OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hoyt Lakes

Hoyt Lakes és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 2.082 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hoyt Lakes tenia 2.082 habitants, 916 habitatges, i 649 famílies. La densitat de població era de 14,3 habitants per km².
Dels 916 habitatges en un 24,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61,6% hi vivien parelles casades, en un 7,3% dones solteres, i en un 29,1% no eren unitats familiars. En el 26,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,27 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,71.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,8% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 22,6% entre 25 i 44, un 29,6% de 45 a 60 i un 21,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 46 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.493 $ i la renda mediana per família de 45.603 $. Els homes tenien una renda mediana de 42.000 $ mentre que les dones 24.052 $. La renda per capita de la població era de 18.882 $. Entorn del 6,6% de les famílies i el 8,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hoyt Lakes». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hoyt Lakes». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Camperol lleonat

El camperol lleonat (Cincloramphus timoriensis) és una espècie d'ocell de la família dels locustèl·lids (Locustellidae). Es troba al nord i est d'Austràlia, sud de Papua Nova Guinea, algunes illes d'Indonèsia, Timor Oriental i les Filipines.. Els seus hàbitats principals són els herbassars tropicals i subtropicals temporalment humids o inundables i les zones humides.. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Camperol lleonat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 14 agost 2023 (català)
* ↑ «Grassbirds, Donacobius, tetrakas, cisticolas, allies» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 14 agost 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 604. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Tawny Grassbird. Cincloramphus timoriensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 14 agost 2023].
# Violeta Kovacsics

Violeta Kovacsics (Vilanova i la Geltrú, 1981) és una crítica cinematogràfica catalana i professora de l'Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya i responsable del diari i del catàleg del festival de Sitges.
Ha participat en diversos llibres col·lectius, com Terence Davies. Els sons de la memòria, Philippe Garrel. El cinema revelat, Robert Rossen, la seva obra i el seu temps o Paisatges i figures: perplexos. El nou cinema alemany; ha coordinat el volum Very Funny Things. Nueva Comedia Americana i ha escrit Un París de cine. Escriu, a més, en les revistes Cahiers du Cinéma-España, en els suplements culturals del Diari de Tarragona i La Vanguardia, entre d'altres. Ha col·laborat en publicacions com Scope, Fotogramas, l'Avui, Go Mag o la pàgina web Senses of Cinema.
El 8 de febrer de 2016 es va celebrar l'acte de lectura de la seva tesi doctoral titulada La posada en escena de la paraula al cinema nord-americà contemporani, dirigida pel Dr. Fran Benavente del Departament de Comunicació de la Universitat Pompeu Fabra. El tribunal estava format pel Dr. Carlos Losilla (UPF), el Dr. Víctor Molina (Institut del Teatre de Barcelona) i el Dr. Jordi Sánchez Navarro (Universitat Oberta de Catalunya). La qualificació obtinguda va ser d'excel·lent cum laude.
Va ser presidenta de l'Associació Catalana de Crítics i Escriptors Cinematogràfics (ACCEC).
És professora d’Història del cine clàssic a ESCAC i de cine i literatura a la UPF, també col·labora amb el Laboratori feminista de creació documental de La Bonne

## Publicacions

* Violeta Kovacsics 50 maneras de morir. Cine negro y poética de la fatalidad. UOC Editorial, 2022. ISBN 9788491809418 [Consulta: 16 febrer 2023].
* Violeta Kovacsics; altres Very Funny Things: nueva comedia americana. Donostia Zinemaldia-Festival de Cine de San Sebastián, 2012. ISBN 978-84-88452-67-2 [Consulta: 26 març 2016]. Arxivat 2016-04-08 a Wayback Machine.
* Violeta Kovacsics; Deborah Marín Sierra París de cine: guía de la ciudad en 55 películas. Lunwerg, maig 2013. ISBN 978-84-9785-984-4.

## Referències

* ↑ «Violeta Kovacsics | CCCB». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 24 març 2016].
* ↑ «Violeta Kovacsics defensa la seva tesi doctoral - Doctorat en Comunicació (RD 99/2011) - (UPF)». Arxivat de l'original el 2016-04-08. [Consulta: 24 març 2016].
* ↑ «https://www.upf.edu/».
* ↑ «Monogràfics #LabFemDoc». [Consulta: 13 desembre 2021].

## Enllaços externs

* La Casa del Cine - Violeta Kovacsics - Docente Arxivat 2016-04-06 a Wayback Machine.
# Montserrat Pau i Piferrer

Montserrat Pau i Piferrer (? 1929 - 6 de novembre de 2017) fou una promotora cultural catalana. El 1994 va rebre la Creu de Sant Jordi en reconeixement de la seva tasca de reflectir la catalanitat a les institucions culturals britàniques a Catalunya i fomentar les relacions culturals entre Catalunya i la Gran Bretanya.

## Referències

* ↑ «esquela» p. 37. La Vanguardia, 07-11-2017.
* ↑ «MONTSERRAT PAU PIFERRER : Fallecimiento». [Consulta: 29 gener 2019].
# Nelson Di Maggio

Nelson Di Maggio (San José de Mayo, 3 de desembre de 1928 - 4 de novembre de 2021) va ser un crític d'art, comissari, professor i escriptor uruguaià.

## Biografia

Nelson Di Maggio va realitzar els seus estudis a la Facultat d'Humanitats i Ciències de Montevideo i la Càtedra d'Història de l'Art amb el professor Jorge Romero Brest.
Des de 1953 va exercir la crítica d'art en diaris i setmanaris de Montevideo, ciutat en la qual residia. Les pàgines Marcha, Brecha, Acción, Alternativa Socialista i altres, van publicar les seves polèmiques crítiques, sent La República el diari que va convertir la seva pàgina de crítica d'art dels dilluns en un clàssic entre els anys 1988 i 2013.
Entre 1976 i 1978 va dirigir la galeria d'exposicions d'art de l'Aliança Francesa de Montevideo. Va dictar cursos d'Història de l'Art al Museu Torres García (1997-1997), Museu Nacional d'Arts Visuals (MNAV) (2006-2008), Centre Cultural d'Espanya (2007) i altres institucions públiques i privades. Va ser jurat de premis, comissari d'exposicions, i va escriure nombrosos textos per a catàlegs i publicacions d'art de l'Uruguai i l'exterior.
Era membre de l'Associació Internacional de Crítics d'Art (AICA). En 2016 se li fa entrega d'un premi en reconeixement de la seva trajectòria professional.

## Llibres

* Literatura y artes plásticas en Uruguay (1969).
* Washington Barcala (1995).
* Juan Manuel Besnes e Irigoyen (1998).
* Los cafés literarios (1998).
* Zoma Baitler (2008).
* Carmelo Arden Quin (2009).
* Costigliolo, Homo geometricus (2010).
* Artes Visuales en Uruguay: diccionario crítico (2013).

## Referències

* ↑ Di Maggio, Nelson. Artes Visuales en Uruguay: diccionario crítico (en castellà), 2013. ISBN 978-9974-99-156-9.
* ↑ Álvarez Cozzi, Fernando. «El archivo Di Maggio» (en castellà). Revista Dossier, 05-09-2013.
* ↑ Sand, Laura. «La crítica como ontología: Entrevista a Nelson Di Maggio» (en castellà). Vouyard. Arxivat de l'original el 2019-08-12. [Consulta: 3 abril 2020].
* ↑ «Di Maggio, Nelson: Bibliografías» (en castellà). Biblioteca del Poder Legislativo de Uruguay.
* ↑ «Entrevista Nelson Di Maggio» (en castellà). Centro de Exposiciones Subte (IM).
* ↑ «La comunidad artística y un nuevo premio para ampliar horizontes» (en castellà). MNAV.
* ↑ «Di Maggio recibirá medalla por su trayectoria» (en castellà). La República, 07-04-2016.
* ↑ «Nelson Di Maggio, crítico de arte» (en castellà). La Onda Digital, 2016. Arxivat de l'original el 2019-08-12. [Consulta: 3 abril 2020].
# Núria Quadrada i Damont

Núria Quadrada i Damont (Mataró, setembre de 1946) és una ballarina, mestra i professora de danses tradicionals catalanes i del Mediterrani. Va ser cofundadora del grup El Sac, Taller d'expressió (1973) i, dins aquesta entitat, va participar els primers anys del Seminari de Dansa Catalana del Sac que esdevindria el Sac de Danses, col·lectiu sense ànim de lucre dedicat a la investigació, difusió i ensenyament de danses tradicionals catalanes. El 1978 va impulsar el col·lectiu El Sac Ambulant, enfocat a la formació i difusió de les danses gregues i mediterrànies, i hi va mantenir l'activitat fins al 2018. Destaca la seva contribució en la recuperació i transmissió de balls de parella de festes del Pirineu així com danses tradicionals del Priorat. Durant tota la seva trajectòria ha col·laborat amb el ballarí Joan Serra i Vilamitjana en la creació de materials pedagògics sobre danses catalanes, i també ha estat molt vinculada al folklorista Jaume Arnella.
El 2019 va rebre la creu de Sant Jordi en reconeixement de la seva trajectòria professional.

## Biografia

Nascuda a Mataró el setembre de 1946, Núria Quadrada és filla de Jesús Quadrada i Calvó, comerciant de fil i viatger, conegut per haver escrit algunes novel·les de viatges. Des de ben petita, als 4 anys, va començar a ballar pel seu compte, a casa, i va ser influïda per una cosina seva que feia ballet clàssic. Més gran, a l'adolescència, ballava sardanes als Lluïsos, ja que a Mataró no hi havia esbart dansaire. Amb la seva colla sardanista va guanyar diversos concursos de revesses. Paral·lelament, va interrompre els estudis a quart de batxillerat per apuntar-se a un curs de formació per al magisteri a Barcelona, on hi conegué en Joan Serra i Vilamitjana.

## Referències

* 1 2 3 4 «Núria Quadrada i Damont (Veus de la cultura popular, 4)». Departament de Cultura.Generalitat de Catalunya, 20-10-2016.
* ↑ «El sac arnbulant: una experiencia de danza tradicbnal viva en Cataluña». Cuadernos de etnología y etnografía de Navarra, 1987.(castellà)
* ↑ «EL SAC, 30 ANYS! EL SAC AMBULANT,25È ANIVERSARI El gest que emociona». Revista Caramella, 2004.
* ↑ «El Govern atorga la Creu de Sant Jordi a la FMRPC i sis mestres». El diari de l'educació, 30-04-2019.
* ↑ «Totes les creus de Sant Jordi». El Nacional, 30-04-2019.
* ↑ «Núria Quadrada, premi a tota una carrera». Tot Mataró, 23-05-2019.
* ↑ «Jesús Quadrada i Calvó». Enciclopèdia catalana.
# Pere Gassó Rosell

Pere Gassó i Rosell (Toses, 11 de maig de 1948) és un casteller català membre dels Bordegassos de Vilanova, colla de la que n'és cofundador, l'any 1972. És un membre actiu i ha ocupat diversos càrrecs de resposanbilitat a la colla, arribant a ser President durant el període 2003-2006. Com a casteller sempre ha ocupat la posició de baix i ha descarregat en aquesta posició tots els castells més importants realitzats per la Colla. El 28 de gener de 2017 va rebre el Premi Trajectòria Castellera que atorga la revista Castells en reconeixement de la seva trajectòria de més de 40 anys així com el paper que desenvolupa de manera activa en la seva colla.

## Referències

* ↑ Ortiz de Urbina, Marc «Pere Gassó: "Valoro més la colla que els castells en si"». Diari de Vilanova, 05-02-2017 [Consulta: 7 abril 2017].
* ↑ Albalate, Joaquim «Pere Gassó, dels Bordegassos de Vilanova, premi a la trajectòria castellera». NacióDigital, 29-01-2017. Arxivat de l'original el 2017-04-07 [Consulta: 7 abril 2017].
* ↑ Torreño, Josep. «La Setmana del retrovisor, el Xiquets de Hangzhou i Pere Gassó, entre els premiats a la XI Nit de Castells | Món Casteller». Món Casteller. [Consulta: 7 abril 2017].
* ↑ Ortiz de Urbina, Marc «El bordegàs Pere Gassó, Premi a la Trajectòria a la Nit de Castells». Diari de Vilanova, 28-01-2017. Arxivat de l'original el 2017-02-03 [Consulta: 7 abril 2017].
* ↑ «Pere Gassó: dedicació, constància i generositat». Revista Castells, 01-02-2017 [Consulta: 7 abril 2017].
* ↑ «L'11a Nit de Castells premia el duel entre la Vella i els Verds, la colla xinesa i la plaça de Tarragona». La Vanguardia, 28-01-2017 [Consulta: 7 abril 2017].
# Hitterdal

Hitterdal és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 201 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hitterdal tenia 201 habitants, 86 habitatges, i 57 famílies. La densitat de població era de 95,8 habitants per km².
Dels 86 habitatges en un 29,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,8% hi vivien parelles casades, en un 3,5% dones solteres, i en un 33,7% no eren unitats familiars. En el 30,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,34 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,89.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,4% tenia menys de 18 anys, un 8,5% entre 18 i 24, un 21,9% entre 25 i 44, un 26,4% de 45 a 60 i un 17,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 105,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.500 $ i la renda mediana per família de 35.625 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.125 $ mentre que les dones 19.375 $. La renda per capita de la població era de 13.737 $. Entorn del 17,2% de les famílies i el 12,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hitterdal». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hitterdal». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Simfonia núm. 1 (Brotons)

La Simfonia núm. 1 Dicòtoma va ser composta per Salvador Brotons el 1981 i es va estrenar el 4 de desembre de 1982 al Palau de la Música Catalana de Barcelona amb l'Orquestra Ciutat de Barcelona dirigida per Marçal Gols. El 1983 va rebre el premi Ciutat de Barcelona. Té una durada d'uns 23 minuts.
El títol Dicòtoma reflecteix la confrontació entre dos mons oposats. D’una banda, una societat mecanitzada, freda i monòtona, on la disciplina esdevé opressiva i les emocions són artificials. Un entorn caòtic que atrapa l’ésser humà en una espiral inevitable. De l’altra, la individualitat, l’essència de l’ànima humana, on resideixen la sensibilitat, la passió i l’amor. Brotons vol retratar l'individu que lluita per resistir la deshumanització d’un món hostil.

## Moviments

* I. Allegro furioso
* II. Lento espressivo
* III. Maestoso. Allegro giusto
El primer moviment, Allegro furioso, representa un món mecànic i implacable amb un ritme ràpid i inflexible, estructurat al voltant d’una cèl·lula rítmica de les timbales. Un segon tema, més expressiu i angoixant, emergeix a la flauta i el clarinet, simbolitzant la lluita humana dins d’un entorn hostil. El moviment culmina en una confrontació entre aquests dos elements, desembocant en una coda apoteòsica i brutal en presto.
El segon moviment, Lento espressivo, contrasta amb el primer i representa l’esperança, l’ànima i el plaer. L’oboè introdueix el primer tema, sostingut per la corda greu sul tasto, creant un passatge de gran expressivitat. Al llarg del moviment es manifesta la sensibilitat i l’agitació emocional humana, culminant en un clímax suau de la corda, que dona pas a un solo de violí resolt en els harmònics de l’arpa fins a la seva desaparició.
El tercer moviment, Maestoso. Allegro giusto, representa la confrontació entre els dos mons oposats de l’obra. Comença amb una passacaglia freda i mecànica als contrabaixos, que creix fins a un punt de fatiga existencial. En contrast, la segona part introdueix la calidesa expressiva del violí solista. Tot i això, la represa de la passacaglia amb acords dissonants deixa una pregunta oberta, seguida d’un moment de silenci. La resposta del compositor arriba amb una coda lenta basada en el tema del violí, culminant en un ostinato triomfal de sis notes, símbol de la victòria de l’individu.

## Instrumentació

La simfonia està escrita per a 3 flautes (doblant amb flautí), 3 oboès (doblant amb corn anglès), 3 clarinets (doblant amb clarinet baix), 3 fagots (doblant amb contrafagot), 4 trompes, 3 trompetes, 3 trombons, 1 tuba, timbales, 4 percussions, arpa i cordes.

## Referències

* 1 2 Brotons, Salvador. «Dades de l'obra». salvadorbrotons.info. [Consulta: 2 març 2025].
* 1 2 Vayá, José Adolfo. «Brotons: Dos Sinfonías». Sello Autor. [Consulta: 2 març 2025].
# Campionat AMA de Supersport

El campionat AMA de Supersport (en anglès, AMA Supersport Championship i abreujat AMA Supersport) és un campionat anual de motociclisme de velocitat que se celebra als Estats Units des de 1987. Instaurat per l'American Motorcyclist Association (AMA), el campionat el gestiona MotoAmerica, la mateixa entitat que dirigeix el campionat AMA de Superbike. Al campionat s'hi admeten motocicletes de fins a 600 cc de cilindrada. Per aquest motiu, l'AMA Supersport era conegut antigament com a 600 Supersport, mentre que la classe de Superstock era coneguda com a 750 Supersport.
L'AMA delega en els clubs membres, socis i promotors l'organització de les curses del campionat, que tenen per norma general una longitud de vora 65 km (40 milles) i a les quals, els pilots hi atenyen velocitats de vora 260 km/h (160 mph).

## Llista de campions
### Supersport 600

    A 31 de desembre de 2015
| Any | Campió | Campió | Campió |
| 1987 | Doug Polen | Doug Polen | Doug Polen |
| 1988 | Doug Polen | Doug Polen | Doug Polen |
| 1989 | Scott Zampach | Scott Zampach | Scott Zampach |
| 1990 | David Sadowski | David Sadowski | David Sadowski |
| 1991 | Miguel Duhamel | Miguel Duhamel | Miguel Duhamel |
| 1992 | Tom Kipp | Tom Kipp | Tom Kipp |
| 1993 | Miguel Duhamel | Miguel Duhamel | Miguel Duhamel |
| 1994 | Jamie James | Jamie James | Jamie James |
| 1995 | Miguel Duhamel | Miguel Duhamel | Miguel Duhamel |
| 1996 | Miguel Duhamel | Miguel Duhamel | Miguel Duhamel |
| 1997 | Miguel Duhamel | Miguel Duhamel | Miguel Duhamel |
| 1998 | Steve Crevier | Steve Crevier | Steve Crevier |
| 1999 | Nicky Hayden | Nicky Hayden | Nicky Hayden |
| 2000 | Kurtis Roberts | Kurtis Roberts | Kurtis Roberts |
| 2001 | Eric Bostrom | Eric Bostrom | Eric Bostrom |
| 2002 | Aaron Yates | Aaron Yates | Aaron Yates |
| 2003 | Jamie Hacking | Jamie Hacking | Jamie Hacking |
| 2004 | Tommy Hayden | Tommy Hayden | Tommy Hayden |
| 2005 | Tommy Hayden | Tommy Hayden | Tommy Hayden |
| 2006 | Jamie Hacking | Jamie Hacking | Jamie Hacking |
| 2007 | Roger Lee Hayden | Roger Lee Hayden | Roger Lee Hayden |
| 2008 | Ben Bostrom | Ben Bostrom | Ben Bostrom |
| | East | West | National |
| 2009 | Josh Day | Ricky Parker | Leandro Mercado |
| 2010 | J. D. Beach | Joey Pascarella | Austin DeHaven |
| 2011 | James Rispoli | David Gaviria | James Rispoli |
| 2012 | Jake Lewis | James Rispoli | James Rispoli |
| 2013 | Corey Alexander | Tomás Puerta | Tomás Puerta |
| | Campió | Campió | Campió |
| 2014 | Hayden Gillim | Hayden Gillim | Hayden Gillim |
| 2015 | J. D. Beach | J. D. Beach | J. D. Beach |

## Referències

* ↑ «Daytona Live on TV» (en anglès). American Motorcyclist. AMA, 56, 3, 3-2002, pàg. 26 [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «AMA Pro Supersport» (en anglès). Arxivat de l'original el 2011-10-09. [Consulta: 22 setembre 2011].
* ↑ «2014 Media Guide» (PDF) (en anglès) p. 66. AMA Pro Racing. Arxivat de l'original el 7/11/2014. [Consulta: 1r gener 2015].

## Enllaços externs

* Campionat AMA de Supersport - Lloc web oficial (anglès)
# Nasi goreng

El Nasi goreng és un plat d'arròs fregit que sol contenir peix o carn juntament amb vegetals, és típic del Sud-est asiàtic.
Plat tradicional dels pobles de cultura malaia (Malàisia, Singapur i Brunei) així com Indonèsia, també es pot trobar a Surinam i Països baixos per la influència de la immigració Indonèsia lligada al seu passat colonial.
No hi ha una única recepta definida per al nasi goreng, la seva composició i preparació varien molt d'una llar a un altre. No obstant es diferencia de la resta de plats d'arròs fregit asiàtics pel seu gust fumat, lleugerament dolç i salat a l'hora.
El nasi goreng s'ha considerat durant molt de temps un element bàsic de la cuina indonèsia. El 2018, el govern indonesi el reconeix oficialment com un dels sis plats nacionals del país.

## Etimologia

El terme Nasi goreng significa "arròs fregit" en llengua malaia i indonesi.

## Preparació

El nasi goreng es sol servir a casa per esmorzar i tradicionalment es fa amb les restes d'arròs de la nit anterior. La textura de les restes d'arròs cuit es considera més adequada per al nasi goreng que la de l'arròs acabat de cuinar ja que aquest pot ser massa humit i suau per poder ser fregit en un wok.
Es considera que un nasi goreng es compon de tres parts. La primera son els ingredients bàsics com poden ser per exemple ous, carn, peix o gambes, la segona part consisteix en el amanit a base de pasta de bambú o bè en substitució Sambal (pasta composta per all, ceba, sal, pebre i bitxo) i finalment un acompanyament que pot consistir en kerupuk (galeta tradicional del sud-est asiatic), Acar (escabetx fets de cogombre, escalunyes, pastanaga i pebrot en conserva en vinagre), ou ferrat o ceba fregida.

## Referències

* ↑ «ශ්‍රී ලාංකික ආහාර සංස්කෘතිය වර්ණවත් කළ පෙර අපර දෙදිග රජබොජුන්» (en singalès). [Consulta: 3 gener 2022].
* ↑ Media, Kompas Cyber. «Kemenpar Tetapkan 5 Makanan Nasional Indonesia, Ini Daftarnya» (en indonesi), 10-04-2018. [Consulta: 3 gener 2022].
* ↑ «Malay Dictionary Online Translation LEXILOGOS» (en anglès). [Consulta: 3 gener 2022].
* ↑ «Kelenturan Cita Rasa Nasi Goreng Nusantara – Tutur Visual – Kompas.id» (en anglès americà), 03-11-2021. [Consulta: 3 gener 2022].
# Charles Henry Bartlett

Charles Henry Bartlett (Bermondsey, Southwark, Londres, 6 de febrer de 1885 – Enfield, Londres, 30 de novembre de 1968) va ser un ciclista en pista anglès que va competir a començaments del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on va guanyar la medalla d'or en la prova dels 100 quilòmetres, amb un temps de 2h 41' 48,6", per davant del seu compatriota Charles Denny i el francès Octave Lapize.

## Referències

* ↑ «Charles Henry Bartlett». British Olympic Association. Arxivat de l'original el 3 February 2010. [Consulta: 28 desembre 2007].
* ↑ England & Wales Death Registers Index, Charles H. Bartlett, Oct/Nov/Dec quarter, Enfield registration district, Volume 5b, Page 179
* ↑ «Olympedia – Charles Bartlett». [Consulta: 6 agost 2024].
# Loano

Loano (en ligur Loa, Lêua) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la província de Savona. El 2015 tenia 11.407 habitants.

## Geografia

Té una superfície de 13,48 km² i la frazione de Verzi. Limita amb Bardineto, Boissano, Borghetto Santo Spirito i Pietra Ligure

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució de Loano entre 1861 i 2011
* Font: ISTAT

## Persones vinculades a Loano

* Gianni Amico (Loano, 1933 - Roma, 1990), guionista i director.
* Giorgio Molteni (Loano, 1949), guionista i director.
* Antonietta Potente (Loano, 1958), teòloga i religiosa.
* Simona Tassara (Loano, 1972), jugador de bàsquet.

## Referències

* ↑ AA. VV.. Dizionario di toponomastica. Storia e significato dei nomi geografici italiani (en italià). Milà: GARZANTI, 1996, p. 357.
* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ Dato Istat al 31 desembre 2015