OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carlos Antonio Muñoz Cobo

Carlos Antonio Muñoz Cobo (Úbeda, Andalusia, 25 d'agost de 1961) és un exfutbolista andalús. Va ser internacional amb la selecció espanyola.

## Biografia

A 19 anys va debutar a tercera divisió amb el CF Igualada i fou elegit com el millor jugador juvenil. Va ser fitxat pel Barcelona B, encara que continuà jugant amb l'Igualada com a cedit. Va arribar a jugar algun partit amb el primer equip del FC Barcelona però va haver d'anar-se cedit a altres clubs. Va estar cedit a l'Elx CF, Hèrcules CF, Reial Múrcia i Reial Oviedo. En aquest últim club va ser on realment triomfa i en la seva primera temporada a l'Estadi Carlos Tartiere va aconseguir ascendir a la primera divisió espanyola i ser el màxim golejador de la Segona Divisió.
Gràcies a aquesta temporada, els blaugranes van traspassar-lo a l'Atlètic de Madrid, però no es va adaptar al club matalasser. A l'any següent va tornar al Reial Oviedo com traspassat i va estar set temporades jugant al màxim nivell i demostrant la seva alta capacitat golejadora en el club carbayón. El 1996 tanca la seva etapa a Astúries i marxa a Mèxic, on jugarà a les files del Club Puebla i, per acabar, al Lobos BUAP.
Les bones actuacions li van reportar la internacionalitat amb la selecció de futbol d'Espanya en 6 ocasions, marcant 6 gols. El seu debut com va ser el 12 de setembre de l'any 1990 a Gijón en un Espanya 3 - Brasil 0 (marcant als 10 minuts), i el seu últim partit jugat com a internacional va ser el 27 de març de l'any 1991 a Santander en un Espanya 2 - Hongria 4. La mala relació amb el llavors seleccionador, Javier Clemente, amb qui havia coincidit a l'Atlètic de Madrid, va tancar-li les portes de la selecció.

## Trajectòria

* 1983/84 Barcelona B
* 1984/85 Elx CF
* 1985/86 Hèrcules CF
* 1986/87 Reial Múrcia
* 1987/88 Reial Oviedo
* 1988/89 Atlètic de Madrid
* 1989/96 Reial Oviedo
* 1996/98 Puebla FC (Mèxic)
* 2000/01 Lobos BUAP

## Referències

* ↑ «Carlos Muñoz Cobo; "Carlos Gol", el delantero nato» (en castellà). Fútbol de Lux, 10-05-2010. Arxivat de l'original el 2012-06-27. [Consulta: 10 maig 2012].
* 1 2 3 Pérez, David. «Carlos Muñoz, el último delantero salvaje: "Clemente me dejó sin Mundial por rencor"» (en castellà), 20-07-2020. [Consulta: 15 febrer 2025].
* 1 2 «34 años de la llegada de Carlos Muñoz al Real Oviedo» (en castellà). One Football, 15-02-2025. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Los 80 en el Atleti: una década poco prodigiosa» (en castellà). Vavel, 08-05-2024. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Trigésimo aniversario del debut de Carlos» (en castellà). Real Oviedo, 29-08-2017. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Qué fue de... Carlos» (en castellà). 20minutos, 08-06-2009. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Entrenamiento con tres golazos» (en castellà). El Mundo Deportivo, 13-09-1990. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «La selección casi dió lástima» (en castellà). El Mundo Deportivo, 28-03-1991. [Consulta: 15 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a la pàgina de la LFP
# Quisleu

Quisleu o kislev és un mes del calendari hebreu que coincideix amb el novembre o el desembre gregorians. El seu nom no apareix als primers llibres de la santa Bíblia, a on simplement se l'anomena el mes novè, per la posició que ocupa al calendari. La paraula és un manlleu de l'idioma accadi que va ser adoptat pels jueus exiliats a Babilònia i apareix ja als escrits tardans.

## Celebracions

* Hanukkà
# Babbitt

Babbitt és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 1.670 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Babbitt tenia 1.670 habitants, 735 habitatges, i 530 famílies. La densitat de població era de 6,1 habitants per km².
Dels 735 habitatges en un 21,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61,4% hi vivien parelles casades, en un 8,7% dones solteres, i en un 27,8% no eren unitats familiars. En el 25,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,27 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,67.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21% tenia menys de 18 anys, un 4,4% entre 18 i 24, un 21,8% entre 25 i 44, un 24,1% de 45 a 60 i un 28,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 47 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.229 $ i la renda mediana per família de 37.137 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.214 $ mentre que les dones 24.531 $. La renda per capita de la població era de 18.853 $. Entorn del 3,6% de les famílies i el 6,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Babbitt». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Babbitt». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Cambises I d'Anxan

Cambises I d'Anxan (en persa antic Kambujiya, en grec antic Καμβύσης) anomenat "el vell", va ser rei de la ciutat d'Anxan sota dependència del rei dels medes Astíages, entre l'any 580 aC i 559 aC aproximadament. Era fill i successor de Cir I d'Anxan. Devia néixer cap a l'any 600 aC.
La seva dona va ser la princesa mede Mandana, filla d'Astíages i de la princesa Arienis de Lídia, i neta de Ciaxares de Mèdia i d'Aliates de Lídia. D'aquest enllaç va néixer el futur rei Cir II el gran potser l'any 576 aC. Heròdot diu que Astíages va donar a la seva filla en matrimoni al rei d'Anxan perquè era un regne relativament poc important i els seus dirigents no li podien fer ombra o posar en perill el seu tron.
Va morir el 559 aC i el va succeir el seu fill Cir II el Gran, inicialment com a Cir II d'Anxan.

## Referències

* ↑ Dandamaev, M. A. A political history of the Achaemenid empire. Leiden: Brill, 1989, p. 273. ISBN 9789004091726.
* ↑ Heròdot. Històries, I, 107, 108

## Bibliografia

* Article "Cambyses I" a Encyclopaedia Iranica
| Precedit per: Cir I | imperi Persa (Dinastia Aquemènida) | Succeït per: Cir II el gran |
# Temple d'Ananda

El temple d'Ananda és un temple budista construït el 1091 durant el regnat del rei Kyanzittha. Està situat a Bagan, Myanmar. El nom Ananda ve del nom del cosí de Buda, encara que abans era conegut com a temple d'Ananta, provinent d'"ananta pinya", que es tradueix com a 'saviesa inacabable'. El temple, que va adaptar els estils arquitectònics indis, allotja quatre Budes, decorats en làmines d'or, cada un mirant cap a una direcció. El temple té forma similar a una creu, amb unes quantes terrasses que condueixen a la part superior, que acaba amb una pagoda petita i un paraigua (hti). Als costats de les terrasses i a la base del temple, les rajoles són de terracota i il·lustren escenes del Jataka. També, hi ha un santuari de Kyanzittha i Shin Arahan.

## Referències

* ↑ Schober, Juliane. Sacred Biography in the Buddhist Traditions of South and Southeast Asia (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 2002, p. 87. ISBN 978-81-208-1812-5.
* ↑ Ury, Marian. Tales of Times Now Past: Sixty-two Stories from a Medieval Japanese Collection (en anglès). University of California Press, 1979, p. 39. ISBN 978-0-520-03864-6.
* ↑ Green, Alexandra. Buddhist Visual Cultures, Rhetoric, and Narrative in Late Burmese Wall Paintings (en anglès). Hong Kong University Press, 2018-01-04, p. 151. ISBN 978-988-8390-88-5.
* ↑ Insight Guide Myanmar (Burma) (en anglès). Apa Publications (UK) Limited, 2015-06-01. ISBN 978-1-78005-884-9.
# Rake

Rake és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 227 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rake tenia 227 habitants, 110 habitatges, i 53 famílies. La densitat de població era de 86,8 habitants/km².
Dels 110 habitatges en un 19,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40% hi vivien parelles casades, en un 3,6% dones solteres, i en un 51,8% no eren unitats familiars. En el 44,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 29,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,06 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,89.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,1% tenia menys de 18 anys, un 9,3% entre 18 i 24, un 24,2% entre 25 i 44, un 22% de 45 a 60 i un 23,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 105,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 24.375 $ i la renda mediana per família de 33.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.357 $ mentre que les dones 20.625 $. La renda per capita de la població era de 15.816 $. Entorn del 7,7% de les famílies i el 13,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rake». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rake». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Okabena

Okabena és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 185 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Okabena tenia 185 habitants, 76 habitatges, i 49 famílies. La densitat de població era de 340,1 habitants per km².
Dels 76 habitatges en un 28,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,6% hi vivien parelles casades, en un 7,9% dones solteres, i en un 35,5% no eren unitats familiars. En el 32,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 19,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,43 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,08.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,2% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 25,9% entre 25 i 44, un 15,1% de 45 a 60 i un 22,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.188 $ i la renda mediana per família de 35.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.438 $ mentre que les dones 19.375 $. La renda per capita de la població era de 14.332 $. Cap de les famílies i l'1,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Okabena». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Okabena». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Anatomia d'un assassinat

Anatomia d'un assassinat (títol original en anglès Anatomy of a Murder) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Otto Preminger i estrenada l'any 1959.

## Argument

A Thunder Bay és detingut, sota l'acusació d'assassinat, el tinent Manion (Ben Gazzara). A aquest se'l culpa d'haver assassinat fredament el violador de la seva dona. Laura (Lee Remick), la dona del tinent, aconsegueix que l'advocat Paul Biegler (James Stewart), que té molt prestigi dins dels ambients jurídics, accepti la defensa de l'acusat.

## Comentaris

Una de les pel·lícules de judicis més aclamades de la història del cinema.
Va ser controvertida en el seu dia per fer ús manifest a la pantalla de paraules fins aleshores no escoltades com calces, violació i espermatogènesi, i continua sent una incisiva, amarga, forta i intel·ligent dissecció del sistema jurídic americà. La pel·lícula és sofisticada per la seva època, com per exemple el sorprenent disseny dels títols o la jazzística banda sonora de Duke Ellington.
Destaquen Stewart i Scott (tots dos nominats a l'Oscar) per la manera d'actuar tal com ho fan els advocats, com si fossin estrelles, assumint personalitats que exageren els seus éssers interiors i sospesant l'efecte que cada rauxa i cada objecció tenen en els pobres tipus d'estrada del jurat.

## Repartiment

* James Stewart: Paul Biegler
* Arthur O'Connell: Parnell Emmett McCarthy
* Lee Remick: Laura Manion
* Ben Gazzara: Tinent Frederick Manion
* George C. Scott: Claude Dancer, assistent del fiscal
* Eve Arden: Maida Rutledge
* Kathryn Grant: Mary Pilant
* Brooks West: Mitch Lodwick, fiscal
* Joseph N. Welch: Jutge Weaver
* Murray Hamilton: Alphonse Paquette
* Orson Bean: Doctor Matthew Smith
* Russ Brown: George Lemon
* John Qualen: Xèrif Sulo
* Ken Lynch: Inspector James Durgo
* Don Ross: Duane Miller
* Jimmy Conlin: Clarence Madigan
* Duke Ellington: Pie Eye (no surt als crèdits)

## Premis i nominacions
### Premis

* 1959: Copa Volpi per la millor interpretació masculina per James Stewart
* 1959: Grammy al millor àlbum de banda sonora per pel·lícula o televisió per Duke Ellington

### Nominacions

* 1959: Lleó d'Or
* 1960: Oscar a la millor pel·lícula per Otto Preminger
* 1960: Oscar al millor actor per James Stewart
* 1960: Oscar al millor actor secundari per Arthur O'Connell
* 1960: Oscar al millor actor secundari per George C. Scott
* 1960: Oscar al millor guió adaptat per Wendell Mayes
* 1960: Oscar a la millor fotografia per Sam Leavitt
* 1960: Oscar al millor muntatge per Louis R. Loeffler
* 1960: Globus d'Or a la millor pel·lícula dramàtica
* 1960: Globus d'Or al millor director per Otto Preminger
* 1960: Globus d'Or a la millor actriu dramàtica per Lee Remick
* 1960: Globus d'Or al millor actor secundari per Joseph N. Welch
* 1960: BAFTA a la millor pel·lícula
* 1960: BAFTA al millor actor estranger per James Stewart
* 1960: BAFTA a la millor nova promesa per Joseph N. Welch

## Referències

* ↑ «Anatomy of a Murder». The New York Times.
* 1 2 3 4 5 6 7 «The 32nd Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 10 desembre 2023].
# Anders Rønnow Klarlund

Anders Rønnow Klarlund (nascut el 28 de maig 1971) és un director de cinema i escriptor danès. Des del 2010, publica llibres sota el pseudònim A.J. Kazinski juntament amb Jacob Weinreich a Politikens Forlag.

## Filmografia

* Den attende (1996)
* Besat (1999)
* Ved verdens ende (2000)
* Strings (2004)
* Hvordan vi slipper af med de andre (2007)
* The Secret Society Of Fine Arts (2012)
També ha dirigit alguns capítols de la sèrie de televisió TAXA.

## Literatura

* Kazinski: Den sidste gode mand (2010)
* Kazinski: Søvnen og døden (2012)
* Hvorfor jeg forlod dig (2013)
* Kazinski: En hellig alliance (2013)
* Kazinski: Forfølgerne (2014)

## Referències

* ↑ Lismoen, Kjetil. «Dansk regissør gir seg i protest». Rushprint, 30-08-2012.
* ↑ «Verdenspremiere på unik dansk film». Filmmagasinet Ekko, 22-08-2012.
# Andreas Wecker

Andreas Wecker (Staßfurt, República Democràtica Alemanya 1970) és un gimnasta artístic alemany, ja retirat, guanyador de cinc medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 2 de gener de 1970 a la ciutat de Staßfurt, població situada a l'estat de Saxònia-Anhalt, que en aquells moments formava part de la República Democràtica Alemanya (RDA) i que avui dia forma part d'Alemanya.

## Carrera esportiva

Va participar, als 18 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud), on va aconseguir guanyar en representació de la RDA la medalla de plata en la prova per equips. En aquests mateixos Jocs finalitzà vuitè en la prova de barra fixa, guanyant així un diploma olímpic, com a resultat més destacat.
En els Jocs Olímpics d'Estiu 1992 realitzats a Barcelona (Catalunya), sota representació d'Alemanya, aconseguí guanyar tres medalles: la medalla de plata en la prova de barra fixa, just per darrere del nord-americà Trent Dimas i empatat amb Hrihori Missiutin; i la medalla de bronze en les proves d'anelles i cavall amb arcs. Així mateix, en aquests Jocs, finalitzà quart en la prova individual i per equips, i setè en la prova d'exercici de terra i barres paral·leles, guanyant en totes elles sengles diplomes olímpics.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de barra fixa, quedant per davant d'Aleksei Némov i Vitali Sxerbo, que només pogueren aconseguir el tercer lloc. En aquests mateix Jocs finalitzà cinquè en la prova d'anelles, setè en la prova per equips i tretzè en la prova individual com a resultats més destacats.
Participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), els seus últims Jocs, si bé no aconseguí cap èxit destacat.
Al llarg de la seva carrera guanyà vuit medalles en el Campionat del Món de gimnàstica artística, entre elles una medalla d'or, i cinc medalles en el Campionat d'Europa de l'especialitat, entre elles dues medalles d'or.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Olympedia – Andreas Wecker». [Consulta: 26 desembre 2023].
* ↑ «WECKER Andreas - FIG Athlete Profile». [Consulta: 26 desembre 2023].
# André Asselin

André Asselin (Montreal, 25 de febrer de 1923 - Montreal, 26 de gener de 2012) va ser un pianista i compositor canadenc.

## Biografia

El nebot del tenor Pierre-Aurèle Asselin i la soprano Marie-Anne Asselin, va tenir inicialment classes de piano amb Auguste Descarries (1896–1958) i va continuar la seva formació al Conservatori de Toronto amb Ernest Seitz i Lubka Kolessa.
El 1948 va fer una gira per Amèrica del Sud amb una companyia de dansa de l'Òpera de París com a pianista i director. Va actuar en gires de concerts al Canadà i Amèrica del Sud i més tard a França. A principis de la dècada de 1950 es va traslladar a París. Des d'aquí va fer concerts per tot Europa, interpretant, a més del repertori clàssic, principalment obres de compositors canadencs com Violet Archer, Claude Champagne, André i Rodolphe Mathieu, Barbara Pentland, Clermont Pépin, Auguste Descarries, Harry Somers i Healey Willan. El 1987 va tornar a Mont-real.
Asselin va compondre una sèrie d'obres per a piano. Amic d'André Mathieu, va crear el seu Preludi romàntic. El 1962 es va publicar a París el seu llibre Panorama de la musique canadienne.

## Referències

* 1 2 3 4 «André Asselin» (en francès). L'Encyclopédie canadienne. L’Encyclopédie canadienne. [Consulta: 6 març 2024].
* 1 2 3 4 5 «Le pianiste et compositeur André Asselin est mort» (en francès). La Presse. La Presse Inc, 22-02-2012. [Consulta: 6 març 2024].
* 1 2 3 «En bref - Paul-André Asselin s'éteint» (en francès). Le Devoir. [Consulta: 6 març 2024].
# André Juillard

André Juillard (17è districte de París, 9 de juny de 1948 - Penvénan, 31 de juliol de 2024) va ser un guionista i dibuixant de còmics francès.

## Biografia

Juillard va ser un dels artistes de còmic més prolífics a França. Després d'estudiar a l'École nationale supérieure des arts décoratifs de París, va començar l'any 1974 a col·laborar a la revista Formule 1, dibuixant La Longue Piste de Loup Gris, amb guió de Claude Verrien. Després d’adaptar Roméo et Juliette per a la revista Djin, l'any 1976 va començar la seva primera sèrie llarga, amb les aventures del cavaller Bohémond de Saint-Gilles, basat en textos escrits per Claude Verrien.
Autor destacat en el còmic històric francòfon dels anys 1980 i 1990, és conegut sobretot per haver dibuixat les sèries Les 7 Vies de l'Épervier (1983-1991), Masquerouge (1984) i Plume aux vents (1995-2000), totes elles amb guions de Patrick Cothias. Amb Jacques Martin va treure al mercat la sèrie d'història antiga Arno (1983-1987), de breu recorregut. Es va consolidar com autor complet fora del còmic històric escrivint i dibuixant el díptic Le Cahier bleu (1994-1998). Gràcies a la nitidesa del seu dibuix adscrit a la línia clara, a partir del 2000 es va fer càrrec de la sèrie clàssica Blake i Mortimer. Juillard va declarar que «quan era adolescent era un àvid lector de Blake i Mortimer. Entrar en aquest univers va ser com una magdalena de Proust, un gran plaer».
Paral·lelament a aquesta recuperació dels personatge d'Edgar P. Jacobs, Juillard va continuar la seva exploració del món contemporani en el còmic Le Long Voyage de Léna (2006), amb un guió de Pierre Christin, seguit d'un segon volum Léna et les Trois Femmes (2009) i d'un tercer, Léna dans le brasier (2020).
Admirador de Jean Giraud i Harold Foster (Príncep Valent) Juillard va rebre influencies dels autors de la línia clara propers a Hergé, com Edgar P. Jacobs o Jacques Martin, que, segons ell «em van ajudar inconscientment a construir la meva identitat gràfica. Vaig haver de gestionar aquestes influències per no arribar a ser "estil Giraud" o "estil Hergé" i trobar-hi el meu de propi».

## Referències

* ↑ García Rouco, Diego. «Ha fallecido André Juillard - Zona Negativa» (en castellà), 01-08-2024. [Consulta: 12 agost 2024].
* ↑ «Muere André Juillard, el dibujante de cómics francés autor de 'Diario azul'» (en castellà), 01-08-2024. [Consulta: 12 agost 2024].
* 1 2 «Juillard» (en francès). [Consulta: 17 abril 2024].
* 1 2 Jarry, Alban. «Rencontre avec André Juillard, auteur de bandes dessinées : Blake et Mortimer, Les 7 vies de l’Épervier» (en francès), 13-04-2023. [Consulta: 17 abril 2024].
* ↑ «Léna» (en francès). [Consulta: 17 abril 2024].