivat 2008-10-04 a Wayback Machine. per a una explicació matemàtica detallada.
# Estàtica

L'estàtica és la part de la mecànica que estudia les condicions d'equilibri d'un sistemes de forces que actua sobre un cos per tal que aquest es mantingui en repòs o en equilibri mecànic, és a dir, en moviment uniforme.
L'estàtica ja va ser estudiada pels antics grecs, especialment en el seu vessant geomètric i en destaca Arquimedes. Més tard seria desenvolupada per Leonardo da Vinci (1452 – 1519), Simon Stevin (1548 – 1620), Galileu (1564 – 1642), D'Alembert (1717 - 1783) i Lagrange (1736 - 1813).
A l'estàtica no actuen o no es consideren les forces externes ni les acceleracions, però sí forces internes com el pes i la força de fregament, per exemple. Així, un objecte pesant col·locat sobre una taula, fa que aquesta rebi l'acció del pes i respongui amb una reacció, (força igual i oposada), que mantindrà l'objecte a sobre (equilibri). Noteu que si el pes fos més gran del que la taula pogués aguantar, aquesta es deformaria o trencaria.
Atès que els principis de l'estàtica són els que regeixen la construcció d'estructures rígides en equilibri, són utilitzats en l'arquitectura i en l'enginyeria. Els camps d'aplicació, abasten des del càlcul d'estructures, (ponts, sostres, tirants, etc.), fins a càrregues estàtiques en murs, comportes, túnels, etc., degudes o no a la contenció de fluids o altres materials, ja siguin aire, aigua, terra o d'altres.

## Referències

* 1 2 Gran Enciclopèdia Catalana. Volum 10. Reimpressió d'octubre de 1992. Barcelona: Gran Enciclopèdia Catalana, 1992, p. 288. ISBN 84-7739-004-5.
* ↑ «Statics | Force, Moment & Equilibrium | Britannica» (en anglès). [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «Estática - EcuRed» (en castellà). [Consulta: 2 març 2024].
* 1 2 «statica - Treccani» (en italià). [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ Baker, Daniel W.; Haynes, William. Statics: Introduction to Statics (en anglès).

## Vegeu també

Viccionari
* Dinàmica
* Equilibri mecànic
* Hidrostàtica
* Lleis de Newton
* Mecànica del sòlid deformable
* Mecànica dels sòlids
# El destí de la dama grisa

El destí de la dama grisa (en català central) o El destí de la bruixa bona (en valencià; títol original en anglès, The Good Witch's Destiny) és un telefilm canadenc del 2013 escrit per Annie Young Frisbie i dirigit per Craig Pryce. La pel·lícula és protagonitzada per Catherine Bell, Chris Potter, Hannah Endicott-Douglas, Matthew Knight, Peter MacNeill, Catherine Disher, Robin Dunne i Elizabeth Lennie. El destí és la sisena entrega de la sèrie de pel·lícules Dama Grisa. La pel·lícula es va estrenar a Hallmark Channel el 26 d'octubre de 2013. S'ha doblat al català central per a TV3 amb el nom d'El destí de la dama grisa, i al valencià per a À Punt amb el títol d'El destí de la bruixa bona.

## Repartiment

* Catherine Bell com a alcaldessa Cassandra "Cassie" Nightingale
* Chris Potter com aJake Russell
* Hannah Endicott-Douglas com a Lori Russell
* Matthew Knight com a Brandon Russell
* Peter MacNeill com a George O'Hanrahan
* Catherine Disher com a Martha Tinsdale
* Robin Dunne com a Drew
* Elizabeth Lennie com a Gwen
* Noah Cappe com a Derek Sanders
* Dani Kind com a Mia
* Ashley Leggat com a Tara
* Kate Todd com a Helen
* Lisa Ryder com a Alicia Quince

## Referències

* 1 2 «El destí de la dama grisa». ésAdir. [Consulta: 19 octubre 2023].
* 1 2 «El destí de la bruixa bona». À Punt, 27-12-2020. [Consulta: 19 octubre 2023].
* ↑ Ashby, Emily. «The Good Witch's Destiny – Television Review». Common Sense Media. [Consulta: 2 novembre 2013].
* ↑ Murray, Christian. «Local resident writes 'The Good Witch's Destiny', airs Saturday». Sunnyside Post, 25-10-2013. Arxivat de l'original el 26 abril 2016. [Consulta: 15 juny 2020].
* ↑ Saturday's Cable Ratings & Broadcast Finals: World Series Makes It No Contest for FOX
# Estádio da Madeira

L'Estádio da Madeira, antigament conegut com a Estadio Eng. Rui Alves i conegut informalment com a Estádio da Choupana és un estadi de futbol a Funchal, Madeira, Portugal. És usat habitualment pel C.D. Nacional, un dels clubs de la ciutat de Funchal.
Actualment, té una capacitat per a 5.200 espectadors, havent estat construït per una capacitat de 2.500 (una graderia) l'any 2000 i unes dimensions de 100x65 metres. Anteriorment, el Nacional jugava a l'estadi municipal de Barreiros.
El gener del 2007, després de la remodelació que costà 20 milions d'euros, la capacitat fou ampliada fins als 5.200 amb la creació d'una nova graderia. L'1 de juny de 2007, fou rebatejat com Estádio da Madeira després d'un acord amb el govern local. És l'estadi més modern de l'illa, però no el de més capacitat.
L'estadi està localitzat al costat de la Cidade Desportiva do C.D. Nacional (la ciutat esportiva del club), que també inclou camps d'entrenament i el Campus de l'Acadèmia Cristiano Ronaldo, nom dedicat al futbolista més famós que ha jugat al club. Aquestes instal·lacions estan situades al nord de la ciutat de Funchal, al munt del districte de Choupana.

## Referències

* ↑ «Estádio Da Madeira». C.D. Nacional website.
* ↑ «Estádio da Madeira». zerozero.pt.
* 1 2 «Estádio da Madeira» (en portuguès). [Consulta: 23 juliol 2023].
* ↑ «Cristiano Ronaldo Campus Futebol» (en portuguès de Portugal). [Consulta: 18 maig 2020].
# Antítesi

L'antítesi (del grec ἀντίθεσις, antíthesis, oposició) és un recurs literari que consisteix a contraposar dos sintagmes, frases o versos en què cada un expressa una idea de significació afirmativa o negativa. El recurs retòric contraposa dues idees, paraules o expressions de sentit oposat. Un exemple d'antítesi és: "el so del silenci", o l'oposició completa i absoluta en locucions: "Els dos germans són tan diferents que l'un és l'antítesi de l'altre". També en el contrast que neix de l'acostament de dues idees o expressions que tenen un significat aparentment contrari: "vessar llàgrimes d'alegria" hi ha una antítesi. També dit d'alló que forma antítesi amb una altra cosa. (Sinònims: contradicció, contrast, diferència, incompatibilitat, oposició).
L'antítesi és un recurs literari molt utilitzat pels poetes de l'edat mitjana. Pot formar-se a partir de l'antonímia de mots o expressions o bé pel sentit ampli de les frases, que es refereixin a realitats oposades. L'efecte estilístic de la contraposició dona més força a les imatges que la continguin.
En Filosofia, l'antítesi és l'oposició entre dos termes o dues proposicions. La contraposició d'idees o pensaments de sentit contrari, on es produeix un contrast que neix de l'acostament de dues idees o expressions que s'oposen l'una a l'altra.En la dialèctica de Hegel, l’antítesi és el moment negatiu que la raó contraposa a la tesi per poder-la superar en la síntesi.
Kant donà el nom d’antítesi a la proposició que en les antinòmies de la raó pura s'oposa a la tesi.
Antítesi:relació amb tesi i síntesi
Pàgina principal:Tesi, antítesi, síntesi
La tríada tesi, antítesi, síntesi, se sol utilitzar per descriure el pensament del filòsof alemany Georg Wilhelm Friedrich Hegel.

## Referències

* ↑ «antítesi». Cercaterm, Termcat, 2023. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «antítesi». Diccionari català-WordReference, 2023. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «antítesi». Diccionari Invers de la Llengua Catalana, 2023. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «antítesi». Corpus Textual Informatitzat de la Llengua Catalana, IEC, 2019. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «antítesi». Diccionari de Sinònims, Institut d'Estudis Catalans, 2023. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ Diccionario de Filosofía (en castellà). Barcelona: SPES Editorial (edició especial per a RBA Editoriales), 2003, p. 9 (Biblioteca de Consulta Larousse). ISBN 84-8332-398-2.
* 1 2 «antítesi». Gran Diccionari de la llengua catalana, GDLC, 2023. [Consulta: 11 febrer 2023].
* 1 2 «antítesi». enciclopèdia.cat, GEC, 2023. [Consulta: 13 febrer 2023].
# Ràbita

Una ràbita o un ribat (de l'àrab رباط, ribāṭ, ‘fonda’, ‘hostal’) era, en els primers temps de la conquesta musulmana del Magrib, un recinte fortificat (o un bastió a la costa destinat a protegir l'àrea i descoratjar els enemics d'atacar per mar) edificat als confins de les zones frontereres que servia per a protegir les rutes comercials, però també per a difondre l'islam. De mica en mica, a més de funcionar com a allotjaments per als viatgers, aquests fortins es van convertir en refugis per als místics dedicats a l'oració i a l'estudi, però també dels monjos guerrers. En aquest sentit, són potser en l'origen dels primers corrents del sufisme.
La paraula avui dia apareix com a ràbida, ràpita, ràpida o ràvita. Encara que, de vegades, se'ls ha dit ribat, aquest és pròpiament un monestir ocupat per guerrers del gihad, mentre que els defensors de les ràbites eren voluntaris que es rellevaven periòdicament, però portaven una vida ascètica.
A l'Àfrica del Nord, el morabit o marabut, terme que designa indistintament els sants, els caps de tribu i els guaridors populars, és ‘aquell qui viu en una ràbita’.
A l'Àndalus, amb els almoràvits, les ràbites van prendre molta importància com a punts de defensa territorial. A Catalunya, d'acord amb la toponímia, hi havia «ràpites» al Penedès, al Camp de Tarragona, al delta de l'Ebre, al Priorat i a tocar de Balaguer.
Les restes de la ràbita més ben conservada són situades a la Ràpita (la Noguera). Tot i no ser tan espectaculars com les trobades al nord d'Àfrica o bé com les descobertes a les dunes de Guardamar (País Valencià), hi ha una torre de planta rectangular, datada al segle ix i feta amb grans carreus col·locats al llarg i de través. En la base dels murs, té una sabata lleugerament esglaonada, formada per tres filades.
Potser la més coneguda de les ràbites fou la del cap de Gata; a la part atlàntica de l'estret de Gibraltar, destacava la d'al-Tawba ('la Penitència'), situada prop de Huelva a la boca del riu Tinto, on avui dia hi ha el monestir de la Rábida. Als Països Catalans, el nom s'ha conservat a la Ràpita (Montsià). També a Cullera (Ribera Baixa), la partida que es troba prop de la desembocadura del Xúquer pel marge esquerre, s'anomena "la Ràpita".

## Referències

* ↑ «ràbita | enciclopedia.cat». [Consulta: 25 agost 2024].
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.212. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 7 desembre 2014].
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 217.

## Bibliografia

* I. Torres Balbás, Rábitas hispano-musulmanes, Al-Andalus, XIII/2, 1948 (castellà).

## Vegeu també

* Sant Carles de la Ràpita
* La Ràpita (Vallfogona de Balaguer)
* Sa Ràpita
# Giancarlo Brusati

Giancarlo Brusati (Milà, 6 de març de 1910 - Barlassina, 30 de juny de 2001) va ser un tirador d'esgrima italià, especialista en espasa, que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on va guanyar la medalla d'or en la prova d'espasa per equips del programa d'esgrima.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat del Món d'esgrima, una d'or i una de plata, en les edicions de 1933 i 1934 respectivament. El 1931 també guanyà el campionat d'Itàlia d'espasa.
Entre el 1981 i 1984 fou president de la Federació Internacional d'Esgrima.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Giancarlo Brusati». [Consulta: 29 agost 2023].
# Estònia 200

Estònia 200 (en estonià: Eesti 200, E200) és un partit polític liberal a Estònia fundat al 2018. Des d'abril de 2023, el partit ha estat un soci menor del tercer govern de Kallas.

## Història

La fundació formal del moviment va tenir lloc el 2 de maig de 2018, quan es va publicar per primera vegada el seu manifest, i es va registrar com a organització sense ànim de lucre el 8 de juny. El 3 de novembre, el dia que el moviment es va convertir en un partit, Kristina Kallas va ser escollida com a primera presidenta. A les eleccions legislatives de 2019 no van rebre suficient suport, malgrat els prop de 25.000 vots i el 4.4%, i no van arribar a entrar al Riigikogu. A les posteriors eleccions europees els resultats van ser més decebedors, amb poc més de 10.000 vots i el 3.2%, lluny d'aconseguir representació al Parlament Europeu.
Posteriorment, E200 va aprovar una nova junta, escollint a Lauri Hussar com a nou dirigent, adoptant un programa renovat i es van centrar en enfortir la base del partit, aconseguint així bons resultats a les eleccions locals de 2021. Amb una estructura més consolidada, a les eleccions parlamentàries de 2023 va rebre el 13,3% dels vots i 14 escons al Riigikogu, entrant al govern de coalició de Kaja Kallas juntament amb el Partit Reformista i el Partit Socialdemòcrata.

## Resultats electorals
### Eleccions legislatives

| Any | Vots | % | Escons | +/− | Govern |
| 2019 | 24,447 | 4.4 (#6) | 0 / 101 | Nou | Extraparlamentari |
| 2023 | 81,329 | 13.3 (#4) | 14 / 101 | 14 | Coalició |

### Eleccions europees

| Any | Vots | Vots | Vots | Escons | Escons | Pos. |
| Any | Vots | % | ± pp | # | ± | Pos. |
| 2019 | 10,706 | 3.2 | Nou | 0 / 7 | Nou | 7è |
| 2024 | 9,584 | 2.60 | 0.60 | 0 / 7 | = | 8è |

## Referències

* ↑ «Estonia: A scene set by the preceding national election». The european parliament elections of 2019.
* ↑ «BLOGI ja FOTOD | Eesti 200 moodustas partei. Erakonna esimeheks valiti Kristina Kallas» (en estonià). [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «Hääletamis- ja valimistulemus». [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «Hääletamis- ja valimistulemus». [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «Valimised». [Consulta: 8 febrer 2024].
# Saccharomyces

Saccharomyces es un gènere de fongs de l'ordre dels sacaromicetals (Saccharomycetales) que inclou diverses espècies diferents de llevat. La incapacitat per utilitzar nitrats i la capacitat de fermentar diversos carbohidrats són les característiques típiques dels Saccharomyces. Les seves colònies poden créixer i madurar en 3 dies i mostren un color groc fosc.
Molts membres d'aquest gènere es consideren molt importants en la producció d'aliments. Un exemple és el Saccharomyces cerevisiae, que s'usa en la producció de vi, pa i cervesa. Altres membres d'aquest gènere són S. bayanus, utilitzat per a la producció de vi i S. boulardii, usat en medicina. Més recentment, s'ha demostrat que S. boulardii és una subespècie del S. cerevisiae.
Saccharomyces Kefir és un fong ascomicet producte de l'associació d'un bacteri, Lactobacillus acidophylus i el llevat Saccharomyces, que causa la fermentació làctica de la llet, transformant-la en àcid làctic i en fermentació hidroalcohòlica, per la qual cosa produeix gas a temperatura ambient, en quantitat ínfima; l'aspecte extern s'assembla a una coliflor, per dins és buit i segrega una substància filosa.

## Referències

* ↑ Hyde, K.D. 2024. The 2024 Outline of Fungi and fungus-like taxa. Mycosphere, 15(1): 5146–6239, Doi 10.5943/mycosphere/15/1/25, ISSN 2077 7019. Versió web.
# Transatlàntic

Un transatlàntic és un vaixell de passatgers de gran capacitat i dimensions utilitzat a fer viatges transoceànics. Com la seva denominació indica una de les rutes habituals era travessant l'oceà Atlàntic entre Europa i el continent americà, creuar l'oceà Atlàntic. Es van començar a construir al segle xix i un dels més coneguts fou el Titànic.

## Història

Abans del segle xix les travessies transatlàntiques entre Amèrica i Europa es feien en vaixells de vela, la qual cosa era lenta i sovint perillosa. Amb els vaixells de vapor, les travessies van esdevenir més ràpides i segures. Aleshores van començar a sorgir grans companyies oceàniques amb travessies molt freqüents. Prompte, el fet de construir el transatlàntic més gran, ràpid o luxós, es va convertir en un símbol nacional.
Des del segle xvii endavant, quasi totes les travessies transatlàntiques amb destí a Amèrica del Nord, el port d'arribada era el de Nova York. Aviat el comerç transatlàntic va convertir Nova York en el primer port d'Amèrica del Nord, i com a conseqüència, va atreure la major part de les futures mercaderies transatlàntiques i tot el trànsit de passatgers. Nova York va esdevenir la capital comercial dels Estats Units d'Amèrica i una de les ciutats més importants del món. A més a més, la major part dels immigrants que anaven d'Europa als Estats Units, arribaven a Nova York, amb la qual cosa, aquesta ciutat també era el destí de tots els famosos i rics viatjant en creuers de luxe, així com dels pobres immigrants, que viatjaven en les parts inferiors d'aquests vaixells. Per tant, encara que les travessies transatlàntiques podien realitzar-se entre qualsevol part d'Europa i Amèrica, sempre s'assumia que el destí era Nova York, si no és que s'indiqués el contrari.

## Referències

* ↑ Diccionari nàutic, 2008 [Consulta: 18 abril 2015].

## Vegeu també

* Vaixell de passatgers
* Creuer (viatge)
# Redlíquides

Els redlíquides (Redlichiida) són un ordre de la classe extinta d'artròpodes anomenada Trilobita. Els redlíquides són un dels quatre ordres de trilobits més antics, ja que aparegueren al Cambrià inferior.
Són els primers artròpodes a aparèixer al registre fòssil. El trilobit més antic conegut podria ser el gènere Fallotaspis, un redlíquida. Són fòssils comuns en jaciments del Cambrià inferior d'arreu del món. S'extingiren abans del final del Cambrià mitjà. Hi ha dos jaciments majors en què es troben redlíquides: els esquistos d'Emu Bay al sud d'Austràlia i els esquistos de Maotianshan a la Xina.

## Aparença física

    Vegeu l'article Trilobit per trobar les definicions dels termes morfològics.
Els redlíquides tenen un aspecte primitiu. Solen tenir un cèfalon gran i semicircular, així com un tòrax molt segmentat que s'uneix en un petit pigidi. A diferència de molts altres ordres de trilobits, els redlíquides probablement no eren capaços d'enrotllar-se per defensar-se. Habitualment tenen ulls llargs i prominents en forma de lluna creixent. Tenen bastants espines. Una família de redlíquides, els olenèl·lids, tenen sovint espines llargues al tercer segment toràcic.
Els membres s'han preservat en alguns espècimens. Segueixen els patrons típics dels trilobits quant a nombre, situació i tipus de potes, antenes, brànquies, etc.

## Subordres

Els redlíquids es divideixen en dos subordres: Olenellina i Redlichiina.
Els olenèl·lids es troben a Nord-amèrica i altres antigues parts del continent de Laurència. Són molt comuns i se'ls sol usar per determinar l'extensió de Laurència. Llur sobtada desaparició marca el límit entre el Cambrià inferior i el mitjà en les zones en què es troben olenèl·lids. No tenen sutura facial.
Els membres del subordre Redlichina estan relacionats amb la resta de continents del Cambrià. Tenen sutura facial i llurs restes se solen trobar sense librígens. Els bathynotides, relativament rars, tenien sutura facial, llargues espines genals i espines llargues al segment toràcic final.
# Carlos Hernández Bailo

Carlos Hernández Bailo (Barcelona, 27 de desembre de 1958) és un ciclista català, ja retirat, que fou professional entre 1982 i 1993. Va córrer als equips Reynolds (1981-1986), Teka (1987-1989), Lotus-Festina (1990-1992) i Diamond Back Racing (1993).
Els seus majors èxits els aconseguí a la Volta a Espanya, on guanyà tres etapes i el Gran Premi de la Muntanya de l'edició de 1992; i al campionat d'Espanya en ruta, en què s'imposà en les edicions de 1983 i 1989.

## Palmarès

* 1980
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Segòvia
* 1981
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Cantàbria
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Castella
* 1982
** 1r a la Volta a Aragó
* 1983
** Campió d'Espanya de ciclisme en ruta
** 1r al Circuit de Getxo
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
* 1985
** 1r a la Volta a Tres Cantos
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Aragó
* 1987
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Múrcia
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Astúries
* 1988
** 1r a la Volta a Múrcia i vencedor d'una etapa
** 1r al Gran Premi de Llodio
* 1989
** Campió d'Espanya de ciclisme en ruta
* 1990
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
* 1992
** Vencedor del Gran Premi de la Muntanya de la Volta a Espanya

### Resultats al Tour de França

* 1983. 55è de la classificació general
* 1984. 53è de la classificació general
* 1985. 76è de la classificació general
* 1986. 53è de la classificació general
* 1987. 128è de la classificació general
* 1992. 85è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1982. 73è de la classificació general
* 1983. 28è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1985. 36è de la classificació general
* 1986. 51è de la classificació general
* 1987. 23è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1988. 27è de la classificació general
* 1990. 31è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1991. 110è de la classificació general
* 1992. 22è de la classificació general. 1r del Gran Premi de la Muntanya

## Referències

* 1 2 «HERNÁNDEZ BAILO Carlos». [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ «Carlos Hernández Bailo | enciclopedia.cat». [Consulta: 29 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa de Carlos Hernández a sitiodeciclismo.net
* Fitxa de Carlos Hernández a cyclebase.nl
# Dongtian li de xiaotian shu

Dongtian li de xiaotian shu (xinès simplificat: 冬天里的小田鼠, pinyin: Dōngtiān lǐ de xiǎotián shǔ, literalment 'El ratolinet de camp a l'hivern') és un curtmetratge d'animació xinés dirigit per Qiao Yuanzheng, amb guió de Gong Jianying i produït per Shanghai Meishu Dianying Zhipianchang el 1990.
Metàfora de la recerca espiritual, narra la història d'un ratolinet que acumula rajos de sol per a l'hivern, mentre els seus germans acumulen grans i palla per a quan arriben les gelades.

## Referències

* 1 2 上海文化年鉴 (en xinès). 中国大百科全书出版社, 1991.
* ↑ 馬力. 中國兒童電影三重奏：文化•藝術•商品. Airiti Press, 2013. ISBN 978-986-5792-20-6.