OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sustentació

La sustentació (o subpressió) és la força generada per un cos que es desplaça per un fluid, de direcció perpendicular a la del moviment del corrent incident.
Com amb altres forces aerodinàmiques, en la pràctica, en comptes de forces hom utilitza coeficients adimensionals, els quals representen l'efectivitat de la forma d'un cos per a produir sustentació i l'ús dels quals és més còmode que el de forces.
La fórmula és: $Sustentaci{\acute {o}}={\frac {1}{2}}\cdot \rho \cdot V^{2}\cdot S\cdot Coeficient_{Sustentaci{\acute {o}}}$
On (descripció de la variable i unitats en el Sistema Internacional d'Unitats):
* $Sustentaci{\acute {o}}$ - newtons.
* $\rho \,$ - Densitat del fluid. ${\frac {kg}{m^{3}}}$.
* $V\,$ - Velocitat. ${\frac {m}{s}}$.
* $S_{planta}\,$ - Superfície en planta. $m^{2}\,$.
Per la qual cosa el coeficient de sustentació és:
$Coeficient_{Sustentaci{\acute {o}}}={\frac {Sustentaci{\acute {o}}}{{\frac {1}{2}}\rho V^{2}S}}$

## En aeronàutica

En aeronàutica és la principal força que permet que una aeronau amb ales es mantingui en vol.
Per a la sustentació s'utilitza la notació $L$, del terme anglès lift, i $C_{L}$ per al coeficient de sustentació, el qual sempre es busca que sigui al més gran possible.
A més, la sustentació i, en conseqüència, el seu coeficient depenen directament de l'angle d'atac, augmentant a mesura que aquest augmenta fins a assolir un punt màxim després del qual s'entra en pèrdua aerodinàmica.

## En automobilisme

Per a la sustentació hom empra la notació $F_{z}$, i $C_{z}$ per al coeficient de sustentació, car aquesta força actua paral·lelament a l'eix OZ del triedre de referència que s'associa al vehicle.
Per a poder comparar directament la sustentació que produeixen dos vehicles en les mateixes condicions s'utilitza el coeficient $SC_{z}$, exactament pels mateixos motius que en el cas de la resistència aerodinàmica.
$SC_{z}=C_{z}\cdot S_{planta}$
En els vehicles de carrer no se sol tenir en compte ni aprofitar la sustentació i fins i tot pot haver-hi un petit coeficient positiu.
En molts tipus de vehicles de competició, com poden ser els de la fórmula 1, s'esdevé tot el contrari, ço és, hom busca que sigui negatiu, és a dir, que el vehicle sigui empès vers el terra amb l'objectiu d'obtenir un millor aferrament o suport aerodinàmic, mitjançant superfícies com alerons o l'aprofitament de l'efecte terra.
Endemés, en alguns d'aquests vehicles, depenent entre altres coses de la distribució de masses i del tipus de tracció, hom busca suports aerodinàmics diferents per a cada eix, per la qual cosa pot haver-hi un coeficient diferent associat a cada un d'ells.

## Referències

* ↑ «subpressió». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.

## Vegeu també

* Capa límit
* Resistència aerodinàmica
* Efecte terra
* Efecte Venturi
* Ala (aeronàutica)
* Chaparral Cars
* Deflector
# Mona esquirol del Brasil

La mona esquirol del Brasil (Saimiri ustus) és una espècie de mico de la família dels cèbids que viu al Brasil, especialment a la riba sud de l'Amazones, i les zones del Mato Grosso, Pará i Rondônia. És un animal petit, d'uns 910 grams de pes mitjà en adults mascles i 795 grams en adults femelles.
És una espècie arbòria de costums diürns, que habitualment s'alimenta a base de fruits i insectes, tot i que a vegades també mengen mol·luscs i petits vertebrats, com granotes.
S'agrupa en grans col·lectius, de fins a 100 individus, però es tracta d'una espècie amenaçada per l'acció de l'home a l'Amazones, especialment per la desforestació i el desenvolupament de projectes hidroelèctrics. Per aquests motius es considera que l'espècie es troba al límit d'ésser amenaçada d'extinció.

## Notes

* ↑ S'ha considerat que aquestes agrupacions tan grans són fruit de la unió temporal de dos grups d'individus.

## Referències

* ↑ «mona esquirol del Brasil». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 27 agost 2024].
* 1 2 Rylands et al. (2003). Saimiri ustus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 11 de maig del 2008 (en anglès).
* ↑ «Golden-backed Squirrel Monkey (Saimiri ustus)». The Primata. [Consulta: 23 agost 2014].
# Serenates (Brahms)

Les dues Serenates, op. 11 i 16, representen dos dels primers intents de Johannes Brahms d'escriure música orquestral. Ambdues daten de finals dels anys 1850, específicament del període en el qual va treballar en la cort de Detmold i tenia accés a una orquestra. Segons els seus biògrafs aquest període va ser tranquil i reposat, i a pesar que al mateix temps componia el diabòlic Primer Concert per a piano, va compondre algunes peces corals i el Sextet per a corda, op. 18.

## Serenata núm. 1 en re major, Op. 11

La primera serenata va ser composta entre 1857 i 1858. La idea original era compondre un octet per a instruments solistes, però finalment la va arranjar per a orquestra. Brahms va acabar l'arranjament per a gran orquestra el desembre de 1859.
Conté sis moviments i dura aproximadament quaranta minuts.
* Allegro molto (re major)
* Scherzo. Allegro senar troppo (re menor) – Trio. Poc più moto (si bemoll major)
* Adagi senar troppo (si bemoll major)
* Menuetto I (sol major) – Menuetto II (sol menor)
* Scherzo. Allegro (re major) – Trio
* Rondo. Allegro (re major)

## Serenata núm. 2 en la major, Op. 16

La segona serenata va ser escrita entre 1857 i 1860, i està dedicada a Clara Schumann. Crida molt l'atenció la seva orquestració: sense timbales, trompetes, ni violins. En aquest sentit se la sol relacionar amb l'òpera Uthal de Étienne Nicolas Méhul.
En 1875 Brahms va revisar la partitura per a una nova edició que, en general, es fa servir actualment. Alguns autors han suggerit que la peculiar orquestració va ser producte d'aquesta revisió. D'altres, ho desmenteixen.
La serenata consta de cinc moviments i dura aproximadament trenta minuts.
* Allegro moderato (la major)
* Scherzo. Vivace (do major) – Trio (fa major)
* Adagio non troppo (la menor)
* Quasi menuetto (re major) – Trio (si sostingut menor)
* Rondo. Allegro (la major)

## Referències

* ↑ Geiringer, p. 55
* ↑ Geiringer, pp. 249–250
* ↑ «Program Notes – Last Night of the Brahms». Riverdale Ensemble performance, 2002-11-16.
* ↑ Avins, Styra, ed. (1997), JOHANNES BRAHMS: Life and Letters, Oxford University Press, ISBN 0-19-816234-0, p. 193, footnote
* ↑ «Serenade No. 2 in A Major, Op. 16». Chicago Symphony Orchestra. Arxivat de l'original el 22 de febrer 2016. [Consulta: 20 febrer 2018].
* ↑ Karl Geiringer, "Brahms: his life and work", Da Capo Press, 1984, pp. 250-251.
* ↑ «Serenade No.2, Op.16 (Brahms, Johannes)». International Music Score Library Project. [Consulta: 19 febrer 2018]. Sheet Music

### Fonts

* Geiringer, Karl. Brahms: His Life and Work – Third Enlarged Edition. New York: Da Capo Press, 1984. ISBN 978-0-306-80223-2.

## Enllaços externs

* Serenata núm. 1 en re, Op. 11: Partitura lliure a l'IMSLP.
* Serenata núm. 2 en la, Op. 16: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Tauró serp

El tauró serp (Chlamydoselachus anguineus) és una espècie de selaci de la família Chlamydoselachidae, considerat un fòssil vivent perquè ha canviat molt poc des de temps prehistòrics. Viu entre els 50 i el 1500 m de fondària.
El període de gestació d'aquesta espècie és la més llarga de tot el regne animal; 42 mesos.

## Referències

* Fordham et al (2006). Tauró serp. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 8 de desembre del 2007 (en anglès).
# Jeux

Jeux (en català traduïble literalment jocs) és un ballet coreografiat per Nijinski amb música de Claude Debussy que es va estrenar amb la companyia dels Ballets Russes i amb el mateix Nijinski com a protagonista el 1913 a París. Per primer cop un ballarí home ballava amb sabatilles de punta, a més que continuava amb l'estil de dansa clàssica totalment nou del seu primer ballet, el que després s'anomenaria dansa moderna o estil neoclàssic, segons els autors, precursora de la dansa contemporània. No va ser fins que Nijinski fou reemplaçat com a coreògraf dels Ballets Russes, l'any 1915, que va néixer l'expressió dansa neoclàssica o moderna. Per motius de salut i el deteriorament de la relació professional i sentimental amb Serguei Diàguilev, Nijinski només faria dues coreografies més al llarg de la seva vida.
El ballet comença i acaba amb una pilota de tennis que cau. Amb la primera, apareix un home i dues dones que la cerquen, a poc a poc comencen a jugar a petits jocs infantils, després més ambigus i cada cop més sexuals. De sobte cau una altra pilota, que segurament s'ha escapat d'un altre partit de tennis, això trenca l'encantament de la nit i alarma les tres persones que hi havia, que escapen de l'escenari. El tema del trio amorós va ser escandalós a la seva època, així com els moviments i la dansa, que continuava l'estil trencador que Nijinski ja havia proposat a la seva primera obra: La migdiada d'un faune. Mai abans s'havia fet un ballet basat en un triangle amorós, i això que en Nijinski en principi havia volgut que fos format per tres homes, cosa que en aquell moment li van censurar.
Nijinski desitjava crear una dansa moderna que sabés reemplaçar dràsticament tot allò que s'havia fet fins aleshores en matèria de ballet, constituint-la per antítesi directa amb les regles clàssiques, simplement capgirant-les, però sense haver creat prèviament ni una pedagogia ni una ideologia.

## Referències

* 1 2 Neoclassicisme i neoclassicismes: el ballet clàssic i el seu llegat de Roberto Fratini, al Cicle de Conferències Centdanses, històries de la dansa del segle XX, organitzat pel Mercat de les Flors, 19 d'octubre de 2009
# GLONASS

GLONASS (Global'naya Navigatsionnaya Sputnikovaya Sistema) és el Sistema de navegació per satèl·lit rus, creat com a contrapartida pel GPS dels Estats Units. Aquesta constel·lació consta de 24 satèl·lits (21 operatius i 3 auxiliars) situats en una Òrbita terrestre mitjana a 25.440 km en tres plans a 45° d'inclinació.
La precisió d'aquest sistema era molt baixa (50m/70m horitzontal/vertical) però amb els nous satèl·lits Glonass K (operatius des del 2013), iguala al sistema GPS i Beidou, encara que el Sistema Galileo europeu en millora la precisió. Encara està previst posar en òrbita nous models (GLONASS-M) que milloren el disseny actual en pes i característiques, per tal de tornar a activar tot el sistema el 2010. Al 2019 ja són operatius els 24 satèl·lits Glonass K donant una precisió de 3 a 7 metres per al sistema civil, igualant així el sistema GPS i millorant el posicionament en Àrees polars, degut a les orbites dels satèl·lits.
El sistema Glonass és mantingut per la federació russa a través de l'Agència Roscosmos i té previst que la propera generació de satèl·lits estiguin operatius el 2025.
El sistema Glonass va ser l'hereu dels sistemes de posicionament militars russos dels anys 1967 (Cyclone), per a bucs, avions i míssils militars de la URSS, (projecte iniciat al 1976) fins als Anys 1988, a on la URSS va deixar de dedicar-hi fons i el projecte va estar aturat fins 1995, quant van tornar a reprendre el projecte, tot unint fons privats amb recursos militars.
Actualment la majoria dels aparells electrònics de posicionament, ja accepten les senyals de GPS, GLONASS i Baidu (sistema GNSS xinès que encara que no està del tot desplegat al 2019) i treballen conjuntament amb els tres sistemes.
Un altre de les millores del 2011, va ser el de referenciar el sistema al sistema internacional, unificant coordenades als dos sistemes de posicionament global.

## PZ90

El PZ90 (Parametry Zemli 90 "Paràmetres de la terra") és el sistema de referència emprat a Rússia. El PZ90 és el sistema de referència que empra la constel·lació de satèl·lits GLONASS. Aquest sistema va substituir l'anterior [SGS-85] (Soviet geodesic system). És un sistema basat en el ITRS (International Terrestrial Reference System).

### Paràmetres

* Semiex major a=6378136m
* aplanament f=1/298.257839303
* Rotació de la terra 72.92115E-6 rad/s
* Constant de gravitació 398600.44E9 m3/s2
* Constant de gravitació de l'atmosfera 0.35E9 m3/s2
# L'impresario d'opera

L'impresario d'opera és una òpera en tres actes composta per Pietro Alessandro Guglielmi sobre un llibret italià de Bortolamio Cavalieri. S'estrenà al Teatro Ducale de Milà la tardor de 1765.
A Catalunya, s'estrenà el 1770 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/piccinni.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Carlos Corberán Vallet

Carlos Corberán Vallet (Xest, 7 d'abril de 1983) és un exfutbolista i entrenador de futbol valencià. Actualment, entrena el València Club de Futbol.

## Trajectòria

Corberán va iniciar la seua carrera futbolística com a porter al CD Cheste i al València CF i, posteriorment, al Riba-roja CF. Amb tot, als 23 anys va decidir centrar-se en ser entrenador, professió que ha exercit des de llavors en diversos equips d'arreu del món. Inicialment vinculat als filials del Vila-real CF (Vila-real B i Vila-real C), va debutar en la primera divisió el 2010 quan va convertir-se en assistent de Juan Carlos Garrido. Posteriorment, ha entrenat a nombrosos equips internacionals, com ara l'Al-Ittihad i l'Al-Nassr, d'Aràbia Saudita; el Doxa Katokopias i l'Ermis Aradippou, de Xipre, i l'Olympiakos FC, de Grècia. A Anglaterra, on ha desenvolupat la major part de la seua carrera, ha passat pel Leeds United FC (com a assistent de Marcelo Bielsa), el Huddersfield Town FC i el West Bromwich Albion FC. El dia de Nadal del 2024, fou anunciat com a nou entrenador principal del València CF, en substitució de Rubén Baraja.

## Referències

* 1 2 «Corberán es converteix en l'entrenador número dotze de l'era Meriton». À Punt, 25-12-2024 [Consulta: 27 desembre 2024].
* 1 2 «El València fitxa nou entrenador com a regal de Nadal». Esport3, 25-12-2024 [Consulta: 27 desembre 2024].
* 1 2 3 «Coneix millor a Carlos Corberán». València CF. [Consulta: 25 desembre 2024].
* 1 2 Núñez-Villaveirán, Luis. «La vida nómada de Carlos Corberán, el entrenador fan de Guardiola y Bielsa: "Siempre me moví en busca de conocimiento"». El Mundo, 12-05-2024 [Consulta: 27 desembre 2024].
# Archaeopteris

Archaeopteris és un gènere de plantes extintes del Devonià i Carbonífer classificat (avui en dia) dins del grup de les Progimnospermòpsides. Tenia una aparença similar a la dels arbres del grup de les gimnospermes actuals, amb fulles semblants a la de les falgueres.

## Taxonomia

Aquest gènere va ser descrit per John William Dawson el 1871. El nom ve de l’antic grec: ἀρχαῖος (archaīos, "antic"), i πτέρις (ptéris, "falguera").
Archaeopteris va ser classificada com una falguera fòssil durant prop de 100 anys. Paral·lelament, el 1911, el paleontòleg rus Mikhail Dimitrievich Zalessky va descriure un nou tipus de fòssil d’un tronc petrificat de la zona de Donetsk (Ucraïna), amb el nom de Callixylon, on va reconèixer certes similituds amb la fusta de les coníferes vivents. Aviat es va comprovar que les falgueres del gènere Archaeopteris sovint apareixien associats amb fòssils de Callixylon.
Als anys 60, el paleontòleg Charles B. Beck va poder demostrar que els troncs fòssils de Callixylon i les fulles d’Archaeopteris eren part de la mateixa planta. Una planta amb una barreja de caràcters que no existeix en cap espècie vivent, una connexió ancestral entre les gimnospermes i els pteridòfits.
El gènere Archaeopteris pertany a l’ordre de les Archaeopteridales i la família de les Archaeopteridaceae. No s’ha de confondre amb el nom científic del primer ocell emplomallat, conegut com Archaeopteryx. En aquest cas ens referim a l’aspecte semblant a una fulla de falguera de la fronda d’aquests arbres.

## Referències

* ↑ Rafael Tormo Molina. «Archaeopteridales» (en castellà). plantasyhongos.es/. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ Beck, CB «The identity of Archaeopteris and Callixylon.». Brittonia, vol. 12, 4, 1960, pàg. 351–368. Bibcode: 1960Britt..12..351B. DOI: 10.2307/2805124. JSTOR: 2805124.
* ↑ Beck, CB «Reconstruction of Archaeopteris and further consideration of its phylogenetic position.». American Journal of Botany, vol. 49, 4, 1962, pàg. 373–382. DOI: 10.2307/2439077. JSTOR: 2439077.
# Handbol als Jocs Olímpics d'estiu de 1976

La competició es desenvolupà entre els dies 18 i 28 de juliol de 1976 al Complex sportif Claude-Robillard i el Montreal Forum de Montreal; al Pavelló d'Educació Física i dels Esports de la Universitat Laval (Ciutat de Quebec) i al Palau dels Esports de Sherbrooke.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 243 jugadors d'handobl, 161 homes i 82 dones, de 13 comitès nacionals diferents:
| Categoria masculina Canadà Dinamarca Estats Units Hongria Iugoslàvia  Japó Polònia RFA Romania Txecoslovàquia Unió Soviètica | Categoria femenina Canadà Hongria  Japó RDA Romania Unió Soviètica |

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Handbol masculí Detalls | Unió Soviètica Aleksandr Anpilogov Yevgeny Chernyshov Anatoli Fedyukin Valeri Gassy Vasily Ilyin Mykhaylo Ishchenko Yuri Kidyaev Iuri Klímov Vladimir Kravtsov Serhiy Kushniryuk Yuriy Lahutyn Vladimir Maksimov Oleksandr Rezanov Mykola Tomyn | Romania Ştefan Birtalan Adrian Cosma Cezar Drăgăniṭă Alexandru Fölker Cristian Gaţu Mircea Grabovschi Roland Gunesch Gabriel Kicsid Ghiţă Licu Nicolae Munteanu Cornel Penu Werner Stöckl Constantin Tudosie Radu Voina | Polònia Zdzisław Antczak Janusz Brzozowski Piotr Cieśla Jan Gmyrek Alfred Kałuziński Jerzy Klempel Zygfryd Kuchta Jerzy Melcer Ryszard Przybysz Henryk Rozmiarek Andrzej Sokołowski Andrzej Szymczak Mieczysław Wojczak Włodzimierz Zieliński |
| Handbol femení Detalls | Unió Soviètica Liubov Berejnaia Lyudmyla Bobrus Aldona Česaitytė Tetyana Hlushchenko Larissa Kàrlova Mariya Litoshenko Nina Lobova Tetyana Makarets Lyudmyla Panchuk Rafiga Shabanova Nataliya Sherstyuk Lyudmila Shubina Zinaïda Turtxinà Halyna Zakharova | RDA Gabriele Badorek Hannelore Burosch Roswitha Krause Waltraud Kretzschmar Evelyn Matz Liane Michaelis Eva Paskuy Kristina Richter Christina Rost Silvia Siefert Marion Tietz Petra Uhlig Christina Voß Hannelore Zober | Hongria Éva Angyal Mária Berzsenyi Ágota Bujdosó Klára Csíkné Zsuzsanna Kéziné Katalin Lakiné Rozália Lelkesné Márta Megyeriné Ilona Nagy Marianna Nagy Erzsébet Németh Amália Sterbinszky Borbála Tóth Harsányi Mária Vadászné |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Unió Soviètica | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 2 | RDA | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 2 | Romania | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | Hongria | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 3 | Polònia | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* 1 2 3 4 5 «THE MEDAL WINNERS AT OLYMPIC GAMES - SReihe_Olympic_Games.pdf».
* ↑ «1976 MontrÃ©al Summer Games | Olympics at Sports-Reference.com», 17-04-2020. Arxivat de l'original el 2020-04-17. [Consulta: 24 novembre 2024].
* ↑ «Handball at the 1976 MontrÃ©al Summer Games | Olympics at Sports-Reference.com», 17-04-2020. Arxivat de l'original el 2008-12-31. [Consulta: 24 novembre 2024].
# Il Farnace (Traetta)

Il Farnace és una òpera en tres actes composta per Tommaso Traetta sobre un llibret italià d'Antonio Lucchini. S'estrenà al Teatro San Carlo de Nàpols el 4 de novembre de 1751.
La seva carrera l'havia portat des del conservatori de Nàpols fins al San Carlo, que li va encarregar el 1751 Il Farnace. Va ser la primera òpera de Traetta a aconseguir l'èxit. Des de llavors va viatjar per tot Europa.

## Referències

* ↑ «Tommaso Trajetta». [Consulta: 30 desembre 2017].
* ↑ «Traetta: Antigona / Rousset, Bayo, Polverelli, Et ... - Decca: LON460204 | Buy from ArkivMusic» (en anglès). Arxivat de l'original el 2009. [Consulta: 30 desembre 2017].
# Harpacticoides

Els harpacticoides (Harpacticoida) són un ordre de crustacis de la subclasse Copepoda que conté unes 1.700 espècies. Les seves formes són variables, normalment lineals i més o menys cilíndriques. Són animals molt petits que mesuren de 0,4 a 3 mil·límetres. En general, el primer segment toràcic està incorporat al cefalotòrax i l'últim s'inclou a l'abdomen.

## Famílies

Hi ha 54 famílies:
| Adenopleurellidae Aegisthidae Ambunguipedidae Ameiridae Ancorabolidae Argestidae Balaenophilidae Cancrincolidae Canthocamptidae Canuellidae Cerviniidae Chappuisiidae Cletodidae Cletopsyllidae Clytemnestridae Cristacoxidae Cylindropsyllidae Darcythompsoniidae | Diosaccidae Ectinosomatidae Euterpinidae Hamondiidae Harpacticidae Huntemanniidae Laophontidae Laophontopsidae Latiremidae Leptastacidae Leptopontiidae Longipediidae Louriniidae Metidae Miraciidae Neobradyidae Normanellidae Novocriniidae | Orthopsyllidae Paramesochridae Parastenheliidae Parastenocarididae Peltidiidae Phyllognathopodidae Porcellidiidae Pseudotachidiidae Rhizothricidae Rotundiclipeidae Styracothoracidae Superornatiremidae Tachidiidae Tegastidae Tetragonicipitidae Thalestridae Thompsonulidae Tisbidae |
# Carlos Cuerpo Caballero

Carlos Cuerpo Caballero (Badajoz, 26 de setembre de 1980) és un economista extremeny, ministre d'Economia, Comerç i Empresa del Govern d'Espanya des del desembre de 2023.
Llicenciat en Economia per la Universitat d'Extremadura el 2003, és Doctor en Economia per la Universitat Autònoma de Madrid i màster per la London School of Economics. El 2008 va entrar al Cos Superior de Tècnics Comercials i Economistes de l'Estat. Entre 2008 i 2011 va ser analista econòmic de la Direcció General d'Anàlisi Macroeconòmica i Economia Internacional en el Ministeri d'Economia i Competitivitat. Entre 2011 i 2014 va treballar com a expert nacional en la Direcció General d'Assumptes Econòmics i Financers en la Comissió Europea.
Entre el 2014 i el 2020 va ser subdirector d'Endeutament Públic i director de la Divisió d'Anàlisi Econòmica de l'Autoritat Independent de Responsabilitat fiscal (Airef). Des de febrer de 2020 fins al seu nomenament com a secretari general del Tresor va ser director general d'Anàlisi Macroeconòmica del Ministeri d'Assumptes Econòmics i Transformació Digital, dirigida per Nadia Calviño. El desembre de 2023 fou nomenat ministre d'Economia, Comerç i Empresa en el govern de Pedro Sánchez.

## Referències

* ↑ 324cat. «Carlos Cuerpo, nou ministre d'Economia, i María Jesús Montero, nova vicepresidenta primera», 29-12-2023. [Consulta: 29 desembre 2023].
* 1 2 3 «Carlos Cuerpo, nou ministre d'Economia: "un europeista convençut" amb experiència a la UE». 324cat. 3cat, 29-12-2023. [Consulta: 29 desembre 2023].
* 1 2 3 Ferrari, Juan; Casas, Sara. «Carlos Cuerpo, un expert de finances internacionals, en un Executiu de perfil polític». El Nacional, 29-12-2023. [Consulta: 29 desembre 2023].