# Esparciates

Els esparciates (grec antic: Σπαρτιάται, Spartiátai, llatí: Spartiatae), dits també iguals (grec antic: ὅμοιοι, hómoioi, llatí: homoei), era la classe social dels ciutadans d’Esparta a l'antiguitat. El grec hómoios significa ‘els semblants', en oposició als que tenien alguna classe de limitació: els hipomíons (ὑπομείονες, ‘inferiors').
La distinció entre ciutadans espartans no formava part de les antigues lleis, i no és esmentada abans de Xenofont, que adscriu aquesta institució a Licurg. Els esparciates tenien tot el poder polític a Esparta i exercien quasi tots els càrrecs públics. A més, cada esparciata posseïa un tros de terra; però, amb el temps, alguns ciutadans van perdre les seves terres, i com que, en conseqüència, no podien contribuir a les despeses de la sissícia i perdien alguns drets, rebaixant la seva condició, va sorgir la condició d'hipomíon.
Els criteris de la ciutadania espartana eren particularment selectius. Els esparciates havien de descendir d'un pare ciutadà i d'una mare filla de ciutadà. A més, per tenir l'estatut d'esparciata, els individus havien d'haver estat educats segons l'educació espartana (agoga). Finalment, tenien l'obligació de participar en el banquet dels ciutadans, la sissícia, portant-hi la seva quota d'aliments, o pagant-la.
El cos dels esparciates era tan restringit que s'estima el seu nombre en uns 1.200 en el moment de la gran derrota d'Esparta en la lluita contra Tebes a Leuctra (371 aC). Les pèrdues, probablement de l'ordre de 400 hoplites, privaren la ciutat d'un terç del cos cívic. La pèrdua d'influència d'Esparta al segle iii aC romandria vinculada a aquesta restricció del nombre dels esparciates, fenomen designat pels historiadors amb nom d’oligantròpia.

## Notes

* ↑ En certes fonts, erròniament, espartiates.
* ↑ Sovint també traduït com a «els pars», per posar èmfasi en el caràcter aristocràtic d'Esparta. La traducció clàssica «els iguals», que es va estendre amb la Revolució Francesa, és, de fet, inexacta. El terme no el van utilitzar els primers historiadors grecs, Heròdot i Tucídides; es troba, per contra, en els escrits de Xenofont i d'Aristòtil.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1539. ISBN 9788441224223.
* ↑ Alberich, Joan; Ros, Montserrat. La transcripció dels noms propis grecs i llatins. Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 79. ISBN 8477392250.
* ↑ Seva i Llinares, Antoni (dir.). Diccionari Llatí-Català (en llatí - català). Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 1397. ISBN 9788477396314.
* ↑ Alberich, Joan; André, Avel·lí; Blay, Maite; Borràs, Joana; Romero, Carmen. Diccionari llatí-català de noms propis. Columna, 1994, p. 167. ISBN 8478097201.
* ↑ Antela-Bernárdez, 2011, p. 56.
* ↑ Lévy, 2003, p. 47.
* ↑ Cartledge, 2001, p. 73.
* ↑ Vegeu la Conjuració dels Iguals, temptativa de Gracchus Babeuf de fer caure el Directori l'any 1795.
* ↑ Vegeu la Política d'Aristòtil (1295b 25-26), que parla dels homoioi kai isoi, és a dir, 'semblants i iguals'.
* ↑ Xenofont, La República dels Lacedemonis, X 1, 7; Anàbasi, IV 6, 14; Hel·lèniques, III 3, 5.
* ↑ Aristòtil, Política, V 7, 1306b 30.

## Bibliografia

* Antela-Bernárdez, B. Pèricles no hi és: Breu història nova de l'antiga Grècia. Editorial UOC, 2011. ISBN 9788497883511.
* Cartledge, Paul. Spartan Reflections. Berkeley: University of California Press, 2001. ISBN 0-520-23124-4.
* Lévy, Edmond. Sparte: histoire politique et sociale jusqu’à la conquête romaine. París: Seuil, coll. "Points Histoire", 2003. ISBN 2-02-032453-9.
* César Fornis Vaquero: Esparta: historia, sociedad y cultura de un mito historiográfico. Barcelona: Crítica, 2003. ISBN 84-8432-413-3.