OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc Vicens i Vidal

Francesc Vicens i Vidal (Palma, Mallorca, 1977) és un musicòleg i investigador de les músiques tradicionals de Mallorca, especialment del Cant de la Sibil·la. La seva línia de recerca relaciona la música amb altres disciplines com el turisme, els fenòmens de masses, la tecnologia o l'educació artística.
Vicens estudià d'Història de l'Art a la Universitat de les Illes Balears (UIB), Història i Ciències de la Música a la Universitat de Barcelona (UAB) i piano al Conservatori de Música del Liceu. Realitzà estades postdoctorals a la Universitat de Bolonya (DAMS) i a la Universitat de Siena. Posteriorment realitzà estades de recerca al CUNY Graduate Center de Nova York, i de docència a la Universitat de Roma La Sapienza. S'especialitzà en l'estudi del Cant de la Sibil·la com a fenomen social i cultural viu. Algunes de les seves publicacions varen servir per donar suport a la candidatura de la Sibil·la al Llistat de Béns Immaterials de la Humanitat; entre aquestes destaquen El Cant de la Sibil·la Patrimoni de la Humanitat (2013), El Cant de la Sibil·la a Mallorca (2012), La Sibil·la a les portes de la UNESCO (2010) o La Sibil·la i les Matines a Mallorca (2005) amb un equip coordinat per Jaume Aiats. Entre els anys 2009 i 2015 fou designat pel Consell Insular de Mallorca per redactar els informes de seguiment del Cant de la Sibil·la per la UNESCO al Llistat de Béns Immaterials de la Humanitat i fou membre de l’equip d’investigació La Sibila. Sonido. Imagen. Litúrgia. Escena (UAB, 2012-2014) coordinat per María del Carmen Gómez Muntané.
És membre del Consell Assessor de Cultura Popular del Consell de Mallorca en qualitat d’expert en la Sibil·la i se’l reconeix com una de les veus més acreditades sobre la matèria. Des de l’any 2019 és professor-investigador de l’àrea de didàctica de l’expressió musical de la UIB.
El 2012 rebé el premi Bartomeu Rosselló-Pòrcel dels premis 31 de Desembre atorgats per l'Obra Cultural Balear (OCB) i, juntament amb Tomeu Canyelles, el Premi Ciutat de Palma el 2019.

## Referències

* 1 2 «Francesc Vicens Vidal». Lleonard Muntaner, editor. [Consulta: 6 gener 2025].
* 1 2 «Dr. Francesc Vicens Vidal». Universitat de les Illes Balears. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Els premiats dels 31D - Obra Cultural Balear», 21-06-2024. [Consulta: 25 desembre 2024].
* ↑ «Francesc Vicens Vidal (Palma – Mallorca) – Francesc Vicens». [Consulta: 6 gener 2025].
# Apatiti

Apatiti (en rus Апатиты), literalment significa apatites, és una ciutat de Rússia a l'óblast de Múrmansk situada a la península de Kola entre el llac Imandra i el massís Khibiny.
Només 16 quilòmetres separen la ciutat d'Apatity de la ciutat veïna de Kirovsk.
L'assentament d'Apatiti es va fundar el 1935. Va rebre aquest nom per l'abundància de mineral d'apatita que és ric en fòsfor utilitzat en fertilitzants. Es troba en la línia de ferrocarril de Murmansk a 185 km al sud d'aquesta ciutat.
Els majors llocs de treball els proporciona l'empresa minera "Apatit", que és la més gran d'Europa. També dona llocs de treball l'Acadèmia de Ciències Russa i diverses empreses privades.

## Referències

* 1 2 3 4 «Apatity» (en anglès). kolaklub. [Consulta: 10 març 2024].
# Creu de Sant Jordi (Guimerà)

La Creu de Sant Jordi és una creu de terme situada a la cruïlla entre el carrer Sant Jordi i el carrer Font de Cirera, al nucli urbà de Guimerà (Urgell).

## Descripció

És una creu de terme Es troba adossada a un marge i s'aixeca sobre una graonada de planta quadrada i de tres graons. Sobre la graonada s'alça un basament de base quadrada amb les cantonades treballades i una placa amb la inscripció 'Creu de Sant Jordi'. El fust és de pedra, de planta quadrada i acanalada amb dues línies incises a cada cara. La creu és de forja, simple, sense decoració i buida per dins.

## Història

En aquesta creu s'hi feien pregàries per demanar pluja en temps de sequera. Es correspon a la sortida o entrada sud del poble. Es conserva una foto feta per Salvany l'any 1916 on apareix una creu que sembla trobar-se a la mateixa ubicació, però no és la mateixa creu. Es pensa, doncs, que la creu de la fotografia de Salvany va ser substituïda per una de més recent. És possible que la ubicació es correspongui a la finalització del camí que venia de Vallfogona de Riucorb.

## Referències

* ↑ Bastardes i Parera, Albert. Les Creus al Vent. Barcelona: Millà, 1983, p. 130. ISBN 84-7304-083-X.
* 1 2 3 «Creu de Sant Jordi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya.
# Ana Maria Balsera i Marín

Ana Maria Balsera i Marín, sovint coneguda com Ana Balsera i Marín (Barcelona, 1991) és una política catalana, diputada al Parlament de Catalunya durant la XIII legislatura per Esquerra Republicana de Catalunya.
Nascuda a Barcelona, va créixer i viu a Santa Coloma de Gramenet. La seva mare és de Huelma, un poble de Jaén i el seu pare és d'Alange, a Badajoz. Va estudiar dret a la Universitat Pompeu Fabra, on es va graduar el 2013. Posteriorment va estudiar un Màster d'accés a l'advocacia cursat a la mateixa universitat. El 2016 es va col·legiar a l'ICAB. Ha desenvolupat la seva activitat professional exercint el dret civil i mercantil a diversos despatxos d'advocats.
És militant d'Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) des del 2015. És vicepresidenta i secretària de la Dona de la Secció Local d'ERC de Santa Coloma de Gramenet i secretària de la Dona de la Federació Comarcal del Baix Besòs. Es va presentar amb Esquerra Republicana a les Eleccions al Parlament de Catalunya de 2021, ocupant el número 18 a les llistes per Barcelona.

## Referències

* ↑ Catalunya, Parlament de. «Fitxa del diputat/ada». [Consulta: 15 desembre 2021].
* ↑ Membrives, Marta. «"Hi ha moments que la toga es fa difícil de portar" - 12 juliol 2021». [Consulta: 15 desembre 2021].
# Carme Arcarazo i Sempere

Carme Arcarazo i Sempere (Barcelona, 1996) és una economista política catalana i activista social a favor del dret a l'habitatge. Està especialitzada en economia política urbana, habitatge i polítiques públiques. El 2017 es va llicenciar en Economia i Ciències Polítiques per la Universitat d'Amsterdam i el 2023 va obtenir un màster en Estudis Urbans a la Universitat Autònoma de Barcelona. És portaveu del Sindicat de Llogateres.

## Referències

* 1 2 «Carme Arcarazo». CCCB, 29-08-2022. [Consulta: 19 novembre 2024].
* 1 2 «Carme Arcarazo». Biennal de Pensament. Ajuntament de Barcelona, 2024. [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ Bou, Ot. «Si els llogaters s'organitzen, es pot punxar la bombolla del lloguer». Vilaweb, 07-03-2023. [Consulta: 19 novembre 2024].
* 1 2 Riu, Manel. «S'ha de caminar cap a una vaga de lloguers a Catalunya». Crític, 10-07-2024. [Consulta: 19 novembre 2024].
* ↑ Arias, Laura. «La gent no vol ser propietària pel desig de ser-ho, sinó que vol viure tranquil·la». Jornal.cat, 18-07-2024. [Consulta: 19 novembre 2024].
# Antonio Valdecantos Alcaide

Antonio Valdecantos Alcaide (Madrid, 1 d'octubre de 1964) és un filòsof, assagista i professor espanyol. Feu el batxillerat a l'Institut de Batxillerat Cervantes i es llicencià en filosofia a la Universitat Autònoma de Madrid, de la qual fou entre 1992 i 1996 professor ajudant i on el 1994 es doctorà amb una tesi sobre El mito del contexto, dirigida per Javier Muguerza. Ha estat també becari d'investigació a l'Institut de Filosofia del CSIC i investigador visitant a l'Arxiu Leibniz, de Hannover, i en la New School for Social Research, de Nova York. De 1996 en endavant és docent a la Universitat Carles III, de la qual és catedràtic des de 2008, després de preparar-se l'any anterior amb una investigació sobre Moral y política de la vergüenza. És autor d'una àmplia obra d'assaig i pensament, els últims llibres del qual són Misión del ágrafo, Filosofía de la caducidad, La excepción permanente, El saldo del espíritu i La clac y el apuntador.

## Obra publicada

* Sin imagen del tiempo. Ensayos, apuntes e interferencias, Abada, Madrid, 2018, 341 pp.
* Manifiesto antivitalista, Los Libros de la Catarata, Madrid, 2018, 158 pp.
* Teoría del súbdito, Herder, Barcelona, 2016, 394 pp.
* Misión del ágrafo, La Uña Rota, Segovia, 2016, 157 pp.
* Filosofía de la caducidad, Plaza y Valdés, Madrid, 2015, 186 pp.
* La excepción permanente. O la construcción totalitaria del tiempo, Díaz & Pons, Madrid, 2014, 160 pp.
* El saldo del espíritu. Capitalismo, cultura y valores, Herder, Barcelona, 2014, 264 pp.
* La clac y el apuntador. Materiales sobre la verdad, la justicia y el tiempo, Abada, Madrid, 2011, 375 pp.
* La fábrica del bien. Ensayo sobre la invención de la moral, Síntesis, Madrid, 2008, 387 pp.
* La moral como anomalía, Herder, Barcelona, 2007, 308 pp.
* Apología del arrepentido y otros ensayos de teoría moral, Antonio Machado Libros, Madrid, 2006, 355 pp.
* Contra el relativismo, Visor, Madrid, 1999, 154 pp.

## Enllaços externs

* Antonio Valdecantos a El País
# Sonata per a violí en la major, D 574 (Schubert)

* 1. Allegro moderato
* 2. Scherzo: presto
* 3. Andantino
* 4. Allegro vivace
* Interpretació de Dénes Zsigmondy (violí) i Anneliese Nissen (piano)
La Sonata per a violí en la major, D 574, Op. Post. 162, també anomenada "Duo" o "Grand Duo", va ser composta per Franz Schubert l'any 1817, un any més tard que les tres sonatines amb la mateixa configuració instrumental per a piano i violí. Hi ha una forta unitat temàtica, de manera evident, entre l'inici dels temes del segon i quart moviments.

## Estructura

Consta de quatre moviments:
* Allegro moderato (la major), forma sonata
* Scherzo: Presto (mi major); trio en do major
* Andantino (do major), forma ternària
* Allegro vivace (la major), forma sonata

## Enllaços externs

* Sonata per a violí en la major, D 574: Partitura lliure a l'IMSLP.

## Vegeu també

* Obres per a violí i piano de Schubert
# Creu de l'Estanyet

La Creu de l'Estanyet, o Creu de l'Estanyol, és una creu de terme de Palau de Santa Eulàlia (Alt Empordà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya i catalogada coma Bé Cultural d'Interès Local.
Es tracta d'una creu del segle XVI adossada a una de les parets exteriors del Mas Reig o Can Gelada del veïnat de l'Estanyet. El peu és circular, el fust octogonal, el capitell octogonal sense cap decoració i la creu és del tipus grega, amb els braços amb terminacions motllurades que imiten motius florals. A l'extrem hi sobresurten puntes. A l'anvers de la creu hi havia una imatge de la crucifixió, de la qual ara només en queda part dels braços.
Es desconeix l'emplaçament original de la creu, que era un altre. Fou abatuda el 1936 i, després de ser restaurada, va ser col·locada a l'emplaçament actual. L'estat de conservació és molt dolent, ja que el conjunt està molt deteriorat. El capitell presenta una esquerda, i la creu i el fust també estan fracturats.

## Referències

* ↑ «Creu de terme de l'Estanyol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya.
* 1 2 Pujol Vila, Josep Narcís. Les creus de terme historiades del bisbat de Girona (tesi). Institut Superior de Ciències Religioses de Barcelona, 2017, p. 20.
# Ana Maria Marković

Ana Maria Marković (Split, 9 de novembre de 1999) és una futbolista croata que juga com a davantera al club de la Superliga femenina suïssa Grasshopper i a la selecció de Croàcia.

## Biografia

Marković és d'origen croat per part de la seua mare, que ve de Split. Marković va nàixer a Split i es va traslladar amb la seua família a Suïssa als 12 anys, criant-se a Zuric.

## Carrera de club

Als 14 anys, Marković va començar a jugar a futbol a Suïssa; segons ella mateixa declararia, va començar a jugar després de sentir-se motivada pel creixement del futbol femení. Mentre estava a Suïssa, va participar en la selecció sub-21 del FC Zurich durant tres temporades abans de traslladar-se al Grasshopper.

## Carrera internacional

Després d'haver cridat l'atenció de la Federació de Futbol de Croàcia mentre jugava al Grasshopper a Suïssa, Marković va ser convocat per jugar amb la selecció de Croàcia.

## Referències

* ↑ «Jedna od najljepših nogometašica svijeta igrat će za Hrvatsku, Ana ljepotom obara s nogu» (en croatian). vecernji.hr, 18-11-2021 [Consulta: 29 desembre 2021].
* ↑ Gotal, Višnja «Moj put od gimnastike i modelinga do - gola u reprezentaciji» (en croatian). jutarnji.hr, 05-12-2021 [Consulta: 29 desembre 2021].
* 1 2 3 4 «Interview with Ana Maria Marković – Croatian diaspora football talent» (en anglès). Croatia Week, 13-04-2022. [Consulta: 28 abril 2022].
* ↑ «Meet the world's 'most beautiful footballer' who models too - but don't brand her sexy». sportsmanor, 13-06-2022 [Consulta: 11 febrer 2023].
# Tetraonins

Els tetraonins (Tetraoninae) són una subfamília obsoleta dels fasiànids (Phasianidae). Antany van ser considerats una família de ple dret: els tetraònids (Tetraonidae). Actualment han passat a ser considerats la tribu tetraonini dins la subfamília dels fasianins (Phasianinae).

## Morfologia

* Fan entre 30 i 88 cm de llargària.
* Tenen els orificis nasals coberts de plomes.
* Tenen les potes parcialment o totalment cobertes de plomes, els tarsos desproveïts d'esperons i el dit posterior rudimentari o absent.
* Bec curt i fort.
* Presenten un acusat dimorfisme sexual (tret del gènere Lagopus) tant de coloració com de dimensions i formes.

## Reproducció

Nien a terra.

## Hàbitat

Viuen a les zones fredes i temperades de l'hemisferi nord.

## Taxonomia

Ha hagut molts canvis a la classificació dels tetraònids; alguns autors els van considerar una família de l'ordre Galliformes mentre que d'altres els han inclòs com a subfamília de la família Phasianidae, els tetraonins (Tetraoninae). Modernament s'ha fet amb ells una tribu dins els fasianins (Phasininae) a la que han inclòs els galls dindi del gènere Meleagris, antany considerats una família (o subfamília) diferent. Avui són classificats en 11 gèneres amb 21 espècies:
* Gènere Meleagris, amb dues espècies.
* Gènere Bonasa, amb una espècie: grèvol crestat (Bonasa umbellus).
* Gènere Tetrastes, amb dues espècies.
* Gènere Centrocercus, amb dues espècies.
* Gènere Dendragapus, amb dues espècies.
* Gènere Tympanuchus, amb tres espècies.
* Gènere Lagopus, amb tres espècies.
* Gènere Falcipennis, amb una espècie: grèvol siberià (Falcipennis falcipennis).
* Gènere Canachites, amb una espècie: grèvol del Canadà (Canachites canadensis).
* Gènere Tetrao, amb dues espècies.
* Gènere Lyrurus, amb dues espècies.
Sovint s'inclou també el faisà koklas (Pucrasia macrolopha), però de moment no hi ha un consens total.

## Referències

* ↑ Classificació dels tetràonids (anglès)
* ↑ Kimball, Rebecca T; Braun, Edward L «Does more sequence data improve estimates of galliform phylogeny? Analyses of a rapid radiation using a complete data matrix» (en anglès). PeerJ., 22.
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David; Rasmussen, Pamela. «Pheasants, partridges, francolins» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.1.
* ↑ Meiklejohn, Colin D; Coolon, Joseph D; Hartl, Daniel L; Wittkopp, Patricia J «The roles of cis- and trans-regulation in the evolution of regulatory incompatibilities and sexually dimorphic gene expression» (en anglès). Genome Research. Cold Spring Harbor Laboratory Press, 24, 2014, pàg. 84-95. DOI: 10.1101/gr.156414.113.

## Enllaços externs

* «Tetraonins». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Taxonomia dels tetraònids. (anglès)
* Classificació dels tetràonids (anglès)
# Apocalipsi grega de Baruc

L'Apocalipsi grega de Baruc o 3 de Baruc és un llibre apòcrif de l'Antic Testament, pseudo-epígraf atribuït a Baruc (‘el beneït’), secretari de Jeremies durant l'exili a Babilònia (segle vi aC). Escrit en grec a finals del segle i dC o inici del segle ii dC. D'origen jueu. Pertany al gènere apocalíptic. Només s'en conserven uns fragments, que formen part dels Papirs d'Oxirinc. Va ser traduit al català per l'Associació bíblica de Catalunya.

## Contingut

Baruc es lamenta per la caiguda de Jerusalem (587 aC) i la destrucció del Temple. En una visió un àngel acompanya Baruc en un viatge pel cel on assisteix al càstig dels constructors de la Torre de lluita contra Déu (Torre de Babel) també es troba amb dimonis i àngels, i altres meravelles, fins que és arriba a una porta bloquejada al cinquè cel, que només l'Arcàngel Miquel pot obrir, i finalment retroba el temple celestial.
El llibre explica com poden sobreviure els jueus, quan el temple ja no existeix. Emmarca aquesta discussió com una visió mística concedida a Baruc. L'apocalipsi grec sosté que els àngels van conservar el temple al cel i hi es plenament funcional, per la qual cosa és menester reconstruir-lo a la Terra.
Baruc també aborda la qüestió de per què Déu permet que la gent bona pateixi, i respon amb una visió de la vida després que els pecadors i els justos obtenen la seva justa recompensa.

## Referències

* ↑ «Baruc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «P. Oxy. 3 403» (en anglès). The Duke Collaboratory for Classics Computing & the Institute for the Study of the Ancient World. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ Bogaert, 1969, p. 40-43.
* ↑ «Baruc 3». Bíblia catalana. Associació Biblica de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2025].

## Bibliografia

* Traducció en català dels fragments: «Baruc 3». Bíblia catalana. Associació Biblica de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2025].
* Traducció en anglès dels fragments: «The Greek Apocalypse of Baruch or 3 Baruch» (en anglès, traduït del grec antic). the Wesley Center for Applied Theology, 2000. [Consulta: 19 gener 2025].
* Bogaert, Pierre. «P. Oxy. 3 403 (1903)». A: Introduction, traduction du syriaque et commentaire par Pierre Bogaert (en francès). París: Les Editions du Cerf, 1969, 1969, p. 528 (vol.1) & 281(vol. 2) (Sources chrétiennes 144).
* Violet, Bruno; Gressmann, Hugo. Die Apokalypsen des Esra und des Baruch in deutscher Gestalt: (en grec antic, alemany). facsímil de 2015. Berlín: de Gruyter, 1924 (Die griechischen christlichen Schriftsteller der ersten Jahrhunderte núm. 32). DOI 10.1515/9783110299113. ISBN 9783110299113.

## Enllaços externs

* «3 Baruch» (en anglès). Early Jewish Writings.
# Quartet de corda núm. 2 (Schubert)

El Quartet de corda núm. 2 (D 32) en do major va ser compost per Franz Schubert el 1812.

## Moviments

* Presto (do major)
* Andante (la menor)
* Menuetto (do major; Trio en fa major)
* Allegro con spirito (do menor – do major)
L'autògraf estava molt dispers i per això la primera edició de l'Alte Gesamt-Ausgabe només presenta el primer i tercer moviments, així com la segona meitat del Finale en la part de l'informe. La resta fou descoberta molt més tard per Maurice J. E. Marró, qui va editar l'obra completa de cara a la publicació.

## Fonts

* Franz Schubert Feines:
** Sèrie V: Streichquartette editat per Josef Hellmesberger i Eusebius Mandyczewski. Breitkopf & Härtel, 1890
** XXII de sèrie: Revisionsbericht, Volum 1: Instrumentalmusik
* Otto Erich Deutsch (i altres). Schubert Catàleg temàtic (diverses edicions), No. 32.
* Nou Schubert Edició, VI de Sèrie, Volum 3: Streichquartette editat per Martin Chusid. Bärenreiter, 1979.

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 2: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Creu de la Bassa (Verdú)

La Creu de la Bassa era una creu de terme de Verdú (Urgell), situada davant del Portal de Lleida de la muralla de Verdú, i actualment desapareguda.
Datada al segle XV, destacava el fust, format per grans estries caragolades en rosca, inserit en un sòcol octavat i motllurat.

## Referències

* ↑ «Creu de la Bassa». Ajuntament de Verdú.
* ↑ Valls i Huguet, Mònica «Aproximació a les creus monumentals de l’Urgell». Urtx: revista cultural de l’Urgell, no. 17, 2004, pàg. 7-25.
# Bandera de Djibouti

La bandera de Djibouti està formada per dues bandes horitzontals, una de blava que simbolitza l'ètnia issa, per associació amb el cel, el mar i el fons de la bandera de Somàlia, i una altra de verda que representa l'ètnia àfar. A més a més, hi ha un triangle isòsceles blanc que representa la pau i la igualtat, situat al costat del pal. Aquest triangle posseeix una estrella de cinc puntes vermella, que simbolitza la unitat i la independència.
Es va fer servir per primer cop arran de la independència de l'estat, el 27 de juny del 1977.

## Colors

| (1977–present) | Blau cel clar | Verd | Vermell | Blanc |
| Pantone | 284c | 354c | 185c | White |
| CMYK | 59-11-0-0 | 77-0-100-0 | 0-86-63-0 | 0-0-0-0 |
| RGB | 106-178-231 | 18-173-43 | 215-20-26 | 255-255-255 |
| Hexadecimal | #6AB2E7 | #12AD2B | #D7141A | #FFFFFF |

## Referències

* 1 2 «flag of Djibouti» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 19 juliol 2013. [Consulta: 30 octubre 2022].
# Ettore Capriolo

Ettore Capriolo (Casarza Ligure, 21 de juny de 1926 – 26 de gener de 2013) va ser un traductor, dramaturg i professor italià.
Expert en teatre i literatura anglesa, va ser dramaturg a més d'estudiós i professor d'història del teatre a l'escola d'art dramàtic Teatro Piccolo. El 1967 va fundar i dirigir, amb Giuseppe Bartolucci i Edoardo Fadini, la revista Teatro. L'any 2002 va rebre el Premi Grinzane Cavour de traducció.
A les 10 hores del matí del 3 de juliol de 1991 va ser atacat a la seva casa de Via Curtatone, 43, de Milà. Un home d'entre vint-i-cinc i trenta anys, vestit amb texans i jaqueta lleugera d'estiu, que parlava correctament l'italià, però amb accent estranger, es va presentar com a emissari de l'ambaixada iraniana a Itàlia. Amb l'objectiu de sol·licitar-li la traducció d'un pamflet islàmic, va concertar una cita al seu domicili i el va agredir amb un ganivet. Capriolo va patir múltiples ferides al pit, coll, cara, llavis i avantbraços, que van guarir en pocs dies, així com la laceració d'un tendó, motiu pel qual va ingressar a la sala d'urgències de la Policlínica de Milà. L'atacant volia saber l'adreça de Salman Rushdie, l'autor del qual Capriolo havia traduït Els Versos Satànics.

## Referències

* 1 2 3 4 Fazzo, Luca. «Tradusse 'Versetti Satanici' un iraniano lo accoltella» (en italià). Repubblica.it, 04-07-1991. [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ «Salman Rushdie, el escritor que enfureció al fundamentalismo islámico» (en castellà). EiTB.eus, 12-08-2022. [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Helm, Leslie. «Translator of 'Satanic Verses' Slain: Japan: The stabbing of a scholar at a campus near Tokyo may be related to Salman Rushdie's controversial novel» (en anglès). LATimes.com, 13-07-1991. [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ «Acuchillado el traductor al italiano de 'Los versos satánicos'» (en castellà). ElPaís.com, 04-07-1991. [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Ventura, Marco. «La pugnalata ai «Versi satanici»» (en italià). Corriere.it, 15-06-2011. [Consulta: 24 gener 2024].