OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bulbul pitbrú

El bulbul pitbrú (Pycnonotus xanthorrhous) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a la Xina, Myanmar, Tailàndia i Vietnam. També nidifica a Laos. Els seus hàbitats principals són els els matollars humits i els d'altura tropicals i subtropicals, els matollars mediterranis, les zones riberenques, els jardins rurals i les àrees forestals fortament degradades.. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul pitbrú». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 621. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Brown-breasted Bulbul. Pycnonotus xanthorrhous» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Giuseppe Ogna

Giuseppe Ogna (Sant'Eufemia della Fonte, 5 de novembre de 1933 - Brescia, 7 de maig de 2010) va ser un ciclista italià que es dedicà principalment a la pista i que fou professional entre 1957 i 1968.
Com a ciclista amateur va guanyar els campionats italians de velocitat i tàndem de 1954 i el Campionat del món de velocitat de 1955. El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics de Melbourne, on guanyà la medalla de bronze en la prova de tàndem del programa de ciclisme. Va fer parella amb Cesare Pinarello. Com a professional guanyà el Campionat d'Itàlia de velocitat de 1958 i dues curses de sis dies.

## Palmarès

* 1954
** Campió d'Itàlia de velocitat amateur
** Campió d'Itàlia de tàndem amateur (amb Celestino Oriani)
* 1955
** Campió del món de velocitat amateur
** 1r a la Milà-Busseto
** 1r al Gran Premi de Copenhaguen
* 1956
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Melbourne en tàndem
* 1958
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1962
** 1r als Sis dies d'Adelaida (amb Nino Solari)
* 1963
** 1r als Sis dies de Launceston (amb Warwick Dalton)

## Referències

* ↑ «Lutto, è morto Giuseppe Ogna» (en italian). ciclismoweb.net. [Consulta: 20 octubre 2012].
* ↑ «OGNA Giuseppe». [Consulta: 6 desembre 2024].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Giuseppe OGNA» (en italià). [Consulta: 6 desembre 2024].
* ↑ «Giuseppe Ogna». olympics.com.

## Enllaços externs

* Fitxa de Giuseppe Ogna a sitiodeciclismo.net
# Fredolic metzinós (grup de bolets)

Els fredolics metzinosos són els fredolics més perillosos i els que cada any causen intoxicacions entre els consumidors de bolets. Només són dues espècies, però relativament corrents en les anyades caloroses. El fredolic gros bord (Tricholoma pardinum) és propi d’avetoses, pinedes de pi negre i fagedes. El fredolic gros filamentós (T. filamentosum) el trobarem en fagedes. Són bolets massissos, robusts, de làmines blanques, cremoses en envellir, de cama massissa, sense olor característica però que al tall o al frec desprenen olor farinosa.

## Espècies de fredolics metzinosos

Les espècies més corrents de fredolics metzinosos són:
* Tricholoma pardinum, fredolic gros bord
* Tricholoma filamentosum, fredolic gros filamentós.

## Referències

* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Cuello Subirana, Josep. Els noms dels bolets. Bellaterra: Lynx, 2007, p. 493. ISBN 978-84-96553-39-2.
* 1 2 Gràcia i Barba, Enric. La Clau dels Bolets. Volum 2. El Papiol: efadòs, 2021, p. 112. ISBN 978-84-19239-32-7.
# José Báguena Candela

José Báguena Candela (València, 22 d'abril de 1924 - 1990) fou un metge i polític valencià.

## Trajectòria

Llicenciat en Medicina i Cirurgia per la Universitat de València el 1947 i també doctor. Va ampliar estudis en la Medicinische Universitätsklinik, de Zúric (1951 i 1956). El 1967 fou catedràtic de Patologia i Clíniques Mèdiques i catedràtic extraordinari de Genètica Mèdica de la Facultat de Medicina de València, des de 1969. Alhora fou Procurador en Corts des de desembre de 1972 fins a juny de 1976 com a Rector de la Universitat de València. En començar el curs 1972-1973, seguint instruccions de la Direcció General de Seguretat i del Ministeri d'Educació, va expedientar i 312 estudiants i diversos professors i va cessar la majoria del Patronat de la Universitat Literària. Això provocaria la dimissió del seu vicepresident, Adolfo Rincón de Arellano y García i una forta contestació social.
Fou cap del departament de Genètica de l'Institut d'Investigacions Citológiques de la Caixa d'Estalvis i Mont de Pietat de València i Vocal del Consell Superior de Protecció de Menors. A les eleccions generals espanyoles de 1979 fou senador per la UCD per la província de València. El març de 1982 fou nomenat director únic per a la síndrome tòxica. Després de l'ensulsiada de la UCD abandonà l'activitat política per a dedicar-se a la medicina fins que va morir d'un atac de cor a València el 1990.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ José Báguena será nombrado Director único del síndrome tóxico ABC, 20 de març de 1982

## Enllaços externs

* Biografia a Las Provincias
# Pila voltaica

La pila voltaica fou la primera bateria elèctrica moderna, va ser inventada per Alessandro Volta el 1800. Volta va demostrar que quan certs metalls i productes químics es posen en contacte produeixen un corrent elèctric. Durant la seva investigació Volta va posar en contacte diversos parells de discs alterns de coure, argent i zinc separats per roba o cartró impregnats amb salmorra per incrementar la conductivitat, observant que es produïa un corrent elèctric entre els seus extrems. El 20 de març del 1800, Volta va escriure a la London Royal Society descrivint la tècnica per produir corrent elèctric utilitzant la seva pila.
William Nicholson i Anthony Carlisle van descobrir l'electròlisi de l'aigua fent servir una pila voltaica. Humphry Davy va observar que l'electricitat que produïa la pila voltaica era deguda a una reacció química i no a les diferències entre els metalls com hom pensava. William Hyde Wollaston va observar que l'electricitat de la pila voltaica era idèntica a la que es produïa per fricció. A més Davy va utilitzar la pila de Volta per descompondre diversos materials com el potassi i el sodi i va descobrir l'alumini.
L'Efecte Volta o electrificació per contacte fou una de les primeres teories que intentaven explicar l'acció de la pila voltaica, afectada per la degradació per efecte de la polarització; avui dia és una teoria obsoleta que ha estat reemplaçada per les actuals teories de l'electroquímica. Entre els primers anys del segle xix i la dècada de 1830 es van inventar diverses piles seques en un intent d'establir l'origen de l'electricitat de la pila humida de Volta, i en especial per donar suport a la teoria de l'electrificació per contacte. Possiblement, i de manera accidental, fou Volta el primer a experimentar amb disc secs de cartró, però el primer a publicar resultats (tot i que a una publicació molt poc rellevant) fou Johann Wilhelm Ritter el 1802 però durant la dècada següent es va anunciar una vegada i una altra com un nou descobriment.

## Vegeu també

* Història de la bateria elèctrica
* Pila d'artesa
* Volt
* Luigi Galvani
* Bateria elèctrica
* Cel·la galvànica
* Cel·la electroquímica
* Alessandro Volta
* Pila Daniell

## Enllaços externs

* Battery Chemistry: Voltaic Pile. How Batteries Work. HowStuffWorks, Inc. 2004.
# Giuseppe Tacca

Giuseppe Tacca (Cavaglio d'Agogna, Itàlia, 12 d'agost de 1917 - Villepinte, França, 18 d'octubre de 1984) va ser un ciclista italià de naixement, però que el 2 de juliol de 1948 es nacionalitzà francès, amb el nom de Pierre Joseph Tacca.
Entre el 1939 i el 1952 fou un ciclista professional. En el seu palmarès destaca, per damunt de tot, una victòria d'etapa al Tour de França de 1947.

## Palmarès

* 1945
** 1r del Gran Premi del Desembarcament Sud
** 1r del Circuit dels vins de Borgonya
* 1946
** 1r del Tour de Corrèze
** 1r del Circuit del Maine lliure
* 1947
** 1r del Trofeu Internacional del Sud-oest
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1948
** 1r de la París-Nantes
* 1949
** Vencedor d'una etapa de la Volta al Marroc
** 1r a Saint-Meen-le-Grand
* 1950
** 1r al Circuit de Morbihan

### Resultats al Tour de França

* 1947. 14è de la classificació general i vencedor d'una etapa
* 1948. Abandona (14a etapa)
* 1949. 20è de la classificació general
* 1950. Abandona (9a etapa)
Les dues primeres participacions les va fer sota la bandera italiana, mentre que les dues darreres fou sota el color de la bandera francesa.

## Referències

* 1 2 «TACCA Giuseppe puis TACCA Pierre». [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Pierre TACCA» (en italià). [Consulta: 18 novembre 2024].
# Quartet per a flauta núm. 1 (Mozart)

El Quartet amb flauta núm. 1 en re major, K. 285, de Wolfgang Amadeus Mozart és el primer dels dos quartets escrits per al flautista aficionat Ferdinand Dejean. Compost a Mannheim, el va acabar la vigília de Nadal del 1777; és el més important dels quatre quartets per a flauta. El conjunt instrumental està format per una flauta, un violí, una viola i un violoncel.
Mozart no tenia una gran estimació per la flauta en part provocat pels seus problemes d'afinació. No obstant, va escriure diverses obres d'alta qualitat per a l'instrument. La inspiració necessària va arribar cap al 1777 gràcies al cirurgià holandès Ferdinand Dejean, un flautista aficionat. Va encarregar a Mozart la composició d'alguns concerts i quartets per a flauta i va acordar la important suma de 200 florins. Mozart, distret per altres composicions, es va demorar i no acabava de complir amb els termes de l'acord. Conseqüentment, De Jean només pagà a Mozart 96 florins.

## Anàlisi musical

Consta de tres moviments:
* Allegro, en compàs 4/4.
* Adagio, en si menor i compàs 3/4.
* Rondeau: [Allegro], en compàs 2/4.
El distingit Adagio en si menor, és una romàntica cançó de trobadors que, en la brevetat dels seus trenta-cinc compassos, suggereix el futur moviment lent del Concert per a piano en la major (K. 488). Conté una agradable barreja de bon humor amb un toc intrigant de pathos.
Ludwig van Beethoven va agafar material del primer moviment per al seu Duet per a clarinet i fagot de 1792.

## Audició

Interpretació de Felix Skowronek (flauta) i el Philadelphia Quartet
Quartet per a flauta núm. 1 en re major, K. 285 :
* 1. Allegro
* 2. Adagio
* 3. Rondeau: Allegro

## Edicions

Actualment, n'hi ha diverses edicions. La de G. Schirmer fou editada per Louis Moyse, mentre que Jean-Pierre Rampal va editar la d'International Music's. Entre aquestes dues edicions s'observen algunes discrepàncies: Moyse inclou nombroses lletres d'assaig al llarg de la partitura, però Rampal només inclou tres en el primer moviment. D'altra banda, Rampal presenta moltes notes de menor grandària que tenen una mida estàndard en l'edició de Moyse. També s'observen grans diferències en l'articulació entre ambdues edicions. La peça ha estat també arranjada per a flauta i guitarra.

## Referències

* ↑ Alan Tyson. Mozart: Studies of the Autograph Scores, Harvard University Press, 1987, p. 29
* 1 2 3 Barnett, Rob. «CD Review: Wolfgang Amadeus MOZART (1756-1791) Flute Quartets». musicweb-international.com. [Consulta: 21 gener 2014].
* ↑ "Mozart and the Flute" Martha Kingdon Ward Music & Letters, Vol. 35, No. 4 (Oct., 1954), pp. 305-306
* ↑ "Beethoven's Debt to Mozart" J. Arthur Watson Music & Letters, Vol. 18, No. 3 (Jul., 1937), p. 253

## Enllaços externs

* Quartet per a flauta núm. 1, K. 285: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# ML

ML és un llenguatge de programació funcional desenvolupat per Robin Milner i altres a finals del 1970 a la Universitat d'Edimburg amb una sintaxi inspirada en el llenguatge abstracte ISWIM que ha donat lloc a una família de llenguatges.
Històricament les sigles ML es refereixen a MetaLlenguatge. És conegut per l'ús que fa de l'algorisme d'inferència de tipus Hindley-Milner.

## Introducció

A l'ML se l'anomena llenguatge funcional impur perquè permet efectes laterals produint programació imperativa, contràriament a llenguatges funcionals purs com el Haskell. Per aquest motiu es considera un llenguatge de programació Multi-paradigma.
Entre les característiques de ML hi ha l'estratègia d'avaluació estricta, funcions com a valors de primer ordre, gestió de memòria per recollidors de brossa, polimorfisme paramètric, tipatge estàtic, inferència de tipus, tipus abstractes de dades, encaixos de patrons i gestió d'excepcions.

## Dialectes
### SML

    ML Estàndard, incorpora semàntica formal.

### Alice ML

    llenguatge i compilador impulsats per la universitat de Saarland regió alemanya, fronterera amb França on s'anomena Sarre.

### Caml/OCaml

    llenguatge i compilador impulsats per l'entitat estatal de recerca francesa INRIA, és l'acrònim de Categorical Abstract Machine Language.

### F#

    entorn de Microsoft consistent en llenguatge basat en OCaml i biblioteques .NET; Vegeu "Programació en F#"

### LML

    "Lazy ML": llenguatge ML d'avaluació tardana desenvolupat a la Universitat Tecnològica de Chalmers de Göteborg, Suècia

### ATS

    ML amb "tipus dependents de valors" desenvolupat a la Universitat de Boston

### Parallel ML (Projecte Manticore)

    Extensió de paral·lelisme sobre Concurrent ML desenvolupat a la Univ. de Chicago.

## Referències

* ↑ Alice ML Arxivat 2006-10-05 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Llenguatge OCaml (anglès)
* ↑ Llenguatge F sostingut de Microsoft(anglès)
* ↑ Viquillibre anglès - Programació en F#(anglès)
* ↑ Computer Journal - The Chalmers Lazy-ML Compiler (anglès)
* ↑ Exemples de LML(anglès)
* ↑ Compilador Manticore de Parallel ML Arxivat 2019-09-14 a Wayback Machine.(anglès)

## Vegeu també

* ML Estàndard
* OCaml

## Enllaços externs

* Standard ML i OCaml a banda i banda (anglès)
* Comparant OCaml i SML (anglès)
* F#: Ocaml on .NET Arxivat 2011-09-12 a Wayback Machine. (anglès)
* Viquillibre sobre F# (anglès)
Viccionari
# Brusnica

Brusnica és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1408.

## Geografia

El municipi es troba a una altitud de 199 metres i té una superfície de 14,283 km². Té una població d'unes 415 persones.

## Referències

* 1 2 «Prešovský kraj (Slovakia): Towns and Municipalities in Districts - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 23 juny 2024].
* ↑ «História obce» (en eslovac). [Consulta: 23 juny 2024].
# Bulbul ullblanc

El bulbul ullblanc (Pycnonotus simplex) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Brunei, Indonèsia, Malàisia, Myanmar, Singapur i Tailàndia. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i de l'estatge montà, els boscos de pantà, les plantacions i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul ullblanc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 622. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Cream-vented Bulbul. Pycnonotus simplex» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2019. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Peso

El peso és la unitat monetària de diversos estats:
* Argentina: Peso argentí (ISO 4217: ARS)
* Colòmbia: Peso colombià (COP)
* Cuba: Peso cubà (CUP)
* Filipines: Peso filipí o "piso" (PHP)
* Mèxic: Peso mexicà (MXN, abans MXP)
* República Dominicana: Peso dominicà (DOP)
* Uruguai: Peso uruguaià (UYU)
* Xile: Peso xilè (CLP)
El terme "peso" deriva del mot castellà que significa "pes". Precisament l'espanyol és –o era, en el cas filipí– la llengua oficial de tots aquests països.
La moneda principal espanyola de l'època colonial era una peça que valia vuit rals (reales), coneguda popularment com a "peça de vuit" i més endavant anomenada peso. Aquesta moneda pesava 27 grams i estava formada en un 92% de plata pura. Coneguda també com el "dòlar espanyol" (Spanish dollar), va ser el model per a les monedes dels Estats Units, on un dòlar de plata equivalia exactament a un peso.
Aquests pesos espanyols van circular arreu de les colònies europees d'Amèrica i a les Filipines. Més endavant també foren usades als Estats Units recentment independents, on van continuar tenint valor legal fins al 1857.
Bolívia va canviar el peso bolivià per una nova moneda, el boliviano (a raó d'un boliviano per un milió d'antics pesos), el 1990.
Guinea Bissau, país de parla portuguesa, també va usar pesos (GWP) abans d'adoptar el franc CFA (XOF) arran de l'entrada a la Unió Econòmica i Monetària de l'Àfrica Occidental (UEMOA segons les sigles en francès) l'1 de maig del 1997.
Viccionari
# Glacejat

El glacejat és una tècnica culinària consistent en recobrir aliments amb una substància brillant, sovint dolça. Les clares d'ou i el gebrat s'usen per setinar. Per exemple, el glacejat dels dònuts es fa amb una barreja simple de sucre glas i aigua. També pot fer-se de fruita i sovint s'aplica als pastissos. S'utilitza per arrebossar o decorar productes de forn, com ara pastissos. Quan s'utilitza entre capes de pastís es coneix com farcit

## Història

Cobrir les coques amb sucre en pols o altres materials es va introduir al segle XVII. El primer cas documentat de glacejat es va produir l'any 1655 i incloïa sucre, ous i aigua de roses. La cobertura s'aplicava al pastís i després es feia endurir al forn. La primera certificació del verb glacejar en aquest sentit sembla datar cap a l'any 1600, i el substantiu del 1683 El glacejat es va certificar per primera vegada el 1750.

## Aplicació

Una cobertura bàsica s'anomena glacé, que conté sucre en pols (sucre llustre o sucre de rebosteria) i aigua. Això es pot aromatitzar i acolorir com es desitgi, per exemple, utilitzant suc de llimona en lloc d'aigua.
Se li pot donar formes com flors i fulles amb una mànega pastissera. Aquestes decoracions són habituals en pastissos d'aniversari i de casament. S'hi poden afegir colorants comestibles a les mescles de glacejat per aconseguir la tonalitat desitjada. Sovint s'utilitzen tintes comestibles o altres decoracions a sobre de la cobertura.

## Variants

La tècnica del glacejat es pot aplicar també a les verdures, a les carns blanques i al peix. Les verdures es couen en molt poca aigua o brou, mantega, sal i sucre, que en reduir durant la cocció els donarà un acabat brillant. Les carns i els peixos s'unten abans de finalitzar la cocció amb el mateix suc de cocció reduït o amb una barreja preparada expressament, perquè en servir-presentin un aspecte llustrós.

## Referències

* ↑ «Optimot. Consultes lingüístiques». [Consulta: 21 agost 2023].
* ↑ Oxford English Dictionary, Third Edition, s.v. 'frosting' 3.a
* ↑ Olver, Lynne. «[https://web.archive.org/web/20160210022343/https://www.foodtimeline.org/foodcakes.html The Food Timeline: cake history notes]», 11-01-2005. Arxivat de l'original el 2016-02-10. [Consulta: 21 agost 2023].
* ↑ «The Bake Shoppe at Country Table - It’s all about the Buttercream» (en anglès americà). The Bake Shoppe at Country Table. [Consulta: 19 març 2022].
* 1 2 3 Oxford English Dictionary, 3rd edition, 2012, s.v.
# Barsumes

Barsumes (Barsumas) fou bisbe de Nísibis (435-489) i fou un propagador del nestorianisme.
Quan es va condemnar el nestorianisme a l'imperi, va ser desterrat d'Edessa però va seguir treballant per la seva propagació a Pèrsia. Va fer molts conversos a Pèrsia, i amb el suport del rei de Pèrsia va poder establir a Selèucia del Tigris i Ctesifont dos seus patriarcals. Va fundar una escola teològica amb la voluntat de perpetuar el nestorianisme. Va escriure diverses obres que s'han perdut.
Un Barsumes que fou condemnat per eutiquianisme al Concili de Calcedònia és un personatge diferent.

## Referències

* ↑ Schaff, Philip; Jackson, Samuel Macauley; Schaff, David Schley. A Religious Encyclopædia: Or, Dictionary of Biblical, Historical, Doctrinal, and Practical Theology. Based on the Realencyklopädie of Herzog, Plitt, and Hauck (en anglès). Funk & Wagnalls, 1882, p. 217.
* 1 2 Alzog, Johannes Baptist. Historia universal de la iglesia (en castellà). Liberá Religiosa, 1856, p. 83.
* ↑ Henry, Wace. «Barsumas». A: Dictionary of Christian Biography and Literature (en anglès). Delmarva Publications, Inc..
* ↑ Smith, Philip. The Student's Ecclesiastical History: The History of the Christian Church During the First Ten Centuries from Its Foundation to the Full Establishment of the Holy Roman Empire and the Papal Power (en anglès). Harper & Brothers, 1879, p. 355.
# Fredrik Meyer

Fredrik Meyer (Oslo, 13 de febrer de 1916 - Oslo, 16 de gener de 1989) va ser un regatista noruec, vencedor d'una medalla olímpica.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on va guanyar la medalla de plata en la classe de 6 metres del programa de vela. A bord del Lalage, formà tripulació junt a Magnus Konow, Karsten Konow, Vaadjuv Nyqvist i Alf Tveten.
Durant la Segona Guerra Mundial fou entrenat com a aviador a la Little Norway, un camp d'entrenament de l'Exèrcit de Noruega situat al sud d'Ontario, Canadà, per posteriorment servir a com a pilot a l'esquadró número 330.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Fredrik Meyer». [Consulta: 28 octubre 2024].
* ↑ Hærens og Marinens flyvåpen 1912 – 1945, 1973 ISBN 82-05-05608-0
# Velocitat de deriva

La velocitat de deriva és la velocitat mitjana que una partícula, com un electró per exemple, aconsegueix com a conseqüència d'un camp elèctric. Atès que les partícules poden accelerar-se fins a velocitats properes a la velocitat de la llum en absència d'altres forces, el terme "velocitat de deriva" només és aplicable a portadors dins dels materials i no a les partícules al buit. En els sòlids les partícules col·lideixen o es difonen amb l'Estructura cristal·lina (o fonons) el que provoca el seu alentiment. La velocitat de deriva no és uniforme quan implica camps elèctrics com a agent accelerador extern.
En un semiconductor, els dos mecanismes de la difusió són la difusió per impureses iòniques i la difusió reticular.
$J_{\text{drift}}=\rho \cdot \nu _{\text{mig}}$ on ρ és la densitat de càrrega en unitats $C/cm^{3}$, i ν$_{mig}$ és la velocitat mitjana dels portadors.
$\nu _{\text{avg}}=\mu \cdot E$ on μ és la mobilitat dels portadors ${\frac {cm^{2}}{V-s}}$ i E és el camp elèctric (V/cm).

## Derivació

Per trobar una equació per la velocitat de deriva es pot començar amb la definició de corrent elèctric:
       $I={\frac {\Delta Q}{\Delta t}}$
    on
       ΔQ és la quantitat de càrrega infinitesimal que passa a través d'una àrea en un temps infinitesimal Δt.
Es pot relacionar ΔQ al moviment de les partícules carregades en un conductor per:
       ${\begin{aligned}\Delta Q&=({\text{nombre de càrregues}}\times {\text{càrrega per partícula}})\\&=\left(nA\Delta x\right)q\end{aligned}}$
    on
       n és el nombre de portadors de càrrega per unitat de volum
       A és l'àrea de secció del conductor
       Δx és una longitud infinitesimal del conductor
       q és la càrrega dels portadors de càrrega
Normalment les partícules es mouen aleatòriament, però sota la influència d'un camp elèctric les càrregues elèctriques guanyen velocitat en una direcció específica. Això és el que s'anomena velocitat de deriva, v$_d$. I com Δx = v$_d$ Δt, podem modificar l'equació anterior:
       $\Delta Q=\left(nAv_{d}\Delta t\right)q$
Posant això sobre l'equació original i arreglant-la per solucionar la velocitat de deriva, tenim:
       $v_{d}={\frac {I}{nqA}}$

## Vegeu també

* Mobilitat dels electrons