OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Premi Nacional de les Lletres Espanyoles

El Premi Nacional de les Lletres Espanyoles (en castellà: Premio Nacional de las Letras Españolas) és un premi literari atorgat pel Ministeri d'Educació, Cultura i Esports. S'atorga en reconeixement del conjunt de l'obra literària d'un escriptor espanyol viu, en qualsevol de les llengües oficials de l'Estat. Està dotat amb 40.000 euros (any 2019) i fou creat el 1984.

## Guanyadors

* 1984 Josep Vicenç Foix
* 1985 Julio Caro Baroja
* 1986 Gabriel Celaya
* 1987 Rosa Chacel
* 1988 Francisco Ayala
* 1989 Joan Coromines
* 1990 José Hierro
* 1991 Miguel Delibes
* 1992 José Jiménez Lozano
* 1993 Carlos Bousoño
* 1994 Carmen Martín Gaite
* 1995 Manuel Vázquez Montalbán
* 1996 Antonio Buero Vallejo
* 1997 Francisco Umbral
* 1998 Pere Gimferrer
* 1999 Francisco Brines
* 2000 Martí de Riquer
* 2001 Miquel Batllori
* 2002 Joan Perucho
* 2003 Leopoldo de Luis
* 2004 Félix Grande Lara
* 2005 José Manuel Caballero Bonald
* 2006 Raúl Guerra Garrido
* 2007 Ana María Matute
* 2008 Juan Goytisolo
* 2009 Rafael Sánchez Ferlosio
* 2010 Josep Maria Castellet
* 2011 José Luis Sampedro
* 2012 Francisco Rodríguez Adrados
* 2013 Luis Goytisolo
* 2014 Emilio Lledó Íñigo
* 2015 Carme Riera Guilera
* 2016 Juan Eduardo Zúñiga Amaro
* 2017 Rosa Montero
* 2018 Francisca Aguirre
* 2019 Bernardo Atxaga
* 2020 Luis Mateo Díez
* 2021 José María Merino
* 2022 Luis Landero

## Referències

* ↑ Premio Nacional de las Letras Españolas (castellà)
* ↑ «Francisca Aguirre recibe el Premio de las Letras Españolas» (en castellà). [Consulta: 13 novembre 2018].

## Enllaços externs

* (castellà) El poder de la palabra
# Valentina Julina

Valentina Julina (rus: Валентина Александровна Жулина) (Mumra, Astrakhan Oblast, 15 de juny de 1953), de soltera Iermakova, és una ex-remadora russa que va competir sota bandera soviètica durant la dècada de 1970.
El 1980 va participar en els Jocs Olímpics de Moscou, on guanyà la medalla de plata en la competició del vuit amb timoner del programa de rem. En el seu palmarès també hi destaquen dues medalles d'or i una de plata en el vuit amb timoner del Campionat del món de rem.

## Referències

* ↑ «Valentina Zhulina Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 4 de novembre 2012. [Consulta: 10 octubre 2019].
* ↑ Rudern – Weltmeisterschaften – Achter – Damen. sport-komplett.de
* ↑ V. Loianitx «ОНА ВЫСТУПАЛА НА МОСКОВСКОЙ ОЛИМПИАДЕ» (en rus). volgaru.ru [Consulta: 10 octubre 2019].
# Bence Szabó

Bence Szabó (Budapest, 13 de juny de 1962) és un tirador d'esgrima hongarès, ja retirat, especialista en sabre, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on guanyà la medalla d'or en la prova del sabre per equips del programa d'esgrima. Quatre anys més tard, als Jocs de Barcelona, va disputar dues proves del programa d'esgrima. Guanyà la medalla d'or en la prova del sabre individual i la de plata en la del sabre per equips. El 1996, a Atlanta, va disputar els seus tercers, i darrers, Jocs Olímpics. Guanyà una nova medalla de plata en la prova del sabre per equips, mentre en la del sabre individual fou dissetè.
En el seu palmarès també destaquen set medalles al Campionat del Món d'esgrima, dues d'or, tres de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1990 i 1995; cinc medalles a les Universíades, tres d'or, una de plata i una de bronze, entre el 1983 i el 1989; i dues medalles d'or al Campionat d'Europa d'esgrima de 1991.
Una vegada retirat passà a dirigir l'Újpest TE, fou membre de la junta de la Federació Hongaresa d'esgrima .i va ser escollit membre del Comitè Olímpic Hongarès. El 1989, 1992, 1993, 1994 fou escollit tirador d'esgrima hongarès de l'any. El 2016 fou inclòs al Saló de la Fama de la Federació Internacional d'Esgrima.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Bence Szabó». [Consulta: 24 juliol 2024].
* ↑ Kozák, Péter. Ki kicsoda a magyar sportéletben: sportolók, edzők, sportvezetők, sportújságírók, sportorvosok, sportszakemberek. 3. Szekszard: Babits, 1994, p. 90. ISBN 978-963-495-007-3.
* ↑ Zrt, HVG Kiadó. «Leváltották a MOB főtitkárát» (en hongarès), 12-10-2012. [Consulta: 24 juliol 2024].
* ↑ MTI. «Vívás: olimpiai bajnok kardozónk óriási elismerésben részesült» (en hongarès), 28-09-2016. [Consulta: 24 juliol 2024].
# Mataró Football Club

El Mataró Football Club fou un equip de futbol de la ciutat de Mataró fundat a voltants d'abril de 1912 i dissolt a l'estiu de 1915, fou el primer equip federat de Mataró.

## Història

El club fou fundat en abril de 1911 com a secció del Foment Mataroní, a la junta es va posar a Joaquim soler però al cap de poc va ser substituït per Josep Soler i Moreu. El Mataró es va inscriure al campionat de Catalunya de 2a categoria. Al primer partit el club es va desplaçar al camp del Sarrià on va perdre 1-0, el club va acabar, en 18è lloc, només guanyant 2 dels 14 partits disputats i patint alguna derrota dolorosa com un 0-11 davant del Barcino. L'1 de gener de 1912 es va inaugurar el Camp del Foment Mataroní situat a la Randa d'Alfons X en un partit entre el FC Barcelona i el Català S.C. per la ''Copa Iluro'' on va guanyar l'equip blaugrana 7-0, el camp tenia unes dimensions de 91x55m. L'any 1912 aparegué el seu rival l'Iluro S.C. i també sorgiria el Stadium SC que jugarà al camp del Patronat de Sant Josep. L'any 1914 participa en el Campionat de la Costa del campionat de Catalunya de 2a categoria on participava el Mataró amb el Bètulo FC de Badalona, Sbart de Vilassar de Dalt i Iluro SC de Mataró. L'Iluro hauria de guanyar la competició, però els van retirar tots els punts debut a què al porter Salvi Mateo el van alinear amb el nom fals de Casanoves i el Mataró va guanyar el campionat en l'última jornada 2-1 contra l'Sbarat de Vilassar de dalt, així l'equip mataroní es va apoderar del títol. Mentre que l'Iluro anava agafant més força guanyant a clubs com l'Universitary S.C. (9-0), el Terrassa FC (1-3) o el F.C. Internacional (6-0) el Mataró anava cada vegada més perdent força i aficionats, a l'estiu de 1915 fou expulsat del Camp del Foment Mataroní i el club va fer una crida als socis, però no va tenir èxit i es va dissoldre a l'estiu de l'any 1915. Fou refundat el 1922 amb el nom de C.D. Mataró, però va durar 4 o 5 anys.

## Uniforme

* Uniforme titular: Camisa vermella i negre partit a la meitat, pantaló blanc i mitjons negres.
* Uniforme visitant: Camisa amb franges vermelles i negres, pantaló blanc i mitjons negres.

### Evolució de l'Uniforme

| 1911-1914 | 1914-1915 |

## Palmarès

* Campionat de Costa (1914-15)

## Referències

* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/1911/02/09/pagina-4/615599/pdf.html
* ↑ Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, Josep Gomà i Carol
* ↑ Gomà, Josep. «El "foot-ball" arriba a la ciutat i neix el primer club federat, el Mataro FC (1911) • Iluro Sport», 02-02-2022. [Consulta: 27 juliol 2024].
* ↑ Gomà, Josep. «Neix l'Iluro SC, precedent del CE Mataró, i ben aviat agafa la supremacia local (1913) • Iluro Sport», 04-02-2022. [Consulta: 27 juliol 2024].
# Leucippo

Leucippo és una òpera en tres actes composta per Johann Adolph Hasse sobre un llibret italià de Giovanni Claudio Pasquini. S'estrenà a Hubertusburg el 7 d'octubre de 1747.
A Catalunya s'estrenà el juny de 1766 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/hasse.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Sulayman ibn Muhàmmad al-Mustaín

Abu-Ayyub Sulayman ibn Muhàmmad ibn Hud al-Judhamí al-Mustaín (àrab: أبو أيوب سليمان بن محمد بن هود الجذامي المستعين, Abū Ayyūb Sulaymān ibn Muḥammad ibn Hūd al-Juḏāmī al-Mustaʿīn) fou el fundador de la dinastia Banu Hud que va governar l'emirat de Saraqusta del 1039 al 1118.
Oficial dels tugíbides de Saraqusta, va prendre part a la campanya del califa Abd-ar-Rahman IV al-Murtada contra el regne de Granada, que va acabar en desastre (1018). Després fou nomenat valí de Làrida i va acollir el deposat Hixam al-Mutadd fins que va morir el 1036, moment en què es va declarar emir de Làrida. El 1039 va morir al-Múndhir ibn Yahya de Saragossa i fou succeït pel seu cosí Abd-Al·lah ibn Hàkam; Sulayman va ocupar la ciutat l'octubre i es va proclamar emir. Els seus dominis eren Làrida, Saraqusta, Waixqa, Qàlat al-Ayyub, i el territori al sud de l'Ebre en direcció a Balànsiya.
L'historiador Ibn Hayyan diu que dirigia un partit dels musulmans de la península.
Va morir el 1046 i el va succeir a Saraqusta el seu fill Àhmad ibn Sulayman al-Múqtadir, Yússuf ibn Sulayman al-Mudhàffar va rebre Làrida i Muhàmmad al-Múndhir ibn Sulayman va rebre l'emirat de Qàlat al-Ayyub i Tutila.

## Referències

* ↑ (castellà) De cuando Tudela fue un reino independiente. Últimos siglos de dominación musulmana (Años 924 a 1119)
# Il marchese villano

Il marchese villano és una òpera en tres actes composta per Baldassare Galuppi sobre un llibret italià possiblement de Pietro Chiari. S'estrenà al Teatro San Moisè de Venècia el 2 de febrer de 1762. Posteriorment es representà amb els títols La lavandra, La lavandara astuta, Marchese Tulipano, i Il matrimonio per inganno.
A Catalunya, s'estrenà el 1768 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Baldassare Galuppi». [Consulta: 30 desembre 2017].
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# La sposa fedele

La sposa fedele és una òpera en tres actes composta per Pietro Alessandro Guglielmi sobre un llibret italià de Pietro Chiari. S'estrenà al Teatro San Moisè de Venècia el carnestoltes de 1767. A Catalunya, s'estrenà el 1769 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/guglielmi.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Il Solimano

Il Solimano és una òpera en tres actes composta per Tommaso Traetta sobre un llibret italià d'Ambrogio Migliavacca. S'estrenà al palau Ducale Parma el 1759.
A Catalunya, s'estrenà el 1769 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Tommaso Trajetta». [Consulta: 30 desembre 2017].
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# American Idiot (àlbum)

American Idiot és el setè àlbum d'estudi de la formació estatunidenca Green Day. Publicat amb el segell de Reprise Records va ser llençat el dia 21 de setembre de 2004 i representa un punt d'inflexió a la història de la banda que busca canviar el seu estil musical. L'estil del disc pot definir-se com a òpera rock o punk rock.
El títol de l'àlbum és alhora una paròdia del programa de talents estatunidenc American Idol i una crítica al govern de George W. Bush i la invasió de l'Iraq de 2003. L'àlbum va ser nominat a 7 Premis Grammy i va aconseguir el de millor disc de rock l'any 2005.
També va encapçalar les llistes dels discos més venuts en diferents països del món gràcies, en part, a l'èxit de les cançons American Idiot i Boulevard of Broken Dreams.
Totes les cançons de l'àlbum han aconseguit grans nivells de popularitat, cosa que no passava des de l'aparició de Dookie.

## Llista de cançons

* American Idiot
* Jesus of Suburbia
** Jesus of Suburbia
** City of The Damned
** I Don't Care
** Dearly Beloved
** Tales of Another Broken Home
* Holiday
* Boulevard of Broken Dreams
* Are We The Waiting
* St. Jimmy
* Give Me Novacaine
* She's a Rebel
* Extraordinary Girl
* Letterbomb
* Wake Me Up When September Ends
* Homecoming
** The Death of St. Jimmy
** East 12th St.
** Nobody Likes You
** Rock and Roll Girlfriend
** We're Coming Home Again
* Whatsername

### Cançons extra

* Too Much Too Soon (inclosa en la cançó American Idiot)
* Shoplifter (inclosa en la cançó American Idiot)
* I Fought The Law (versió de la cançó de Bobby Fuller)
* Governator (inclosa en la cançó American Idiot)
* Favorite Son (inclosa en el disc Rock Against Bush, el segon volum)

## DVD

* The Making of Boulevard of Broken Dreams
* Video de Boulevard of Broken Dreams
* Video de Holiday

## Singles apareguts

* American Idiot (setembre de 2004)
* Boulevard of Broken Dreams (novembre de 2004)
* Holiday (març de 2005)
* Wake Me Up When September Ends (juny de 2005)
* Jesus of Suburbia (octubre de 2005)

## Guardons
### Premis

* 2005: Grammy al millor àlbum de rock

### Nominacions

* 2005: Grammy a l'àlbum de l'any

## Referències

* ↑ «Green Day - American Idiot». Allmusic.com. [Consulta: 1r setembre 2020].
* ↑ Pareles, Jon «The Morning After ‘American Idiot’». New York Times, 29-04-2009 [Consulta: 1r setembre 2020].
* ↑ «Green Day’s American Idiot Nominated for Seven Grammy Awards». goweho.com, 13-12-2004 [Consulta: 1r setembre 2020].
* ↑ «2005 Winners - Grammy Awards». Grammy.com. Arxivat de l'original el 10 de novembre 2014. [Consulta: 1r setembre 2020].
* ↑ «The 'American' Way: Green Day Debuts At No. 1». Billboard. [Consulta: 1r setembre 2020].
# L'anello incantato

L'anello incantato és una òpera en tres actes composta per Ferdinando Bertoni sobre un llibret italià de Giovanni Bertati. S'estrenà al Teatro San Moisè de Venècia el 1771.
A Catalunya, s'estrenà el 1771 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ http://scenografiacesena.org/?p=143
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Epígons

Els epígons (en grec antic Ἐπίγονοι) són els descendents dels set cabdills que van participar en la primera expedició contra Tebes. La primera campanya contra la ciutat va acabar amb la mort de gairebé tots els herois. La segona, a càrrec dels epígons, va finalitzar amb la presa de Tebes.
Deu anys després de la primera expedició, els fills dels herois caiguts a Tebes, van voler venjar els seus pares. Van consultar l'oracle, que els va pronosticar la victòria si portaven com a cabdill Alcmeó, fill d'Amfiarau. Aquest va acceptar el nomenament a contracor, convençut per la seva mare Erifile, subornada pel regal de Tersandre, fill de Polinices, que li donà el collaret d'Harmonia. Van participar en la campanya els dos fills d'Amfiarau, Alcmeó i Amfíloc; el fill d'Adrast, Egialeu; el fill de Tideu, Diomedes; el fill de Partenopeu, Pròmac; el fill de Capaneu, Estènel; el fill de Polinices, Tersandre; i el fill de Mecisteu, Euríal. Aquesta és la llista que dona Apol·lodor. Higí no esmenta a Amfíloc, ni a Euríal ni a Pròmac, però afegeix Tlesímen i Biant, fills de Partenopeu i de la nimfa Clímene, i Polidor, fill d'Hipomedont.
Els epígons van començar la lluita saquejant les petites poblacions al voltant de Tebes. Quan els tebans els van sortir al pas encapçalats per Laodamant, fill d'Etèocles, va tenir lloc la lluita de Glisas. Laodamant va matar Egialeu, però va ser mort per Alcmeó. Durant la nit, i seguint els consells de l'endeví Tirèsias que havia vingut des de l'Hades, els tebans van enviar un herald als argius per tractar de la fi de les hostilitats, i mentrestant van pujar als carruatges amb les dones i els nens i van abandonar la ciutat. Els epígons la van ocupar l'endemà en veure-la sense ningú, i la van saquejar i van enderrocar les muralles.. Una part del botí va ser enviat a Manto, la filla de Tirèsias i una altra, la major part, consagrada a Apol·lo, a Delfos. Aquesta gesta fou objecte de diversos poemes tràgics i els set epígons van tenir una estàtua a Delfos. Sòfocles va escriure sobre el tema una obra de la que només se'n conserven fragments, Els epígons.
Com a conseqüència d'aquests fets llegendaris, el mot epígons va ser el nom aplicat pels grecs als hereus o descendents, però s'aplicà específicament als fills o nets dels diàdocs, és a dir, els primers descendents dels generals d'Alexandre el Gran que es van repartir l'imperi. Els epígons més destacats són:
* Cassandre
* Demetri Poliorcetes
* Ptolemeu II Filadelf
* Antíoc I Sòter

## Vegeu també

* Guerra dels set Cabdills

## Referències

* ↑ Èsquil, a la tragèdia Els set contra Tebes, explica els fets.
* ↑ Apol·lodor. Biblioteca, III, 7, 2
* ↑ Higí. Faules, 71, 1, 2
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 164. ISBN 9788496061972.
# Salvator Rosa (Gomes)

Salvator Rosa és una òpera en quatre actes composta per Antônio Carlos Gomes sobre un llibret italià d'Antonio Ghislanzoni, basat en Masaniello d'Eugène de Mirecourt, que narra la vida del pintor Salvator Rosa i el líder Masaniello. S'estrenà al Teatro Carlo Felice de Gènova el 21 de març de 1874.
Salvator Rosa fa referència al pintor napolità del Seicento que, a més va ser poeta i músic, va treballar en la cort dels Médici de Florència, a qui el llibretista Ghislanzoni (el d'Aida de Verdi i el de la Fosca del mateix Gomes) situa a Nàpols en l'època de la revolta popular contra els espanyols en Masaniello (1647), heroi operístic també d'Auber, Keiser i Telemann. La trama política s'entrecreua amb una altra sentimental protagonitzada per Salvator i Isabella, la filla del governador espanyol, el duc d'Arcos, enemic de Masaniello i Salvator. Tema molt verdià que permet a Gomes lluir-se tant en els moments heroics com en els lírics, amb pàgines d'enorme força i bellesa, tal com s'evidencia en les àries per a tenor, soprano i baix. Avalen aquest interès les gravacions efectuades en la seva època per Enrico Caruso i Claudia Muzio de Mia piccirella (cançoneta de Gennariello, transvestit personatge en la línia de l'Oscar verdià) o la de Di sposo, di padre, ària del duc d'Arcos, de la qual es conserven precises lectures d'Adamo Didur, José Mardones i Mark Reizen.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/opern/salvator.html Arxivat 2009-12-28 a Wayback Machine.
# Maria Tudor (Gomes)

Maria Tudor és una òpera en quatre actes composta per Antônio Carlos Gomes sobre un llibret italià de Emilio Praga, basat en el drama homònim de Victor Hugo. S'estrenà al Teatro alla Scala de Milà el 27 de març de 1879.

## Origen i context

Amb Maria Tudor, la seva última partitura destinada a un teatre italià, Gomes sembla recuperar aires, a una dècada de l'aparició del verisme, del primer romanticisme italià al triar una reina anglesa, com si seguís exemples de Rossini, Mayr, Pavesi, Coccia, Donizetti, Pacini… L'exigit quartet vocal sobre el qual Gomes construeix la seva trama musical i dramàtica ha de ser de nivell. Cal pensar que els que van estrenar l'obra a Milà es deien Anna D'Angeri, a qui Verdi directament va triar perquè estrenés la seva Simon Boccanegra, en la seva versió revisada del 1881, Francesco Tamagno, Giorgio Kaschmann i Édouard de Reszke. La maduresa compositiva de Gomes apareix ja en el superb i melancòlic preludi que dona inici a la composició on, com és el seu costum, avança els principals motius de l'òpera.
Amb el personatge de Maria, Gomes culmina la seva trajectòria d'heroïnes fortes però vulnerables, capaces dels majors sacrificis i renúncies quan troben un ideal en la seva vida que no és el simple acomodament a les convencions. Aquí, la reina anglesa es veu indecisa davant de dos dilemes: perdonar o castigar el seu amant italià Fabiano Fabiani (el tenor), que el traeix amb la plebea Giovanna (una altra soprano). L'italià anirà finalment al patíbul, per un malentès al voltant d'un punyal que porta el seu nom a l'empunyadura. I tot passa davant la mirada desesperada de la reina, en una situació que recorda l'escena final de Roberto Devereux de Donizetti. Per tant, es precisa per a la Tudor, d'un tipus de soprano spinto, vigorosa en els accents i sobrada de registres.

## Referències

* ↑ «Maria Tudor von Gomes». Arxivat de l'original el 2017-09-25. [Consulta: 23 desembre 2017].
# La gran Pasqua russa

L'Obertura per al festival de Pasqua russa, opus 36 (Svetliy prazdnik, coneguda com a La gran Pasqua russa) és una obertura de concert escrita pel compositor rus Nikolai Rimski-Kórsakov, entre l'agost 1887 i l'abril de 1888, i dedicat a la memòria de Modest Mússorgski i Aleksandr Borodín, dos membres de la llegendari Grup dels Cinc. És l'últim de la sèrie del compositor de tres obres orquestrals excepcionalment brillants, precedides per Capritx espanyol i Shéhérazade. L'obra es va estrenar a Sant Petersburg a finals de desembre de 1888.
L'obra porta un subtítol que defineix perfectament l'obra: "Obertura sobre temes de l'església russa per a gran orquestra". La festa de la Pasqua, que els ortodoxos russos celebren gairebé més que el Nadal, oferia en la seva litúrgia un ric ventall de melodies, però no es tracta de música eclesiàstica a l'ús, sinó de la plasmació d'una atmosfera, la de les esglésies russes, a través d'una música simfònica. És la descripció de l'esperança que transmet la Pasqua, de les cerimònies religioses i la barreja del so de les campanes i de les veus que resen. El mateix compositor va definir la seva obra com "una crònica de la meva vida musical". L'obertura es basa en temes extrets de l'Obikhod, un recull de cants religiosos de l'Església Ortodoxa Russa. De fet introdueix diversos temes com Déu ressuscitarà o Aquells que l'odien fugiran davant la seva cara. Descriu una celebració eucarística en una església plena de gent de totes classes socials, en la qual diversos bisbes celebren els ritus simultàniament.
# Orfeón Donostiarra

L'Orfeón Donostiarra o Donostiako Orfeoia és una formació musical fundada el 1897 a la ciutat basca de Sant Sebastià.
Un dels seus grans impulsors va ser Secundino Esnaola que el 1902 va esdevenir director. Va incorporar dones i nens a l'orfeó, va ser un fet controvertit, però l'orfeó, gràcies a això va convertir-se en un dels més importants d'Europa. L'any 1932 en morir aquest agafà la direcció en Juan Goróstidi Garmendia el qual amplià totes les virtuts de l'Orfeó.
És una de les agrupacions corals més prestigioses d'Espanya, amb un repertori que comprèn obres simfòniques, òperes i sarsueles així com música popular. Des de la seva fundació el cor musical es manté com l'esperit de ser un cor d'aficionats però amb una dedicació de professionals.
El 1984 fou guardonat amb el Premi Príncep d'Astúries de les Arts en reconeixement de la seva excepcional qualitat interpretativa; a la continuïtat del seu desinteressat treball artístic, mantingut al llarg de vuitanta-set anys; a la seva permanent superació, que l'ha dut a ser un dels més importants grups corals, reclamat i admirat en el món sencer; i a la seva tasca col·lectiva, efectuada amb exigència, talent i cohesió .

## Enllaços externs

* (castellà) Pàgina web Oficial
* (castellà) Fundació Príncep d'Astúries, Príncep d'Astúries de les Arts 1984 Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine.