OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nerone (Mascagni)

Nerone és una òpera en tres actes composta per Pietro Mascagni sobre un llibret italià de Giovanni Targioni-Tozzetti, basat en Nerone de Pietro Cossa. S'estrenà al Teatro alla Scala de Milà el 16 de gener de 1935.

## Personatges i intèrprets de l'estrena

| Personatge | Tessitura | Estrena, 16 de gener de 1935 (Dir.: Pietro Mascagni) |
| Atte | soprano | Lina Bruna Rasa |
| Claudio Cesare Nerone | tenor | Aureliano Pertile |
| Clivio Rufo | baix | Duilio Baronti |
| Egloge | soprano | Margherita Carosio |
| Epafrodìto | baríton | Fabio Ronchi |
| Faònte | tenor | Gino Del Signore |
| Icèlo | tenor | Giuseppe Nessi |
| Menècrate | baríton | Apollo Granforte |
| Vinìcio | baríton | Aristide Baracchi |
| Nevio | tenor | Ettore Parmeggiani |
| Pastore | tenor | Nello Palai |
| Babilio | baix | Tancredi Pasero |
| Petronio | baix | Giuseppe Noto |
| Mucrone | baix | Luciano Donaggio |
| Eulogio | baix | Franco Zaccarini |

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 7 gener 2015].
Òperes de Pietro Mascagni :
Cavalleria rusticana (1890)
L'amico Fritz (1891)
I Rantzau (1892)
Guglielmo Ratcliff (1895)
Silvano (1895)
Zanetto (1896)
Iris (1898)
Le maschere (1901)
Amica (1905)
Isabeau (1911)
Parisina (1913)
Lodoletta (1917)
Il piccolo Marat (1921)
Pinotta (1932)
Nerone (1935) :
# Polyeucte

Polyeucte és una obertura per a orquestra composta per Paul Dukas el 1891 per la tragèdia del mateix nom de Pierre Corneille. Dukas va fer el seu debut públic amb la primera actuació d'aquesta obertura el 23 de gener 1892 als Concerts Lamoureux de París.
Després d'un any i mig a l'exèrcit, Dukas va començar a treballar el 1891 en aquesta obertura que després de l'estrena parisenca va ser reproduïda per Eugène Ysaÿe a Brussel·les i Sylvain Dupuis a Lieja.

## Referències

* ↑ «Programa del concert celebrat el 16 de febrer del 1922».
* ↑ «Biografia de Dukas a musicologie.org».
# Aladern de fulla ampla

L'aladern de fulla ampla (Phillyrea latifolia) és un petit arbust de la família de les oleàcies que es distribueix per la regió mediterrània i Portugal. També se la coneix com a fals aladern o gatoll.

## Ecologia i distribució

Als Països Catalans es distribueix del Rosselló fins a l'Alcalatén, entre els 0 i els 1.000 metres d'altitud. Es fa a les contrades mediterrànies temperades i relativament plujoses, principalment als alzinars i les màquies. Pot florir de març a octubre.

## Descripció morfològica

Arbust o petit arbre de fins a 15 m d'alçària d'escorça grisa i llisa. Les fulles són simples, oposades i dismòrfiques; les juvenils són ovatocordades i les fulles adultes són lanceolades o el·líptiques. Les inflorescències són raïms axil·lars curts, que contenen flors hermafrodites, actinomorfes i tetràmeres. La corol·la és subrotàcia, blanc verdosa i dividida en 4 lòbuls i té 2 estams i un ovari súper, sincàrpic i bicarpel·lar. El fruit és una drupa globosa, de color blau fosc.
Hom distingeix en la flora dels Països Catalans dues subespècies: la P. latifolia subsp. latifolia i la P. latifolia subsp. media. La darrera (P. media) és poc homogènia, i podrien ser formes hibridogèniques de P. angustifolia i P. latifolia.

## Usos

Les fulles són astringents i refrescants i s'utilitzen en forma de gargarismes contra les infeccions de la boca i la gola.

## Referències

* ↑ «FloraCatalana.net». Arxivat de l'original el 2016-06-27. [Consulta: 26 juny 2016].
* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels arbres del Països Catalans. 3a edició. Barcelona: Pòrtic Natura, 1994, p. 140-141. ISBN 84-7306-390-2.
* ↑ «Banc de dades de biodiversitat de Catalunya». [Consulta: 26 juny 2016].
# Bombicíl·lids

Els bombicíl·lids (Bombycillidae) són una família de l'ordre dels passeriformes. Comprèn ocells terrestres de petites dimensions, essent-ne el representant més important als Països Catalans l'ocell sedós.

## Morfologia

* Mida petita i cos rabassut.
* Mascle i femella tenen el mateix plomatge sedós i delicat.
* Bec curt i fort.
* Potes curtes i fortes.
* Ales punxegudes.
* El cap presenta una cresta.
* El bec, els ulls i els peus són foscos.
* No presenten dimorfisme sexual.

## Llistat de gèneres i espècies

Se n'han descrit tres espècies, dins un únic gènere:
* Bombycilla garrulus - ocell sedós europeu.
* Bombycilla japonica - ocell sedós del Japó.
* Bombycilla cedrorum - ocell sedós americà.
Tradicionalment s'han inclòs dins aquesta família els gèneres Phainoptila, Ptilogonys i Phainopepla, que avui s'inclouen als ptilogonàtids (Ptilogonatidae). També s'incloïa el gènere Hypocolius, amb el qual s'ha fet la monospecífica família dels hipocòlids (Hypocoliidae).

## Reproducció

Nien prop de l'aigua car poden trobar-hi insectes voladors abundants. Tots dos progenitors reuneixen materials diversos (herbes, branquillons, molsa, agulles de pi i líquens) per a fer el niu però és la femella qui fa la major part de la construcció. És ella mateixa qui, alimentada pel mascle, cova els ous i, una vegada els pollets han nascut, són alimentats per la parella.

## Alimentació

Mengen grans, borrons, flors i insectes.

## Hàbitat

Són ocells arborícoles.

## Distribució geogràfica

Són autòctons dels països septentrionals.

## Costums

Volen ràpidament i amb una trajectòria recta. Són gregaris (sobretot a l'hivern) i poc espantadissos.

## Referències

* ↑ «Waxwings and allies, tits, penduline tits» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 11 setembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 714. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ Les famílies Bombycillidae, Ptilogonatidae i Hypocoliidae a ZOONOMEN Rev. 29-10-2010
* ↑ Els bombicíl·lids a la UICN. (anglès)
* ↑ Els bombicíl·lids a l'Avibase. Arxivat 2007-02-12 a Wayback Machine. (català)

## Enllaços externs

* «Bombicíl·lids». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Els bombicíl·lids a l'Encyclopedia of Life. (anglès)
* Informació sobre les 3 espècies d'aquesta família d'ocells. (francès) i (anglès)
* Enregistraments sonors de bombicíl·lids. (anglès)
* Taxonommia d'aquesta família d'ocells. (anglès)
# Roger Ortuño Flamerich

Roger Ortuño Flamerich (Barcelona, octubre 1974) és un publicista i japonòleg català, conegut per ser el fundador i director de ComerJapones.com, un dels web de referència sobre gastronomia japonesa.

## Biografia

Es va llicenciar en publicitat i relacions públiques per la Universitat Autònoma de Barcelona. D'adolescent es va començar a interessat per la cultura nipona, i progressivament es va anar especialitzant en la seva gastronomia.
El 2003 va començar el blog Comerjapones.com, que amb els anys ha esdevingut una referència en castellà de la matèria.
Des del 2012 col·labora amb Ficomic a l'organització de Nihon Ryōri, els tallers i activitats de gastronomia japonesa del Saló del Manga de Barcelona. Així mateix, és sommelier de sake.
El seu coneixement sobre la gastronomia japonesa l'ha portat a ser assessor gastronòmic dels llibres Mibu – elBulli (Norma Editorial, 2015), Oishinbo. A la carte (Norma Ed., 2016). El 2019 va publicar el llibre Oishii. Diccionario ilustrado de gastronomía japonesa (Satori Ediciones, 2019).

## Publicacions

* Oishii. Diccionario ilustrado de gastronomía japonesa (Satori Ediciones, 2019)

## Premis i reconeixements

La seva tasca divulgativa ha sigut reconeguda per les institucions nipones en diverses ocasions. És un dels pocs occidentals condecorat com a ambaixador de bona voluntat de la gastronomia japonesa (2016) pel govern nipó en reconeixement de la seva extensa tasca divulgativa. També ha rebut el premi del cònsol general del Japó a Barcelona (2015).

## Referències

* 1 2 3 «Roger Ortuño: "La decoración o las erratas de la carta distinguen a un restaurante japonés de un chino reconvertido"» (en castellà), 25-10-2019. [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ «Còmic i gastronomia amb Roger Ortuño | Conferències i Debats | CaixaForum Barcelona». Arxivat de l'original el 2023-02-19. [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ «Roger Ortuño nos desvela los secretos de la gastronomía japonesa: ingredientes, restaurantes, regiones de Japón donde mejor se come… ¿Nos acompañas?» (en castellà). [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ ComerJapones. «Roger Ortuño nombrado Embajador de Buena Voluntad de la Gastronomía Japonesa • ComerJapones.com» (en castellà), 18-04-2016. [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ «El catalán Roger Ortuño nombrado Embajador Buena Voluntad Gastronomía Japón» (en castellà), 19-04-2016. [Consulta: 19 febrer 2023].
# Salem (Oregon)

Salem és la capital de l'estat d'Oregon, dels EUA, i la seu del comtat de Marion. És al centre de Willamette Valley, al costat del riu Willamette, que corre pel nord de la ciutat. El riu forma el límit entre els comtats de Marion i Polk, i el barri de West Salem és al Comtat de Polk. El nom de Salem prové de la paraula pau en les llengües semítiques (en àrab salam i en hebreu shalom). El Centre Cívic Vern Miller, que alberga les oficines de la ciutat i la biblioteca ha dedicat un espai públic amb el nom de "Plaça de la Pau" en reconeixement del nom de la ciutat. Històricament, Salem ha rebut el sobrenom de "Cherry City" (ciutat cirera) en relació als festivals de les cireres que s'hi van celebrar periòdicament durant el segle xx. La població estimada de Salem a data 1 de juliol de 2008 era de 154.510 habitants, i és la tercera ciutat més gran de l'estat després de Portland i Eugene. Salem és la principal ciutat de l'Àrea Metropolitana de Salem, una àrea metropolitana que comprèn els comtats de Marion i Polk, amb una població estimada de 378.570 habitants l'any 2007, cosa que la converteix en la segona més gran de l'estat.
Capitals d'estat dels Estats Units :
ALMontgomery
AKJuneau
AZPhoenix
ARLittle Rock
CASacramento
CODenver
CTHartford
DEDover
FLTallahassee
GAAtlanta
HIHonolulu
IDBoise
ILSpringfield
INIndianapolis
IADes Moines
KSTopeka
KYFrankfort
LABaton Rouge
MEAugusta
MDAnnapolis
MABoston
MILansing
MNSaint Paul
MSJackson
MOJefferson City
MTHelena
NELincoln
NVCarson City
NHConcord
NJTrenton
NMSanta Fe
NYAlbany
NCRaleigh
NDBismarck
OHColumbus
OKOklahoma City
ORSalem
PAHarrisburg
RIProvidence
SCColumbia
SDPierre
TNNashville
TXAustin
UTSalt Lake City
VTMontpelier
VARichmond
WAOlympia
WVCharleston
WIMadison
WYCheyenne
DCWashington$^1$ Territoris:
ASPago Pago
GUHagåtña
MPSaipan
PRSan Juan
VICharlotte Amalie :
$^1$ Capital federal. :
# Shirley Cheechoo

Shirley Cheechoo (Eastmain, Quebec, 1952) és una artista cree, casada amb el pintor Blake Debassige. A part de la pintura, ha estat actriu i dramaturga, autora de Path with no mocasins (1992) i Shadow people (1984) i del curtmetratge Silent Tears (1998), premiat al festival de Sundance, així com el serial televisiu Headbands and Moccasins. Va ser nomenada cancellera de la Universitat de Brock el juliol de 2015, la primera dona i la primera cancellera aborigen de la institució, càrrec que va exercir fins al 2020.
Ha rebut nombrosos premis, tant pel seu propi treball artístic com en reconeixement de les seves contribucions a la pràctica artística a tot Ontario. Aquests inclouen un National Aboriginal Achievement Award (ara els Indspire Awards) (2008), el Premier's Award for Excellence in the Arts (2012), el Reelworld Film Festival Visionary Award (2020), el Women in Film and TV Toronto Special Jury Award of Distinction (2021) i l'any 2018 va ser honrada al seu país amb l'Orde del Canadà.

## Referències

* ↑ Native American performance and representation. Tucson: University of Arizona Press, 2011, p. 126. ISBN 978-0-8165-0274-5.
* ↑ «Acclaimed native actor/director named Brock chancellor» (en anglès). St. Catharines Standard, 16-07-2015. Arxivat de l'original el 2015-07-22.
* ↑ Bajer, Erica. «Cheechoo makes Brock University history» (en anglès). Brock University, 17-10-2015. [Consulta: 15 març 2023].
* ↑ «Shirley Cheechoo honoured with 2022 OAC Indigenous Arts Award» (en anglès). Ontario Arts Council, 07-07-2022. [Consulta: 15 març 2023].
* ↑ «Shirley Cheechoo, Ron Foxcroft named to Order of Canada» (en anglès). CBC, 27-12-2018. [Consulta: 19 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Col·lecció d'art de Shirley Cheechoo (anglès)
* Recipient of National Aboriginal Achievement Awards Arxivat 2008-05-13 a Wayback Machine. (anglès)
* Film festival features Shirley Cheechoo, Adam Beach Arxivat 2010-09-25 a Wayback Machine. (anglès)
* Entrevista a YouTube (anglès)
* Fitxa de Shirley Cheechoo a IMDb (anglès)
# Shimazakiïta

La shimazakiïta és un mineral de la classe dels borats. Rep el nom en honor del doctor Hidehiko Shimazaki (島崎英彦) (2 de juny de 1939, Tòquio, Japó), professor emèrit de la Universitat de Tòquio, en reconeixement de les seves contribucions a la mineralogia dels skarn.

## Característiques

La shimazakiïta és un borat de fórmula química Ca₂B$_{2-x}$O$_{5-3x}$(OH)$_{3x}$, sent x = 0~0.06. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2010, sent publicada per primera vegada el 2013.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu Nacional de la Natura i la Ciència de Tòquio (Japó).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al Japó, concretament a la mina Fuka, a Bitchū (Ciutat de Takahashi, Prefectura d'Okayama), on es troba en filons en pedra calcària cristal·lina prop de skarns de gehlenita-spurrita, formant agregats de fins a 3 mm, on apareixe en làmines maclades de mida nanomètrica o lamel·lar, sent llavors de mida micròmetrica. Aquesta mina japonesa és l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Shimazakiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 21 gener 2022].
# Suso Cecchi d'Amico

Suso Cecchi d'Amico (italià: Suso Cecchi D’Amico) (Roma, 21 de juliol de 1914 - Roma, 31 de juliol de 2010) va ser una guionista de cinema i televisió italiana. Va ser una de les guionistes més famoses del cinema italià del seu temps, destacant per les seves col·laboracions amb Luchino Visconti, Vittorio De Sica o Mario Monicelli, en l'època del neorealisme italià. El 1980 va guanyar el Premi David di Donatello i el 1994 el Lleó d'Or del Festival de Venècia en reconeixement de la seva trajectòria. Se la coneixia com la reina de Cinecittà.
Va treballar entre d'altres amb:
* Luigi Zampa (Vivere in pace, 1947; L'onorevole Angelina, 1947; Processo alla città, 1952)
* Vittorio de Sica (El lladre de bicicletes, 1948; Miracle a Milaà, 1951)
* Luchino Visconti (Bellissima, 1951; Senso, 1954; Le notti bianche, 1957; Rocco e i suoi fratelli, 1960; Il gattopardo, 1963; Vaghe stelle dell'Orsa, 1965; Ludwig, 1973; Confidències, 1974; L'innocent, 1976)
* Alessandro Blasetti (Fabiola, 1949; Peccato che sia una canaglia,1955)
* Francesco Rosi (La sfida, 1957; Els venedors ambulants, 1959; Salvatore Giuliano, 1962)
* Luigi Comencini (Proibito rubare, 1948; Una finestra sobre Luna Park, 1956; Infantesa, vocació i primeres experiències de Giacomo Casanova, venecià, 1969, a més de les sèries televisives Les aventures de Pinotxo, 1972; Cuore, 1983, i La storia 1986).
* Mario Monicelli (Proibito (1954), I soliti ignoti (1958), Casanova ‘70 (1965), Bertoldo, Bertoldino e... Cacaseno (1984), I picari (1987), Il male oscuro (1990), Rossini! Rossini! (1991) i Le rose del deserto (2006)).

## Referències

* 1 2 «Suso Cecchi d'Amico». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cécchi d'Amico, Suso» (en italià). Enciclopedia Treccani. [Consulta: 6 gener 2023].
* ↑ «Suso Cecchi D'Amico, la "regina" di Cinecittà -» (en italià). Cinema. Rai, 01-06-2022. [Consulta: 6 gener 2023].
# Teresa Mattei

Teresa Mattei (Gènova, 1 de febrer de 1921 - Lari, 12 de març de 2013) va ser una política i activista feminista italiana. Va ser militant comunista i partisana durant la seva joventut i membre de la comissió parlamentària que va redactar la Constitució de la República Italiana.
Nascuda a Gènova el 1938, ben aviat va destacar-se pel seu activisme anti-racista i antifeixista. El 1944 va graduar-se en filosofia a la Universitat de Florència i va unir-se a la resistència italiana amb el sobrenom de Partigiana Chicchi. Aquell mateix any va participar en el complot que acabaria amb l'assassinat del ministre feixista Giovanni Gentile.
Després de la guerra va ser candidata a l'Assemblea Constituent italiana pel Partit Comunista Italià. Amb 25 anys va ser la membre més jove de la comissió que va redactar la constitució italiana. El 1957 va ser expulsada del partit per la seva oposició al estalinisme i a les polítiques del líder del partit Palmiro Togliatti. Posteriorment va esdevenir directora de la Unió de Dones Italianes.
El 2005 va ser distingida amb la Gran Creu del Mèrit de la República Italiana, en reconeixement de la seva trajectòria. Va ser la mare de l'escriptor Gianfranco Sanguinetti.

## Referències

* ↑ «Addio a Teresa Mattei, era l'ultima donna rimasta tra le elette alla Costituente» (en italià), 12-03-2013. [Consulta: 30 abril 2019].
* ↑ «Teresa Mattei, una luchadora contra el fascismo». La Izquierda Diario, 01-02-2018.
# Unió Romaní

La Unió Romaní és una organització no governamental dedicada a la defensa i desenvolupament social i cultural de la comunitat gitana a l'Estat espanyol. Fundada en 1986 i disolta al 2022. Fou el seu president des d'aquesta data per l'ex-eurodiputat Juan de Dios Ramírez Heredia. La seva seu és al carrer Peracamps de Barcelona.
Té com a àmbit de treball el territori espanyol i participa amb la Unió Romaní Internacional en les activitats que persegueixen el reconeixement de la cultura del poblo gitano com un valor de la cultura universal.
S'estructura com una federació d'associacions gitanes de tot Espanya. L'Assemblea General, que reuneix als delegats de les associacions gitanes associades a la Unió Romaní cada 3 anys, escull la Junta Directiva i Comitè Nacional. Té com a àmbit de treball el territori espanyol i participa amb la Unió Romaní Internacional en les activitats que persegueixen el reconeixement de la cultura del poblo gitano com un valor de la cultura universal.
L'any 2011 guanyà el Premi Pere Casaldàliga per la solidaritat que atorga el Festival Internacional de Cinema Solidari de Navarcles Clam en reconeixement de la seva tasca solidària i social.

## Referències

* ↑ Quienes Somos Arxivat 2015-04-03 a Wayback Machine. al web d'UR

## Vegeu també

* Juana Fernández Cortés
# Walter Reginald Brook Oliver

Walter Reginald Brook Oliver (7 de setembre de 1883, Tasmània - 16 de maig de 1957), fou un naturalista, botànic, explorador, malacòleg, ornitòleg, curador, i escriptor neozelandès.
L'any 1896 la seva família arriba a Tauranga (Nova Zelanda). Després dels seus estudis mitjans, comença a treballar a la Duana de Wanganui, i després en altres ports. En cada lloc va registrant flora o fauna, que comparteix amb altres entusiastes amateurs.
L'any 1908 participa d'una expedició científica de deu mesos de durada al grup d'illes Kermadec.
Tota la Primera Guerra Mundial serveix en les Forces Expedicionàries de Nova Zelanda. A la seva tornada, va canviar molt de caràcter, fent-se solitari. Està cinc mesos a Tahití (1919).
L'any 1920 guanya un lloc en el Museu Dominion, com a científic assistent sènior; treballant durant diversos anys en el re-examen del Manual de flora de Cheeseman, publicant-se el 1925. En aquesta època, comença estudis en el Victoria University College, graduant-se B.sc., seguint un títol en Zoologia, i arribant al M.sc. amb honors de primera classe, l'any 1928. Prèviament havia estat triat Membre de la Royal Society de Nova Zelanda. L'any 1928 ascendeix a director del Dominion Museum. El 1936 obté el seu Ph.D..
El novembre de 1956, amb la seva segona esposa Helen Laing exploren l'illa Norfolk, començant una recerca botànica de llarga durada.

## Algunes publicacions

* 1923 : Marine Littoral Plant and Animal Communities in New Zealand
* 1924 : Report of the Sixteenth Meeting of the Australasian Association for the Advancement of Science. Wellington Meeting, gener 1923
* 1928 : The Flora of the Waipaoa Series (Later Pliocene) of New Zealand
* 1930 : New Zealand Birds
* 1934 : Revision of the Genus Coprosma
* 1935 : The genus Coprosma
* 1948 : Nature Study : Plants and Animals of New Zealand
* 1949 : The Moas of New Zealand and Australia
* 1950 : The Fossil Flora of New Zealand in Tuatara. Vol. 3, I. 1
* 1951 : Botanical Discovery in New Zealand: The Resident Botanists
* 1951 : Botanical Discovery in New Zealand: The Visiting Botanists

## Honors

* 1936: "Medalla i Premi Hector" per estudis botànics, per la Royal Society de Nova Zelanda
* 1950: guardonat amb la "Hutton Memorial Medal" en reconeixement de la seva atenció a la zoologia i botànica

## Abreviatura

L'abreviatura Oliver es fa servir per indicar Walter Reginald Brook Oliver com autoritat en la descripció i taxonomia dins la zoologia.

## Referències

* ↑ Coan, E. V.; Kabat A. R.; Petit R. E. (15 de febrer de 2009). 2,400 years of malacology Arxivat 2018-10-05 a Wayback Machine., 830 pp. & 32 pp.
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Enllaços externs

* Extensa bibliografia
* WRB Oliver, Enciclopèdia de Nova Zelanda 1966
* Alguns (no tots) articles de Walter Oliver, Transactions and Proceedings of the Royal Society of New Zealand
* Cites bibliogràfiques