OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Waggaman

Waggaman és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 9.435 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Waggaman tenia 9.435 habitants, 2.999 habitatges, i 2.483 famílies. La densitat de població era de 652,8 habitants/km².
Dels 2.999 habitatges en un 39,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,7% hi vivien parelles casades, en un 21,9% dones solteres, i en un 17,2% no eren unitats familiars. En el 14,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,14 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,45.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,3% tenia menys de 18 anys, un 9,6% entre 18 i 24, un 29,4% entre 25 i 44, un 23,2% de 45 a 60 i un 7,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.084 $ i la renda mediana per família de 34.639 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.957 $ mentre que les dones 19.477 $. La renda per capita de la població era de 12.078 $. Entorn del 15,1% de les famílies i el 18% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Waggaman». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Waggaman». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Sant Ciril de Constantinoble

Ciril de Constantinoble (Constantinoble, ca. 1126 - Mont Carmel, ca. 1235) és una figura llegendària, suposat frare carmelità i un dels primers superiors generals de l'Orde del Carmel. És venerat com a sant per l'Església catòlica. Figura llegendària, la seva història es difongué al final del segle XIII, en l'àmbit dels seguidors de Joaquim de Fiore i als ordes carmelita i franciscà. Primer aparegué en escrits joaquimites com a receptor de l'Oracle Angèlic; a partir d'aquí, es va elaborar una història segons la qual hauria estat llegat de l'emperador i prior carmelita.

## Llegenda

Segons les tradicions elaborades a partir del segle XIV, nasqué a Constantinoble cap al 1126, de pares grecs. Ordenat prevere de l'Església Llatina, destacà per la seva saviesa i virtut i per la devoció envers la Mare de Déu. Fou delegat de l'emperador romà d'Orient Manuel I Comnè a la cort del Papa, i treballà per la reunificació de les esglésies llatina i grega. Cap al 1170, el patriarca de Constantinoble va voler expulsar-lo i Ciril va marxar a fer vida eremítica al Mont Carmel (Palestina), a la comunitat d'eremites que ja hi existia. En fou prior durant tres anys, i en formar-se l'Orde del Carmel, en fou escollit prior general, càrrec que ocupà durant 17 anys. També hauria predicat a Armènia, segons altres tradicions, i va convertir i batejar el soldà de Konya.
Se li atribuí el do de la profecia, per la qual cosa se li han atribuït obres i prediccions sense cap fonament. L'anomenada Profecia Ciríl·lica o Oracle Angèlic (Divinum oraculum S. Cyrillo Carmelitae Constantinopolitano solemni legatione angeli missum, ed. Phllippus a SS. Trinitate, Lió, 1663), li hauria estat revelada per un àngel mentre deia la missa: l'àngel li lliurà dues làmines d'argent amb la profecia inscrita en grec. Ciril el traduí al llatí i l'envià a l'abat Joaquim de Fiore, que li envià com a resposta un comentari. L’Oracle, un document extens, amb onze capítols en un llenguatge confús i críptic, on hi ha la profecia i el comentari, apareix per primer cop esmentada per Arnau de Vilanova en 1295, i va tenir difusió i predicament entre els moviments espiritualistes del segle XIV, com els fraticelli.

## Veneració

Venerat al si de l'orde carmelità, fou inclòs al calendari de sants en 1399.
En alguns llibres litúrgics ha estat confós amb Ciril I d'Alexandria, i era tingut per Doctor de l'Església. Tot i que la confusió encara es troba en breviaris de 1542, el títol li venia donat per l'atribució al carmelità d'una obra, perduda, sobre la processó de l'Esperit Sant. També se li ha atribuït erròniament De processu sui Ordinis, escrita per algun contemporani seu.
El 1969 fou eliminat del Martirologi romà, atesa la falsedat de la seva llegenda.

## Bibliografia

* Adrian Staring. Cyril of Constantinople. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* New Advent - Catholic Encyclopedia 1913
* Saints.SQPN.com Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
# Equilibri tèrmic

En termodinàmica i en mecànica estadística, l'equilibri tèrmic és l'estat en el qual s'igualen les temperatures de dos cossos. Representa la situació on la temperatura d'un sistema és uniforme.
De dos sistemes (entenent una part de d'univers físic) que estan en contacte mecànic directe o separats mitjançant una superfície que permet la transferència de calor (també anomenada superfície diatèrmica), es diu que estan en contacte tèrmic. Quan dos sistemes en contacte tèrmic, disposats de tal forma que no puguin barrejar-se o reaccionar químicament, són col·locats a l'interior d'un recinte on no és possible que intercanviïn calor amb l'exterior ni existeixin accions des de l'exterior capaces d'exercir treball sobre ells, l'experiència indica que al cap d'un temps aquests sistemes arriben a un estat d'equilibri termodinàmic que es denominarà estat d'equilibri tèrmic recíproc o simplement d'equilibri tèrmic.

## Referències

* ↑ de Bolós i Capdevila, Jordi. Física i fisicoquímica. volum 64 de Textos docents. Edicions Universitat de Barcelona).: Text-guia, 1998, pag. 9-10. ISBN 9788483380475.
* ↑ Brillas, Enric. «2.2 L'equilibri termodinàmic». A: Conceptes de termodinàmica química i cinètica. Edicions Universitat Barcelona, 2004, pag. 53 ss. ISBN 9788447528424.
# Baobab africà

El baobab africà (Adansonia digitata) és un arbre de la família malvàcia i és el baobab més estès del gènere Adansonia al continent africà. Es troba a les regions àrides i seques de l'Àfrica subsahariana i també a les sabanes de l'Àfrica intertropical. Alguns individus poden viure per sobre dels mil anys, i se sospita d'espècimens que han viscut més de 2.000 anys. Etimològicament Adansonia prové del gènere dedicat al naturalista francès Michel Adanson (1727–1806), i l'epítet específic digitata es refereix als cinc folíols semblants als dits d'una mà.

## Descripció morfològica

És un arbre que ateny fins a 20 m d'alçària, de tronc extremadament gruixut (fins a 15 m de diàmetre) i que pot acumular grans reserves d'aigua durant l'època de les pluges. Té fulles palmaticompostes, caduques en arribar la temporada seca, i grans flors blanques, sobre uns llargs pedicels. Aquestes flors tenen una antesi nocturna i són generalment pol·linitzades pel ratpenat Eidolon helvum. Els fruits són molt allargats (fins a 45 cm), amb la polpa farinosa i comestible (d'aquí prové el nom popular de "pa de simi").

## Usos

Se n'aprofiten els fruits i fins a les fulles per a l'alimentació, i també se'n fan objecte d'adoració. La fusta, molt lleugera, és emprada en la fabricació de paper, i l'escorça, que dona una fibra d'una gran resistència, és utilitzada per a preparar tisanes.
En medicina s'usen les llavors amb què es prepara l'oli de baobab, que conté grans quantitats d'àcids grassos (àcid linoleic, palmític i oleic) usats com a antioxidants naturals en cosmètica. La polpa dels fruits de baobabs contenen moltes proteïnes, minerals i vitamines amb contingut de vitamina C sis vegades més alt que el que conté la taronja.

## Enllaços externs

* Informació general Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine..
* Descripció. Arxivat 2006-09-23 a Wayback Machine.
* Van Wyk, Ben-Erik (2005). Food Plants of the World. Portland, Oregon: Timber Press, Inc. ISBN 0-88192-743-0.
* Baum, David A.; Small Randall L. and Wendel, Jonathan F. (1998) "Biogeography and floral evolution of baobabs (Adansonia, Bombacaceae) as inferred from multiple data sets" Systematic Biology 47(2): pp. 181-207.
* PROTAbase on Adansonia digitata Arxivat 2008-06-05 a Wayback Machine..

## Galeria de fotografies

* Tronc
* Flor
* Fruit
* Fruit obert
# Terrytown (Louisiana)

Terrytown és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 25.430 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Terrytown tenia 25.430 habitants, 9.344 habitatges, i 6.793 famílies. La densitat de població era de 2.646,5 habitants/km².
Dels 9.344 habitatges en un 38,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47,2% hi vivien parelles casades, en un 20% dones solteres, i en un 27,3% no eren unitats familiars. En el 22,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,72 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,19.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29% tenia menys de 18 anys, un 10,1% entre 18 i 24, un 32,2% entre 25 i 44, un 20,7% de 45 a 60 i un 7,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.897 $ i la renda mediana per família de 41.963 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.421 $ mentre que les dones 23.241 $. La renda per capita de la població era de 16.725 $. Entorn del 13,6% de les famílies i el 15,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Terrytown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Terrytown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Nicholas Yonge

Nicholas Yonge (també escrit Young, Younge (Lewes, Sussex (1560) - St Michael, Cornhill, Londres, 23 d'octubre, 1619), va ser un cantant i editor anglès.
És famós per publicar la Musica transalpina (1588), la primera col·lecció de madrigals italians amb les seves paraules traduïdes a l'anglès. La primera de les antologies de madrigals isabelins, va ser enormement popular i va començar una moda per a la composició i interpretació de madrigals a Anglaterra que va durar fins a les dues primeres dècades del segle XVII. William Heather, fundador de la càtedra de música de la Universitat d'Oxford, va incloure el llibre al seu retrat, pintat c. 1627, confirmant la longevitat de la influència i popularitat de Musica transalpina.
La col·lecció conté 57 peces separades de 18 compositors, amb Alfonso Ferrabosco l'ancià que té més, i Luca Marenzio el segon. Ferrabosco va viure a Anglaterra fins al 1578, fet que podria explicar el gran nombre de les seves composicions al llibre; era relativament desconegut a Itàlia.
El 1597, Yonge va publicar un segon llibre (Musica transalpina: "The Second Booke of Madrigalles,... translated out of Sundrie Italian Authors"). Compositors com John Wilbye i Thomas Weelkes van utilitzar les peces d'ambdues col·leccions com a models per al seu treball.

## Referències

* ↑ Illing, Robert (1963). Diccionari de Pèrgam de músics i música. Vol. 1: Músics. Oxford: Pergamon Press. pàg. 132.
* ↑ EH Fellowes, English Madrigal Verse, 1588–1632 , 3a edició rev. i ampliat per FW Sternfeld i D. Greer (Oxford 1967), pàg. 722.
* ↑ Illing, Robert (1963). Diccionari de Pèrgam de músics i música. Vol. 1: Músics. Oxford: Pergamon Press. pàg. 132.
* ↑ Reese, pàg. 821
* ↑ Reese, pàg. 822

## Bibliografia

* David Brown, "Nicholas Yonge". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, éd. Stanley Sadie. 20 vol. Londres, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
* Gustave Reese, La música en el Renaixement. Nova York, WW Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
# Estadística de Bose-Einstein

En estadística de partícules, l'estadística de Bose–Einstein (o més col·loquialment estadística B-E) determina la distribució estadística d'un conjunt de bosons indistingibles en equilibri tèrmic sobre un conjunt d'estats d'energia.
Els bosons, a diferència dels fermions, no estan subjectes al principi d'exclusió de Pauli: un nombre il·limitat d'ells poden ocupar el mateix estat quàntic a la vegada. Això explica per què, a baixes temperatures, el seu comportament difereix notablement del dels fermions, ja que tots els bosons tendiran a aplegar-se en l'estat de mínima energia (dit estat fonamental), formant el que s'anomena condensat de Bose–Einstein.
L'estadísitca de Bose-Einstein va ser introduïda per descriure la distribució de fotons en la llei de Planck de la radiació del cos negre, per Satyendra Nath Bose el 1924, i posteriorment va ser generalitzada pel cas de partícules amb massa per Einstein.
D'acord amb aquesta estadística, el nombre mitjà de bosons en un estat i $n_{i}$ és:
$n_{i}={\frac {g_{i}}{e^{(\varepsilon _{i}-\mu )/kT}-1}}$
on $\varepsilon _{i}\geq \mu$ i:
    $g_{i}$ és la degeneració de l'estat i
    $\varepsilon _{i}$ és l'energia de l'estat i
    $\mu$ és el potencial químic del sistema
    $k_{B}$ és la constant de Boltzmann
    $T$ és la temperatura absoluta
Aquesta expressió es redueix a la corresponent a l'estadística de Maxwell-Boltzmann per a energies grans ($\varepsilon _{i}-\mu \gg k_{B}T$).

## Referències

* ↑ S. N. Bose: "Plancks Gesetz und Lichtquantenhypothese", Zeitschrift für Physik 26, 178-181 (1924) (traducció a l'alemany de l'article de Bose sobre la llei de Planck)
* ↑ A. Einstein: Sitzber. Kgl. Preuss. Akad. Wiss., p. 261 (1924) i p.3 (1925)

## Vegeu també

* Estadística de Fermi-Dirac
* Estadística de Maxwell-Boltzmann
* Bosó
* Fermió

## Enllaços externs

* Einstein en català: els tres cèlebres articles de 1905 publicats amb motiu del 75è aniversari de la seva visita a Barcelona. Barcelona: Revista de Física, 1998. ISBN 84-7283-424-7
* Mur, Jordi: "Aparellaments ultrafreds" (PDF). Article divulgatiu sobre àtoms freds aparegut al diari AVUI el 13 de març de 2005.
# Adoració

L'adoració és respecte, reverència, forta admiració o amor vers una determinada persona, lloc o cosa. El terme prové del llatí adōrātiō, que significa "retre homenatge o culte a algú o alguna cosa".

## Antiga Roma

A la Roma clàssica, l'adoració era principalment un acte d'homenatge o culte, que, entre els romans, es feia alçant la mà a la boca, besant-la i agitant-la després en direcció a l'objecte adorat. El devot tenia el cap cobert i, després de l'acte, es girava d'esquerra a dreta. De vegades besava els peus o els genolls de les pròpies imatges dels déus, i Saturn i Hèrcules eren adorats amb el cap nu. Mitjançant una transició natural, l'homenatge, que en un primer moment només es feia als éssers divins, passà a ser rendit als monarques. Així, els emperadors grecs i romans eren adorats inclinant-se o agenollant-se, agafant la túnica imperial i retirant la mà i pressionant-la als llavis o posant-se la túnica real als llavis.

## Antic Orient Mitjà

Als països orientals, l'adoració s'ha realitzat en una actitud diferent. El mètode persa, introduït per Cir el Gran, consistia a besar el genoll i que la cara caigués als peus del príncep, colpejant la terra amb el front i besant el terra. Aquest cop de la terra amb el front, normalment un nombre fix de vegades, era una forma d'adoració que de vegades es pagava als potentats orientals.
Els jueus es feien un petó en homenatge, igual que altres grups esmentats a l'Antic Testament. Així en 1 Als reis 19:18, es fa dir a Déu: «Així i tot, m'he deixat set mil a Israel, tots els genolls que no s'han inclinat davant Baal i tota la boca que no l'ha besat». I als salms 2:12, «Besar el fill, perquè no s'enfadés, i no moriu pel camí» (Vegeu també Oseas 13: 2.).

## Europa occidental

A Europa occidental, la cerimònia de besar la mà del sobirà i alguns altres actes que es realitzen agenollats es poden descriure com a formes d'adoració.

## Església catòlica

L'adoració religiosa pot adoptar la forma d'adoració eucarística. El Papa Benet XVI va reflexionar sobre això: "Només en l'adoració es pot desenvolupar una acceptació profunda i veritable". En una línia similar, el papa Francesc va escriure: "L'adoració perpètua de l'Eucaristia [és] a tots els nivells de la vida eclesial. Tot i així, hem de rebutjar la temptació d'oferir una espiritualitat privatitzada i individualista que no s'adiu amb les exigències de la caritat" (Evangelii gaudium, 262). Algunes esglésies contenen" capelles d'adoració "en les quals l'Eucaristia es mostra contínuament perquè els fidels puguin observeu la seva fe a través d'ella. "La cura d'Ars va passar hores davant del Santíssim Sagrament. Quan la gent li preguntava què faria o diria durant aquestes hores, deia: "Em mira i jo el miro".

## Referències

* ↑ Egri, Lajos. The Art of Dramatic Writing: Its Basis in the Creative Interpretation of Human Motives. Nova York: Simon & Schuster, 1942. p. 49
* ↑ «Christmas greetings to the Members of the Roman Curia and Prelature (December 22, 2005) | BENEDICT XVI». www.vatican.va. [Consulta: 24 gener 2020].
* ↑ «Library : Adoration». www.catholicculture.org. [Consulta: 24 gener 2020].
# Sunset (Louisiana)

Sunset és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 2.352 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Sunset tenia 2.352 habitants, 885 habitatges, i 638 famílies. La densitat de població era de 292 habitants/km².
Dels 885 habitatges en un 38,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,7% hi vivien parelles casades, en un 24,1% dones solteres, i en un 27,8% no eren unitats familiars. En el 24,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,66 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,17.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,9% tenia menys de 18 anys, un 9,7% entre 18 i 24, un 27,6% entre 25 i 44, un 21,5% de 45 a 60 i un 9,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.384 $ i la renda mediana per família de 29.559 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.405 $ mentre que les dones 16.838 $. La renda per capita de la població era de 12.642 $. Entorn del 28,6% de les famílies i el 33,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Sunset». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Sunset». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Springhill (Louisiana)

Springhill és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 5.439 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Springhill tenia 5.439 habitants. La densitat de població era de 337,1 habitants/km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,8% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 23,8% entre 25 i 44, un 22,2% de 45 a 60 i un 21,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.102 $ i la renda mediana per família de 35.540 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.757 $ mentre que les dones 17.750 $. La renda per capita de la població era de 16.447 $. Entorn del 14,6% de les famílies i el 20,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* ↑ «Geographic Comparison Table- Springhill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
* ↑ «Fact Sheet- Springhill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
# Wischbek

El Wischbek és el segon afluent del riu Alster a Alemanya. Neix al municipi de Kisdorf al districte de Segeberg. Desemboca a l'Alster a Henstedt, un nucli de Henstedt-Ulzburg.
Wischbek també és el nom d'un afluent del Bünzau, un afluent del Stör.
* L'aiguamoll font al nucli Auf der Regel a Kisdorf
* Estany a la vall del Wischbek
* El riu en creuar el carrer Götzberger Straße a Henstedt
* El Wischbek vist des del sender construït a l'antic ferrocarril d'Henstedt a Bad Oldesloe
# Regne napoleònic d'Itàlia

El Regne napoleònic d'Itàlia, o simplement Regne d'Itàlia, (en italià: Regno d'Italia o Regno Italico) fou un regne situat al nord de la península Itàlica que existí entre 1805 i 1814 i que fou un estat satèl·lit del Primer Imperi Francès, sent Napoleó Bonaparte escollit el seu cap d'estat.

## Orígens

El Regne napoleònic d'Itàlia va néixer el 17 de març de 1805, moment en el qual la República d'Itàlia es convertí en un regne sota la direcció de Napoleó Bonaparte, el qual fou coronat rei d'Itàlia a la catedral de Milà el 26 de maig del mateix any. Seguidament el mateix Napoleó nomenà el seu fill adoptat Eugeni de Beauharnais virrei del territori.
La seva extensió comprenia la Llombardia, els territoris de l'antiga República de Venècia, ducat de Mòdena, la ciutat d'Ancona i la major part de l'actual regió de Marques (fins aquell moment part dels Estats Pontificis, estats que foren anul·lats per Napoleó i incorporats a l'Imperi Francès), part del Regne de Sardenya-Piemont i bona part del Trentino – Tirol del Sud. Entre 1805 i 1809 també va formar part del Regne l'Ístria i la Dalmàcia (des de Trieste a Kotor), passant l'any 1809 a formar part de les Províncies Il·líriques.

## Fi del regne

La dependència del Regne vers el Primer Imperi Francès fou total, i serví a Napoleó per desenvolupar un teatre d'operacions vers l'Imperi austríac durant les guerres de les diverses coalicions.
A l'abdicació de Napoleó de tots els seus càrrecs, realitzada l'11 d'abril de 1814, Eugeni de Beauharnais va tractar de ser coronat rei però l'oposició del senat del regne i la insurrecció realitzada a la ciutat de Milà el 20 d'abril del mateix any van fer frustrar el seu pla. Amb l'entrada de les tropes austríaques a Milà Eugeni s'hagué d'exiliar i aquests crearen un nou estat satèl·lit, el Regne Llombardovènet.