OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Egila

Egila (en llatí Egila), també anomenat a voltes Gila, va ser un bisbe d'Osma, que va ocupar el càrrec entre el 633 i el 656 aproximadament.
És el següent bisbe del que es té constància després de Gregori, de qui es desconeix fins quan va ocupar el càrrec. Probablement va ser consagrat poc abans del 633, perquè va assistir al IV Concili de Toledo, durant el regnat de Sisenand, les actes del qual va signar el darrer, segons l'ordre d'antiguitat de consagració dels bisbes assistents. Segons l'opinió d'Enrique Flórez, Egila va tenir participació directa o indirecta a tots els concilis del IV al X. Va assistir personalment al VI i VII Concilis de Toledo, mentre que al VIII (653) hi va enviar a un prevere anomenat Godescalc, i al X (656), moment en què era el més antic dels bisbes del moment, va signar en nom seu l'abat Argefred. Segurament els darrers anys de mandat es trobava indisposat i va haver d'actuar a través de vicaris; probablement va morir poc després. Hom va afirmar, sense gaire fonament, que havia estat el primer abat del monestir de Sant Benet de Toledo.

## Referències

* 1 2 Loperráez Corvalán, Juan. Descripción histórica del obispado de Osma con el catálogo de sus prelados (en castellà). Madrid: Imprenta Real, 1788, p. 44-45.
* ↑ Flórez, Enrique. España Sagrada (en castellà). vol. 7. Madrid: Fontanet, 1900, p. 289-290.
* ↑ García Moreno, Luis A. Prosopografía del Reino Visigodo de Toledo (en castellà). Universidad de Salamanca, 1974, p. 138-139.
# Creu de terme de Rocafort de Queralt

La creu de terme de Rocafort de Queralt és una creu de terme ubicada actualment dins del cementiri de Rocafort de Queralt (Conca de Barberà), però que originalment estava situada dins el nucli urbà.
És una creu de terme medieval d'estil gòtic, que es compon d'un fust octogonal coronat per una llanterna formada per dos cossos: el superior és una peça ornamentada de forma tronc-piramidal i l'inferior té una decoració figurada a manera de capitell historiat. Entre els personatges que són reconeixibles hi ha sant Llorenç, sant Pere i santa Magdalena. També hi ha dos àngels portant escuts heràldics que, de moment, no han pogut ésser atribuïts, tot i que es creu que podrien pertànyer al llinatge dels Armengol. Però si això es confirmés, la cronologia història entraria en contradicció amb l'estil gòtic.
Fou restaurada l'any 2007/2008, moment en què se li va eliminar una creu metàl·lica que s'hi havia afegit.

## Referències

* ↑ «Creu de terme». Pobles de Catalunya.
* 1 2 «Creu de terme». Patrimoni Arquitectònic de la Conca de Barberà. Consell Comarcal de la Conca de Barberà.
# Carmen Andrés Añón

Carmen Andrés Añón (Calanda, 19 d'octubre de 1964) és una política barcelonina, regidora de l'Ajuntament de Barcelona des de 2007 al 2019 pel Partit dels Socialistes de Catalunya.

## Biografia

Filla i neta de llauradors i pastissers, el 1970 es va instal·lar a Barcelona amb la seva família. Llicenciada en Dret per la Universitat de Barcelona (1987), va cursar estudis d'extensió universitària d'especialització en Dret Administratiu.
Als 25 anys, Carmen Andrés va iniciar la seva carrera professional en la funció pública, especialitzant-se en l'àmbit de la gestió personal i els recursos humans en diferents àrees de l'Administració de la Generalitat de Catalunya.
En el període 1989-2002 va desenvolupar tasques de Tècnica en la Direcció General de Serveis Penitenciaris i Rehabilitació de la Conselleria de Justícia i Cap de la Secció Tècnica i d'Inspecció de la Secretaria General de la mateixa Conselleria.
En l'octubre de 2002 es va traslladar a l'Institut Català de la Salut i mitjançant un concurs de mèrits va accedir als llocs de Cap de la Secció de Gestió i Administració de Personal i Cap del Servei de Gestió Administrativa de la Direcció de Recursos Humans.
Entre 2001 i 2006 va exercir com membre titular de diferents tribunals i juntes de mèrits i capacitats de cursos per la previsió de llocs de treball i trasllats de diferents conselleries i de l'Institut Català de la Salut, després d'haver obtingut l'acreditació corresponent.
Sòcia fundadora d'INTI, Grup per l'educació en la solidaritat amb els països del sud (1998). Fins a 2004 participà activament per impulsar i realitzar diferents projectes solidaris en l'àmbit de l'educació en El Salvador, Bolívia, Nicaragua i Tanzània.

## Trajectòria política

Les seves inquietuds socials i la convicció sobre la utilitat de l'activisme polític per millorar la societat la van portar, en l'any 1999, a afiliar-se al PSC (Partit dels Socialistes de Catalunya). Des de llavors milita en l'Agrupació de Nou Barris de Barcelona, en la que ha estat membre de la Comissió Executiva en diferents períodes. En el Congrés de la Federació de Barcelona de 2011 fou elegida Secretaria de Política Municipal de la Federació pel període 2011-2014.
En les eleccions municipals de 2007 forma part de la candidatura de Jordi Hereu a l'Alcaldia de Barcelona, i fou elegida Regidora Executiva del Districte de Nou Barris.
En les eleccions municipals de 2011, fou elegida novament regidora pel Partit dels Socialistes de Catalunya per a l'Ajuntament de Barcelona, on exerceix com a Presidenta del Consell Municipal del districte de Nou Barris i té assignades les àrees d'Educació i Habitatge en el Grup Municipal del Partit dels Socialistes de Catalunya.
Diputada per Barcelona al Congrés dels Diputats des del maig del 2019 al maig del 2023.

## Referències

* 1 2 3 «Carmen Andrés Añón - XIV Legislatura - Congreso de los Diputados». [Consulta: 25 desembre 2024].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Carmen Andrés Añón» (PDF). Ajuntament de Barcelona, 13-06-2015. [Consulta: 25 desembre 2024].
# Creu de terme de Rubió

La Creu de terme de Rubió és una creu de terme del municipi de Rubió (Anoia), situada al camí Vell del Pla de Rubió al Castell de Rubió, entre Ca l’Alzina i el Cementiri de Rubió. Està catalogada com a Bé Cultural d'Interès Nacional.
Es tracta d'una creu llatina de pedra ubicada a la part superior d'una columna, que s'assenta damunt d'una base circular formada per quatre graons disposats en gradació. Aquesta graonada és bastida amb carreus de pedra desbastats. La columna, que és de base octogonal passant a quadrada en la part superior, s'aixeca sobre un gran basament també octogonal, amb diversos escuts gravats . Una petita peça amb motllura sustenta la creu que presenta una imatge del Sagrat Cor, també es pot observar la data 1890. Es conserva un testimoni fotogràfic de la creu de 1914, de la col·lecció del Centre Excursionista de Catalunya, amb el nom 'Creu de pedra', publicat al llibre d'Albert Bastardes 'Les creus al vent' (Barcelona, 1983) on la creu es presenta igual que la que es conserva en l'actualitat.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme de Rubió». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Creu de terme del camí del Pla de Rubió a les Maioles». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* ↑ Bastardes i Parera, Albert. Les creus al vent. Barcelona: Millà, 1983, p. 251. ISBN 84-7304-083-X.
# Andrew R. George

Andrew R. George (1955) és un assiriòleg i acadèmic britànic més conegut per la seva edició i traducció de l' Epopeia de Guilgameix. Andrew George és professor de babilònic al Departament de Llengües i Cultures del Pròxim i Mitjà Orient a l'Escola d'Estudis Orientals i Africans de la Universitat de Londres.

## Biografia

Andrew George va estudiar assiriologia a la Universitat de Birmingham (1973-1979).
El 1985 va presentar la seva tesi doctoral, Babylonian Topographic Texts, a la Universitat de Londres sota la direcció del professor Wilfred G. Lambert.
Des de 1983 és professor de llengua i literatura accàdia i sumèria a la School of Oriental and African Studies (SOAS) de la Universitat de Londres. Després va començar a ensenyar Llengua i Literatura Babilònica a aquesta Universitat.
El seu llibre més conegut és una traducció de l' Epopeia de Guilgameix editat per a Penguin Classics (2000).
Ha estat elegit membre honorari de la American Oriental Society (2012). És antic professor visitant a la Universitat de Heidelberg (2000), membre del prestigiós Institut d'Estudis Avançats de la Universitat de Princeton (2004-2005) i investigador associat a la Universitat Rikkyo de Tòquio (2009).

## Obres publicades (selecció)

* House Most High: The Temples of Ancient Mesopotamia (en anglès). vol. 5: Mesopotamian Civilizations. Eisenbrauns, 1993. ISBN 0-931464-80-3.
* The Epic of Gilgamesh: The Babylonian Epic Poem and Other Texts in Akkadian and Sumerian (en anglès). Londres: Penguin Books, 2000. ISBN 0-14-044721-0.
* The Babylonian Gilgamesh Epic: Critical Edition and Cuneiform Texts (en anglès). Oxford University Press, 2003. ISBN 0-19-814922-0.
* Babylonian Literary Texts (2009), Cuneiform Royal Inscriptions (2011), Babylonian Divinatory Texts (2013) i Assyrian Archival Documents publicats en Schøyen Collection (2017), Capital Decisions Ltd. (anglès)

## Coeditor de revista

De 1994 a 2011 Andrew R. George va ser coeditor de la revista arqueològica Iraq Archaeological Journal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Andrew George» (en anglès). SOAS - Universitat de Londres.
* 1 2 3 4 5 «Professor Andrew George» (en anglès). The British Academy.
* 1 2 3 «Professor Andrew R. George» (en anglès). SOAS - Universitat de Londres.
# Trio per a piano núm. 1 (Schubert)

El Trio núm. 1 en si bemoll major per a piano, violí i violoncel D. 898, és una obra de cambra composta per Franz Schubert durant l'any 1827 i que va acabar el 1828, mesos abans de morir. Va ser publicada el 1836 com a Opus 99, vuit anys després de la seva mort. Com el Trio per a piano núm. 2 és una obra excepcionalment gran com a trio per a piano. La seva interpretació dura uns 40 minuts.

## Estructura

Aquest trio per a piano està format per quatre moviments:
* Allegro moderato
* Andante un poco mosso
* Scherzo. Allegro
* Rondó. Allegro vivace
El primer moviment (compàs 4/4 i tonalitat de si bemoll major) és en la forma sonata. L'exposició consta de dos temes principals. El primer tema es caracteritza per ritmes amb puntet i frases d'una llargada irregular; el segon tema, en contrast, conté melodies més líriques i frases regulars. Com és habitual en una obra clàssica, la secció del desenvolupament s'expandeix sobre ambdós temes, arribant a tonalitats remotes i sovint turbulentes. En el darrera secció del desenvolupament, presenta versions fragmentades del tema principal en una successió de tonalitats, progressivament més a prop de la tonalitat central.
El segon moviment (compàs 6/8 i tonalitat de mi bemoll major) té el caràcter d'una cançó de góndola, amb una melodia molt expressiva i un ritme de balanceig. Com en altres moviments lents tardans de Schubert, hi ha una secció que contrasta clarament, més tempestuosa. Ben aviat, però, la calma retorna.
El tercer moviment (compàs 3/4 i tonalitat de si bemoll major) és un minuet clàssic. L'scherzo presenta un contrapunt pesat, amb els tres instruments que s'imiten constantment. La secció del trio és un vals tranquil.
El tema principal del darrer moviment (un rondó en compàs 2/4 i tonalitat de si bemoll major) s'assembla a una de les cançons de Schubert, "Skolie", tot i que aquesta semblança podria ser accidental. Preval un ritme de dos compassos que dona la impressió que més que un compàs de 2/4 sigui alla breve. Les seccions en compàs 2/4 són interrompudes tres vegades per passatges en un compàs de 3/2, en l'estil d'una polonesa. Hi ha qui dona més credibilitat a la teoria que la blanca és en realitat la unitat de temps bàsica en aquest moviment. La música acaba amb la indicació de Presto.

## Referències

* ↑ Notes del CD de Supraphon (SU 3959-2)
* ↑ Gibbs p. 187
* ↑ Einstein pp. 278-279

### Fonts

* Gibbs, Christopher. The Cambridge Companion to Schubert. Cambridge University Press, 1997.
* Einstein, Alfred. Schubert: A Musical Portrait. Nova York: Oxford University Press, 1951.

## Enllaços externs

* Interpretació del Trio per a piano núm. 1 pel conjunt Eroica Trio a l'Isabella Stewart Gardner Museum (en format MP3).
# Creu de terme de Santa Eulàlia de Pardines

La Creu de terme a Santa Eulàlia de Pardines és una creu de terme de Prats de Lluçanès (Lluçanès) situada a 100 metres al sud-est de l'església de Santa Eulàlia de Pardines.
La creu, de pedra, és sustentada per un pilar de cantells bisellats que reposa sobre un sòcol i un graonat de tres graons quadrangulars de pedra. El fust està coronat per un capitell a tall de nus decorat per un àngel a cada costat amb sis ales, un home barbut amb un llibre a la mà i una dona amb la mà alçada. El fust continua formant un curt tram fins que arriba a la creu. Aquesta està formada per tres braços esculpits amb motius vegetals i cenyits per un bocell en cordó, i al centre, un marc quadrat calat envolta un cos tetralobulat que té els lòbuls en arc apuntat. Dins d'aquest cos hi ha, a la banda nord-oest, la figura de la verge amb el nen, i al costat sud-est la figura de Crist crucificat.
Una placa de metall col·locada al sòcol presenta la inscripció: RECORD / SANTA MISSIÓ / SETEMBRE 1954.
En una fotografia de l'any 1917, la creu mostra el mateix graonat i el mateix sòcol, però tant el fust, més esvelt i alt, com la creu pròpiament -amb els braços decorats amb flors de lis i una figura central de la Mare de Déu orant-, és diferent. Es desconeix la ubicació actual d'aquesta creu antiga documentada fotogràficament a principis de segle xx. La creu que hi ha actualment, segons recorden veïns de la zona, la va pagar una família de Ripoll, amics del mossèn, a mitjans dels anys 50.

## Referències

* 1 2 3 «Creu de terme de Santa Eulàlia de Pardines». Mapes de Patrimoni Cultural.
* ↑ Bastardes i Parera, Albert. Les creus al vent. Barcelona: Millà, 1983, p. 354. ISBN 84-7304-083-X.
# Bandera de Ghana

La bandera de Ghana, dissenyada per Theodosia Salome Okoh, és composta de tres bandes horitzontals de color vermell, groc i verd, els colors del panafricanisme. Al centre hi ha una estrella negra de cinc puntes que recorda que fou el primer país africà que va obtenir la independència al segle xx i la unitat en la lluita contra el colonialisme. És la bandera oficial del país des del 6 de juny de 1957.

## Construcció i dimensions
### Colors

El color groc representa la riquesa de Ghana, l'or. El verd és el color de la natura i els recursos naturals, i el vermell és la sang vessada per aconseguir la independència. Segons el Manual editat per als Jocs Olímpics de Londres 2012 defineix segons el model de color Pantone els colors de la següent manera:
| Model de color | Vermell | Groc | Verd | Negre |
| Pantone | 032C | 109C | 355C | Negre |
| RGB | 239, 51, 64 | 255, 199, 0 | 0, 150, 57 | 0, 0, 0 |
| HTML | #EF3340 | #FFC700 | #009639 | #000000 |
Els models RGB i HTML s'han extret a patir dels codis de Pantone descrits al manual.

## Banderes històriques

* Colònia britànica de Costa d'Or 1821-1957)
* Unió d'Estats Africans, unió de Ghana–Guinea (1958-1961)
* Unió d'Estats Africans, unió de Ghana–Guinea-Mali (1961-1963)
* Ghana (1964–1966).

## Referències

* ↑ «Flag of Ghana» (en anglès). GhanaWeb. [Consulta: 17 agost 2022].
* 1 2 Summer Olympic Games. Organizing Committee. FLAGS AND ANTHEMS MANUAL LONDON 2012 (en anglès). Londres: LOCOG, 2012, p. 114 [Consulta: 17 agost 2022].
* 1 2 «Pantone Red 032 C Color». iColorpalette. [Consulta: 17 agost 2022].
* 1 2 «Pantone 109 U Color». iColorpalette. [Consulta: 17 agost 2022].
* 1 2 «Pantone 355 C Color». iColorPalette. [Consulta: 17 agost 2022].
# Eugenio Monti

Eugenio Monti (Toblach, 23 de gener de 1928 - Belluno, 1 de desembre de 2003) fou un corredor de bobsleigh i esquiador alpí, campió olímpic i primer esportista a guanyar la medalla Pierre de Coubertin al mèrit esportiu.

## Biografia

Nascut a Dobbiaco, Itàlia, començà la seva carrera professional com a esquiador de gran eslàlom i aconseguí títols nacionals, fins que una ruptura del lligament creuat del genoll el va allunyar de les pistes. Fou aleshores quan va provar el bobsleigh aconseguint el 1954 el títol de campió d'Itàlia, la medalla de plata als Jocs Olímpics de 1956 i el campionat del món el 1957. L'any 1960, el bobsleigh no fou competició olímpica per motius econòmics, per tant no fou fins al 1964 que Monti tornà a participar i aconseguí el bronze, molt a prop del guanyador Tony Nash. El seu comportament d'esportivitat en aquella cursa feu que li concediren la medalla Pierre de Coubertin.
Finalment, l'any 1968, Monti guanyaria l'or als Jocs Olímpics a Grenoble 68. Posteriorment patiria Parkinson i acabaria suïcidant-se d'un tret al cap.

## Els fets d'Innsbruck

A la prova de bobsleigh a dos dels jocs Olímpics d'hivern de 1964 celebrats a Innsbruck, el campió italià Eugenio Monti havia efectuat la seva última carrera en un temps notable. Només l'anglès Tony Nash i el seu company el podien superar. Però es va saber que Nash no podia fer el seu últim descens perquè una peça del seu bob s'havia trencat. Llavors Monti va desmuntar la peça corresponent del seu propi vehicle i va fer que li donessin a Nash, qui després d'haver reparat el seu vehicle va acabar la seva carrera en un temps rècord, aconseguint la medalla d'or.

## Mort

Afectat per nombroses penúries, com la separació de la seva dona, la marxa de la seva filla als Estats Units, la mort del seu fill per una sobredosi i malalt de Parkinson, el 30 de novembre de 2003 es va disparar un tret al cap. Traslladat a l'hospital de Belluno, va morir l'endemà.

## Referències

* ↑ «Terruzzi racconta: Eugenio Monti» (en italià). redbull.com. [Consulta: 21 febrer 2021].
* ↑ «Top-10 moments of Olympic sportsmanship». olympic.ca, 21-06-2013. [Consulta: 21 febrer 2021].
* ↑ «The Legend of the "Flying Redhead"». dolomiti.org. Arxivat de l'original el 2004-08-29. [Consulta: 21 febrer 2021].
* 1 2 3 «Olympedia – Eugenio Monti». [Consulta: 23 octubre 2023].
* ↑ «Monti tenta il suicidio una leggenda in fin di vita». repubblica.it, 01-12-2003. [Consulta: 21 febrer 2021].
# Francine Fox

Francine Fox (Washington DC, 16 de març de 1949) és una piragüista d'aigües tranquil·les estatunidenca, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on guanyà la medalla de plata en la prova del K-2, 500 metres del programa de piragüisme. Formà parella amb Glorianne Perrier.
En el seu palmarès també destaquen cinc campionats nacionals en diferents modalitats.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Francine Fox». [Consulta: 15 juny 2024].
# Eigil Ramsfjell

Eigil Ramsfjell (Oslo, 17 de març de 1955) és un jugador de cúrling noruec, ja retirat, que va competir entre les dècades de 1970 i 1990. És considerat un dels pioners del cúrling modern.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Calgary, on guanyà la medalla d'or en la competició del cúrling, que en aquella ocasió era un esport de demostració. El 1998, als Jocs de Nagano va guanyar la medalla de bronze en la competició de cúrling, aquesta vegada ja formant part del programa oficial dels Jocs.
En el seu palmarès també destaquen nou medalles als Campionats del Món de cúrling, tres d'or, dues de plata i quatre de bronze, entre les edicions de 1978 i 1989. Als Campionats d'Europa de cúrling també guanyà nou medalles, una d'or, quatre de plata i quatre de bronze, entre les edicions de 1979 i 1995.
Una vegada retirat passà a exercir d'entrenador de cúrling, entre d'altres de la selecció noruega femenina.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Eigil Ramsfjell». [Consulta: 14 desembre 2024].
# Creu del Port d'Ordal

La Creu del Port d'Ordal, o Creu d'Ordal, és una creu de terme que indica la partició entre els termes de Subirats (Alt Penedès), Vallirana, i Cervelló (Baix Llobregat). Està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Té una alçada de 5,30 metres. Es tracta d'un element totalment de pedra. Sobre una base circular de carreus antics es disposa un sòcol de tres graons, esglaonats, de pedra ben tallada dibuixant una plata octogonal. El fust consta d'una ampla i motllurada base i es remata amb un capitell-magolla, tot de perfil vuitavat. Cadascuna de les cares del capitell està separada per pilarets que delimiten un espai interior rectangular. En aquest espai s'hi disposen figuretes en relleu: hi ha els símbols dels quatre evangelistes alternats amb les imatges dels patrons de les parròquies veïnes (Sant Pere, de Subirats, Sant Mateu, de Vallirana, i Sant Esteve, d'Ordal i Cervelló). També hi ha la imatge de Sant Isidre, patró de la pagesia. La creu, llatina, mostra els extrems rematats per formes lobulades dins l'esquema de la flor de lis. Els plans són de pedra buixardada perfilats per una franja llisa. Presideix una de les cares de la creu la imatge de la Verge, dempeus damunt una peanya, i l'altre la imatge de Crist.

## Història

Es té constància de la creu d'Ordal des del segle xvi, com a creu de terme. Va ser destruïda el 1810 dins el context de la guerra del Francès. L'element que actualment es pot veure data de 1952.

## Referències

* 1 2 3 «Creu d'Ordal - Creu del Port d'Ordal». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* 1 2 3 4 «Creu del Port d'Ordal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
# Tonyina del sud

La tonyina del sud (Thunnus maccoyii) és una espècie de peix de la família dels escòmbrids i de l'ordre dels perciformes que es troba a l'Atlàntic, a l'Índic i al Pacífic.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 245 cm de longitud total i els 260 kg de pes.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Baillie, J. i Groombridge, B., 1996. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 1996. UICN, Gland, Suïssa.
* Castelnau, F. L. 1872. Contribution to the ichthyology of Australia. Núm. 1.--The Melbourne fish market (pp. 29-242). Núm. II.--Note on some South Australian fishes (pp. 243-247). Proc. Zool. Acclim. Soc. Victoria v. 1: 29-247 plus 1 p. Errata.
* Collette, B.B. i C.E. Nauen., 1983. FAO species catalogue. Vol. 2. Scombrids of the world. An annotated and illustrated catalogue of tunas, mackerels, bonitos and related species known to date. FAO Fish. Synop. 125(2). 137 p.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ahmed, príncep de l'Alhambra

Ahmed, príncep de l'Alhambra (en basc, Ahmed, Alhambrako printzea) és una pel·lícula d'animació espanyola dirigida pel director basc Juan Bautista Berasategi el 1998, i basada en els Contes de l'Alhambra de Washington Irving, posant més accent en les històries d'amor que no pas en la dimensió filosòfica. Ha estat doblada al català i emesa per Canal 9 el 4 de març del 2000, i per TV3 el 31 de desembre de 2001.

## Argument

Ahmed va créixer en un entorn encantador del palau més bonic del món, l'Alhambra de Granada. Seguit de prop pel seu preceptor Eben Bonabben, ja és un autèntic erudit que també sap parlar amb els ocells. No hi falta res, excepte l'amor. El que no sap és que els astròlegs han predit el dia del seu naixement que es produirien grans desastres si s'enamorava un dia, i per això també viu reclòs. Inevitablement seduït un dia, abandona Granada i va a la recerca de la seva xicota. Arribat a Navarra i es veu obligat a defensar-se, a prendre una arma, cosa que no havia fet mai abans.

## Veus en castellà

* Iñigo Fuignau: Ahmed
* Miren Aranburu: Ahmed infant
* Xeba Díez: Eben Bonabben
* Eduardo Gorriño: Yusuf
* Txema Moscoso: Halcón
* Peio Artetxe: Buho

## Nominacions i premis

Fou nominada al Goya a la millor pel·lícula d'animació als XIII Premis Goya.

## Referències

* ↑ Ahmed, príncep de l'Alhambra, esadir.cat
* ↑ Fitxa d'El Doblaje
* ↑ Ahmed, el príncipe de La Alhambra, al web dels Goya