OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Constanze Mozart

Constanze Mozart, de nom de soltera Constanze Weber (Zell im Wiesenthal, Alemanya, 1762 - Salzburg, 1842), fou una soprano, cosina del compositor Carl Maria Von Weber, i esposa de Wolfgang Amadeus Mozart.
Mozart i Constanze Weber es van conèixer el 1777 a Mannheim. No obstant això, en aquell moment, Mozart no hi era interessat, sinó en la germana major, Aloysa. En un posterior trobada amb la família Weber a Viena el 1781, Mozart es va assabentar de la boda d'Aloysa, i va ser llavors quan començar a festejar Constanze. Ambdós es van casar el 4 d'agost de 1782. En nou anys van tindre sis fills:
* Raimund Leopold Mozart (1783)
* Karl Thomas Mozart (1784)
* Johann Leopold Mozart (1786)
* Theresia Mozart (1787)
* Anna Mozart (1789)
* Franz Xaver Wolfgang Mozart (1791).
Només dos dels fills, Karl Thomas i Franz Xaver Wolfgang, van sobreviure a la infància. A causa dels seus molts embarassos en tan poc de temps, Constanze era dèbil i passava molt de temps al llit.
Després de la mort de Mozart el 1791, Constanze es va quedar sola amb dos fills i els deutes del seu marit. Per mantenir-se amb la seva germana Aloisia van organitzar concerts benèfics i una gira de concerts amb obres de Mozart a la temporada de 1795/96. Els 1800 va vendre els manuscrits que encara tenia a l'editor Johann Anton André a Offenbach.
El 1809, es va casar amb Georg Nikolaus von Nissen, un diplomàtic i escriptor danès. Entre 1810 i 1820 van viure a Copenhaguen, viatjant posteriorment per Europa, especialment Itàlia i Alemanya. El 1824 es van assentar a Salzburg. Junts van treballar en una biografia de Mozart, van purgar i revisar la correspondència familiar. Va ser publicada el 1828, dos anys després de la mort del von Nissen.
El 2006, la versió digital del diari alemany Der Spiegel va parlar d'un daguerreotip retrobat a Baviera amb la imatge de Constanze, de 78 anys.

## Referències

* 1 2 3 von Wurzbach, Constantin. «Mozart, Constanze». A: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich (en alemany). volum 19. Viena: Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, 1868, p. 295–297.
* ↑ «Maria Constanze Mozart». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Foto-Entdeckung: Mozart-Witwe Constanze ist im Bilde» (en alemany). Der Spiegel, 06-07-2006.
# Degeneració macular associada a l'edat

La degeneració macular associada a l'edat (DMAE) és una malaltia degenerativa de la zona central de la retina (fons de l'ull). Està present en un percentatge molt elevat de població major de 70 anys i representa la primera causa de ceguesa legal a partir dels 50 anys.

## Símptomes

Els primers símptomes que notarà una persona afectada de DMAE és veure distorsionades les línies rectes com el marc d'una porta, les línies d'una quadrícula, ... o tenir una petita taca al centre del camp visual. Al principi pot passar desapercebuda perquè acostuma a afectar primer a un ull i llavors no es detecta per la bona visió de l'altre. Una manera de controlar-ho és, cada setmana, tapar un ull i després l'altre per comprovar que la visió sigui bona i igual als dos ulls.

## Tipus

Hi ha dues formes de DMAE:

### Forma humida o exsudativa

És la que provoca una pèrdua ràpida de visió a causa d'hemorràgies i vessaments a dins de les capes de la zona central de la retina, a la màcula.
Aquestes hemorràgies, provocades per petits vasos que creixen anormalment des de la coroide (capa que està a sota de la retina) cap a la retina, acaben destruint l'estructura neuronal d'aquesta.

### Forma seca o atròfica

És més lenta i menys destructiva però de moment encara no s'ha trobat un tractament per aturar-la. Va afectant a petites zones de la retina central a través de processos de mort cel·lular que a poc a poc es van ajuntant fins a deixar un petit illot central de visió. En qualsevol de les seves formes els antecedents familiars són un factor determinant en la predisposició a patir DMAE, però el tabaquisme i la falta de vitamines a l'alimentació poden afavorir l'aparició d'aquesta malaltia.

## Tractament

Últimament s'han obtingut uns resultats molt esperançadors amb el tractament de la DMAE humida mitjançant injeccions directes d'un fàrmac específic a la zona afectada de la retina, sempre que la malaltia s'agafi en els seus primers estadis. Per això és imprescindible la detecció precoç, recomanant-se un examen visual a l'any a partir dels 40 anys.
# Taractichthys longipinnis

Taractichthys longipinnis és una espècie de peix de la família dels bràmids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 100 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic oriental (des d'Islàndia i Noruega fins al golf de Guinea i Namíbia), a l'Atlàntic occidental (des de Nova Escòcia i el nord del Golf de Mèxic fins a Puerto Rico). Absent de la Mediterrània.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bartomeu Compte i Masmitjà

Bartomeu Compte i Masmitjà (Olot, 26 de febrer de 1959) és un polític català, diputat al Parlament de Catalunya durant la tretzena legislatura, en representació d'Esquerra Republicana de Catalunya.

## Trajectòria

Nascut a Olot però establert a Besalú. Es va llicenciar en dret per la Universitat de Girona i per la UNED. Vinculat al món del sindicalisme dins el sector de la indústria, fou secretari general de les comarques gironines de comissions obreres durant més de 10 anys.
Es va presentar a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2021 per Esquerra Republicana, sent escollit diputat al Parlament a la circumscripció electoral de Girona. Al parlament ha format part de les comissions d'indústria, acció climàtica i drets socials, entre d'altres. El 2023 es va presentar a les eleccions municipals com a alcaldable de Besalú, on actualment és cap de l'oposició.
El 2024 fou un dels candidats d'ERC a les eleccions al Parlament de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Esquerra Republicana de Catalunya». [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ Fitxa de Diputat al Parlament
* 1 2 Produccions, Tirabol. «Laila El Gamouchi i Bartomeu Compte els representants garrotxins a la llista d’ERC al Parlament de Catalunya a la demarcació de Girona» (en catalan), 27-03-2024. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ «Els garrotxins Laila El Gamouchi i Bartomeu Compte, candidats d'ERC per al 12-M a Girona», 27-03-2024. [Consulta: 28 abril 2024].
# Gastronomia de Jamaica

La gastronomia jamaicana és un conjunt de tècniques culinàries, sabors i espècies dels indígenes de Jamaica i les influències d'europeus (sobretot irlandesos, anglesos, francesos, portuguesos i espanyols), africans (especialment de l'Àfrica Occidental) i asiàtics (especialment indis, xinesos i de l'Orient Mitjà) que han habitat l'illa. També està influenciada pels cultius introduïts a l'illa des del Sud-est Asiàtic tropical, molts dels quals ara es conreen localment.

## Característiques

La cuina de Jamaica està caracteritzada pel peix i marisc, diferents tipus de carn, aviram, fruites tropicals, espècies i els bitxos, fruit d'aquestes influències. El menjar típic de Jamaica és molt picant.
La cuina jamaicana és un exemple típic de la cuina afrocaribenya. De la cuina africana provenen el callaloo (carn marinada); les patates de carn de la cuina britànica; el roti i el curri de la cuina índia, i el bammy de la cuina ameríndia local. Mereix esment la influència de la dieta ital, lligada al rastafarisme, que va introduir molts plats vegetarians com el pa de iuca i els bunyols d'albergínia.
Alguns plats jamaicans són variacions de les cuines portades a l'illa des d'altres orígens; sovint es modifiquen per incorporar productes locals i espècies. Altres són novedosos o de fusió i s'han desenvolupat localment. Entre els aliments introduïts hi ha una àmplia varietat de marisc, fruites tropicals i carns. Els plats populars de Jamaica inclouen cabra al curri, dumplings fregits i ackee and saltfish (akí amb bacallà), considerat sovint el plat nacional jamaicà. Els pattys jamaicans (empanades) i diversos pastissos i pans també són populars, així com les begudes de fruites i el rom jamaicà.
Un esmorzar típic inclou ackee and saltfish, callaloo, plàtans verds bullits i dumplings fregits.
Durant el segle XX, la cuina jamaicana va guanyar popularitat internacional, amb restaurants jamaicans que van obrir-se arreu del món. Avui dia, la cuina jamaicana continua evolucionant, amb nous plats i sabors que reflecteixen la diversitat de l'illa i la seva gent.

## Referències

* 1 2 Mariani, Carlotta. «Jamaica: 23 piatti da provare assolutamente» (en italià), 27-08-2017. [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ Cameron, Jondre. «When everyone’s feeling Irish, I’m feeling irie» (en anglès americà). [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ «Jamaica Food and Drink» (en anglès americà). [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ «Comida Caribeña, ni tan iguales, ni tan distintas | Excelencias Gourmet» (en castellà), 07-06-2015. [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ «Newsday - The Long Island and New York City News Source», 24-05-2013. Arxivat de l'original el 2013-05-24. [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ «Deborah S. Hartz Authentic Jamaican breakfast Aug 1, 1991 Ocala Star-Banner page 44». [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ Enid Donaldson, The Real Taste of Jamaica, Ian Randle Publishers, 1990

## Vegeu també

* Gastronomia del Carib
* Gastronomia de l'Amèrica Central
# Il morbo campano

Il morbo campano és una òpera composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret de Pettignone, que s'estrenà a Chiavenna el 1782.

## Referències

* ↑ Dades a operone.de
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Oster-Ohrstedt

Oster-Ohrstedt (frisó septentrional Aaster Uurst, danès Øster Ørsted) és un municipi del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Viöl, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba a 14 kilòmetres de Husum. El riu Mühlenau hi neix.
# Turó d'en Torres (Vilanova del Vallès)

El Turó d'en Torres és una muntanya de 170 metres que es troba al municipi de Vilanova del Vallès, a la comarca del Vallès Oriental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La Circe

La Circe és una òpera en tres actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Domenico Perelli. S'estrenà a La Scala de Milà el carnestoltes de 1783.

## Referències

* ↑ Dades a operone.de
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Luvar

El luvar (Luvarus imperialis) és una espècie de peix perciforme dels subordre Acanthuroidei.
És un peix de forma el·lipsoidal de grans dimensions, que pot arribar als 2 metres de longitud.
Actualment és l'única espècie dins el gènere Luvarus i la família Luvaridae.

## Tàxons extints

* Luvarus necopinatus
* Avitoluvarus sp
* Kushlukia sp (tàxon agermanat a Luvaridae)

## Referències

* ↑ "Phylogenetic Revision of the Fish Families Luvaridae and †Kushlukiidae (Acanthuroidei), with a New Genus and Two New Species of Eocene Luvarids"
# Basilides (endeví)

Basilides (en grec antic: Βασιλίδης) va ser un sacerdot i endeví egipci que va trobar-se dues vegades amb Vespasià poc abans que aquest fos emperador.
Tàcit diu que, quan Vespasià estava fent un sacrifici al Mont Carmel, el sacerdot Basilides, després de mirar les entranyes atentament, li va predir «una gran casa, uns extensos territoris i molts homes». Va tenir, també segons Tàcit, un altre encontre amb Vespasià, aquesta vegada a Egipte. Vespasià va entrar a visitar el Serapeu d'Alexandria, i quan era a dins completament sol, li va semblar veure Basílides darrere seu, i Suetoni diu que va oferir a Vespasià garlandes de flors i pastissos, com era tradició. Immediatament va demanar als sacerdots del temple si havien vist Basilides, i va enviar uns soldats a escorcollar l'edifici, però van trobar Basílides a 80 milles del Serapeu. Això es va interpretar com una visió divina i com un oracle favorable, perquè el nom de Basilides deriva del grec basileus (Βασιλεύς), que vol dir 'rei'.
Alguns autors creuen que el sacerdot del Mont Carmel i el del Serapeu eren personatges diferents.

## Referències

* 1 2 3 Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 91-92. ISBN 8481641618.
* ↑ Tàcit. Annals, II, 78; IV, 82
* ↑ Suetoni. Vides dels dotze cèsars: Vespasià, VII, 1
# Bisó antic

El bisó antic (Bison antiquus) fou l'herbívor més gros de Nord-amèrica durant més de 10.000 anys i és un avantpassat directe de l'actual bisó americà. Era més alt, tenia ossos i banyes més grossos i era entre un 15 i 25% més grossos en general que el bisó modern. De punta a punta, les banyes del bisó antic mesuraven gairebé un metre.
Durant l'edat de gel del Plistocè, el bisó estepari (Bison priscus), emigrà de Sibèria a Alaska. Aquesta espècie evolucionà cap al bisó de grans banyes (Bison latifrons) que visqué a Nord-amèrica durant 3 milions d'anys. Fa uns 22.000 anys, el bisó de banyes llargues anà donant pas al bisó antic. Els bisons antics foren abundants entre fa 18.000 i 10.000 anys, quan s'extingiren, juntament amb la majoria de la megafauna del Plistocè. El bisó antic és l'herbívor que més comunament s'ha recuperat dels pous de quitrà de La Brea.

## Referències

* ↑ Martin, Jeff M.; Mead, Jim I.; Barboza, Perry S. «Bison body size and climate change». Ecology and Evolution, 8, 9, 10-04-2018, pàg. 4564–4574. DOI: 10.1002/ece3.4019. ISSN: 2045-7758. PMC: 5938452. PMID: 29760897.
* ↑ Wimberly, Alexa N. «Predicting body mass in Ruminantia using postcranial measurements» (en anglès). Journal of Morphology, 284, 10, 10-2023. DOI: 10.1002/jmor.21636. ISSN: 0362-2525.
* ↑ «Warkworth Western Weekend Rodeo | Competitors», 21-08-2011. Arxivat de l'original el 2011-08-21. [Consulta: 27 setembre 2024].
* 1 2 Zver, Lars; Toškan, Borut; Bužan, Elena «Phylogeny of Late Pleistocene and Holocene Bison species in Europe and North America». Quaternary International, 595, 10-09-2021, pàg. 30–38. DOI: 10.1016/j.quaint.2021.04.022. ISSN: 1040-6182.
* ↑ «You Herd of Bison in L.A.? | La Brea Tar Pits» (en anglès). [Consulta: 27 setembre 2024].
# I due baroni di Rocca Azzurra

I due baroni di Rocca Azzurra és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giuseppe Palomba. S'estrenà al Teatro Valle de Roma el carnestoltes de 1783.
El 1793 es representà al Teatro del Fondo de Nàpols, el 1802 a Mòdena com La sposa in contrasto.

## Referències

* ↑ «Domenico Cimarosa». [Consulta: 20 desembre 2017].
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Barranc de Rose

El barranc de Rose, o barranc d’Arrose, és un riu pirinenc d'orientació oest-est, afluent de la Noguera Pallaresa per la dreta i ubicat a la comarca del Pallars Sobirà. Neix a una alçada de 1.665 metres, en una zona humida entre els pobles de Son i Jou, al bosc de Gargaredo. Desguassa a la mollera d'Escalarre, aiguamoll de la Noguera Pallaresa, a una alçada de 940 metres. El seu naixement està ubicat al municipi d'Espot, i la seva desembocadura es produeix en el municipi de La Guingueta d'Àneu, en la confluència de la riera del Tinter, la Noguera Pallaresa i el barranc d'Arrose.
El curs alt del barranc (el que es troba per sobre els 1.485 metres) pertany a la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. L'aigua per al consum del municipi d'Esterri d'Àneu es capta del barranc de Rose.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya, 2007.
* ↑ ICGC, 2025.
* ↑ Generalitat de Catalunya, 2025.

## Bibliografia

* Generalitat de Catalunya. «Hidrologia» (HTML). Parc Natural de l'Alt Pirineu, 2007. [Consulta: 8 març 2025].
* Generalitat de Catalunya. «Plànol del Parc» (HTML). Mapa del Parc Nacional d'Aigüestortes i Sant Maurici, 2025. [Consulta: 9 març 2025].
* ICGC. «Barranc de Rose» (HTML). Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, 2025. [Consulta: 8 març 2025].
# Black Mask (revista)

Black Mask, inicialment anomenada The Black Mask, va ser una revista de relats criminals, publicada en format pulp, decisiva en el desenvolupament de la novel·la negra com a gènere literari.

## Primers anys

La revista va ser creada l’abril de 1920 pels intel·lectuals Henry L. Menchen i George Jean Nathan amb l’objectiu de trobar finançament per la revista The Smart Set, de la qual eren redactors en cap. Els propietaris d’aquesta publicació -Eugene Crowe i Eltinge Warner- la compraren i nomenaren com a primers directors Francis M. Osborne (1920-22), George W. Sutton (1922-1924) i Phil Cody (1924-26).

## Direcció de Joseph Thompson Shaw

Sota la direcció de Joseph Thompson Shaw (1926-36), Black Mask va viure la seva època de màxima esplendor. Xavier Coma considera que, com a editor, Shaw va fixar dues grans directrius per la revista: “tractament del tema criminal des d’una perspectiva literària (...) i enfocament crític de la realitat social i polític, amb un cert esperit de denúncia davant de la corrupció de les institucions relacionades amb el fet criminal”.
Shaw va impulsar Dashiel Hammet i Raoul Whitfield a escriure novel·les llargues, i va descobrir noves plomes pel naixent gènere literari: Raymond Chandler, Horace McCoy, Paul Cain o Frederick Nebel, entre d'altres.

## Anys de decadència

A partir de novembre del 1936, amb la substitució de Joseph Thompson Shaw per Fanny Ellsworth al capdavant de la revista, aquesta comença una ràpida etapa decadent, marcada per la manca d’un rumb clar i la progressiva pèrdua de popularitat dels pulps. El 1951 se’n va interrompre la publicació.

## Referències

* 1 2 Coma, Xavier. Diccionari de la novel·la negra nord-americana. Barcelona: Edicions 62, 1985, p. 19. ISBN 9788429723199.
* ↑ Coma, 1985, p. 20.
* ↑ Coma, 1985, p. 168.
* ↑ Coma, 1985, p. 19-20.