OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amàlia Tineo i Gil

Amàlia Tineo i Gil (Navarra, 22 de juliol de 1909 – Barcelona, 22 de gener de 2007) fou una intel·lectual, filòsofa i professora catalana.
D'origen navarrès, va venir molt aviat a Barcelona. Va estudiar Magisteri i va ingressar a la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de Barcelona el curs 1929-1930, on coincidí amb Salvador Espriu, Mercè Montañola, Bartomeu Rosselló-Pòrcel i Dolors Solà i Creus. Junts van participar en el Creuer Universitari pel Mediterrani d'estudiants de Madrid i Barcelona de l'any 1933, on bastiren una sòlida amistat. Tineo, Espriu i Roselló (amb qui festejà) formaren un grup generacional i ella fou marmessora dels papers pòstums dels seus dos amics. Salvador Espriu dedicà a Amàlia - «Melània», al 1949, el poemari Les cançons d'Ariadna.
Llicenciada en Filosofia amb premi extraordinari el juliol de 1934, va sol·licitar la realització de la tesi doctoral «La intuición en Husserl», dirigida per Joaquim Xirau. L'any 1935 fou professora associada a la Universitat de Barcelona, on va aglutinar un grup de joves estudiants. Sembla que al 1936 va ser ajudant del Seminari de Pedagogia i ajudant interina de la Facultat de Filosofia i Lletres, fins al 1943 i auxiliar de classes pràctiques sense retribució, fins al 1946.
Professora de Filosofia a la Secció d'ensenyament mitjà espanyol del Liceu Francès de Barcelona des del primer moment, al 1968 fou cofundadora de l'Escola Aula, amb Pere Ribera i Jordi Sarsanedas. Després de la Guerra Civil i en condicions d'exili interior va ser professora a l'Institut Isaac Albéniz de Badalona. Amb les seves amigues Eulàlia Presas i Plana i Carmina Pleyan fou un símbol de l'alliberament de la dona en els anys republicans.

## Referències

* ↑ «Esquela Amàlia Tineo Gil». La Vanguardia, 23-01-2007. [Consulta: 24 maig 2024].
* 1 2 3 4 «S'ha mort la intel·lectual i professora Amalia Tineo cofundadora de l’Escola Aula». Vilaweb, 23 enero 2007 [Consulta: 21 març 2023].
* 1 2 3 Les primeres professores de la Universitat de Barcelona. Barcelona: Edicions de la Universitat de Barcelona.
* 1 2 «Arenys homenatja Amàlia Tineo, gran amiga d'Espriu». Ajuntament d'Arenys de Mar, 2013. [Consulta: 21 març 2023].
* ↑ Garcia Alonso, Francisco; Fullola i Perico, Josep Maria. El sueño de una generación. El crucero universitario por el Mediterráneo de 1933 (en castellà). Edicions Universitat Barcelona, 2006, p.63. ISBN 8483384833.
* ↑ Batista, Antoni «Les Cançons d’Ariadna, de Salvador Espriu». Eines, 15, estiu 2011, pàg. 26 i 27. Arxivat de l'original el 2013-08-12 [Consulta: 24 maig 2024].
# Mount Morris (Illinois)

Mount Morris és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 3.013 habitants 1.259 habitatges, i 810 famílies. La densitat de població era de 994,3 habitants/km².

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* ↑ «Fact Sheet- Mount Morris». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mount Morris». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Vera Lantratova

Vera Lantratova (Bakú, 11 de maig de 1947 - 19 d'abril de 2021) fou una jugadora de voleibol àzeri que va competir per la Unió Soviètica durant la dècada de 1960.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics de Ciutat de Mèxic, on va guanyar la medalla d'or en la competició de voleibol. En el seu palmarès també hi destaca la victòria al Campionat del Món de voleibol de 1970 i el Campionat d'Europa de voleibol de 1967.

## Referències

* ↑ «Vera Lantratova Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 24 setembre 2019].
# Joaquim Maria Sanromà i Creus

Joaquim Maria Sanromà i Creus (Barcelona, 13 de setembre de 1828 - Madrid, 7 de gener de 1895) fou un economista català, diputat a les Corts Espanyoles durant el sexenni democràtic i membre de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques

## Biografia

Es llicencià en dret a la Universitat de Barcelona, però el 1853 es va establir a Madrid, on adoptà la ideologia liberal i el lliurecanvisme en economia, influït per Fréderic Bastiat. Entre 1854 i 1858 va obtenir la càtedra d'economia política i dret administratiu a la Universitat de Santiago de Compostel·la aplicant el sistema d'ensenyament que després adoptaria el krausisme, cosa que li provocà alguns enfrontaments amb les autoritats eclesiàstiques. Després fou catedràtic de comerç a l'Escuela Superior de Comercio de Madrid i catedràtic de dret marítim i història mercantil de la Universitat de Madrid.
Era bon amic de Laureà Figuerola, i quan aquest va ser nomenat ministre d'Hisenda el 1868 el va nomenar sotssecretari personal, participant en la reforma aranzelària que provocà la repulsa dels industrials catalans. Favorable a l'abolició de l'esclavatge, fou vocal de la Junta directiva fundacional de la Societat Abolicionista Espanyola el 1865-1868, vicepresident en la de 1870 i president en la 1880-1881. Fou elegit diputat del Partit Liberal per Puerto Rico a les eleccions generals espanyoles de 1871, abril de 1872, agost de 1872 i 1873. Destacà com a gran orador parlamentari i la seva signatura encapçalà el projecte de llei d'abolició de l'esclavitud a Puerto Rico presentada el 19 de novembre de 1872.
Després de la Primera República Espanyola es dedicà a l'estudi dels problemes socials, a denunciar les condicions de treball de dones i nens i sobre l'esclavitud a Cuba, pronunciant conferències a l'Associació per a la Reforma dels Aranzels i a l'Ateneo de Madrid. El 1885 Eugenio Montero Ríos el nomenà membre del Consell d'Instrucció encarregat de reformar les escoles d'arts i oficis per a formar als futurs treballadors.

## Obres

* Política del taller (1876) estudis sobre problemes socials.
* Mis memorias (1828-1868) (1887) estampes sobre la vida barcelonina d'aquells anys.

## Enllaços externs

* «Joaquim Maria Sanromà i Creus». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Biografies d'abolicionistes
* Las claves de la reorganización de la formación profesional en España bajo el prisma liberal: Eugenio Montero Ríos y Joaquín Sanromá per Susana Martínez Rodríguez.
# Joan Sedó i Peris-Mencheta

Joan Sedó i Peris-Mencheta (Barcelona, 1908 — 8 d'abril de 1966) fou un col·leccionista i cervantista català, acadèmic de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.
Per part de mare, era net del periodista i polític valencià Francisco Peris Mencheta i per part de pare era net de l'industrial i polític Antoni Sedó Pàmies, fill de l'empresari i erudit Artur Sedó i Guixard i germà d'Alfred Sedó i Peris-Mencheta. Llicenciat en dret el 1928, va treballar dirigint empreses familiars a la Colònia Sedó i durant la dictadura franquista fou diputat de la Diputació de Barcelona, president del Club Marítim de Barcelona i vicepresident de la Junta de Museus de Barcelona.
Influït pel col·leccionisme cervantí d'Isidre Bonsoms i Sicart, des de 1926 va reunir la col·lecció de llibres de tema cervantí considerada com a més important del món. Entre els objectes col·leccionats hi destaquen edicions del Quixot, de les que el 1959 havia aplegat 2.047 edicions en 3,873 volums, d'elles 53 del segle xvii i 124 del segle xviii. Va formar part des dels seus inicis de l'Associació de Bibliòfils de Barcelona i el 1948 ingressà a l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.
A la seva mort va disposar que dos anys després de la seva defunció (1968) la seva col·lecció passés a Patrimoni Nacional Durant molts anys va estar a la Biblioteca Nacional d'Espanya. Actualment la col·lecció està integrada en la Biblioteca de Catalunya.

## Obres

* El comentario de Clemencín (1944)
* Ensayo De Una Bibliografía De Miscelánea Cervantina. Comedias, Historietas, Novelas, Poemas,zarzuelas, Etc. Inspiradas En Cervantes o En Sus Obras. Barcelona, 1947.
* Contribución a la historia del coleccionismo cervantino y caballeresco (1948)

## Referències

* ↑ Juan Sedó Peris Mencheta (1908-1966), donquixote.com
* ↑ La Colección Juan Sedó, a El Siglo de Torreón
* ↑ Juan Sedó – Por Luis Ortega, diario de avisos.com
* ↑ Montserrat Bacardí, Imma Estany. El Quixot en català. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2006, p.111-113.
* ↑ «Joan Sedó i Peris-Mencheta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Eliseu Vilaclara

Eliseu Vilaclara i Ribas (Barcelona, 16 d'abril de 1960) és físic i meteoròleg català.
Llicenciat en Ciències Físiques per la Universitat de Barcelona (UB) el 1983, la seva vinculació al món acadèmic va començar el 1985, quan va exercir de professor de física i matemàtiques a l'Escola Pia de Llúria, i de física a l'Escola Superior d'Agricultura de Barcelona dependent de la Diputació de Barcelona i posteriorment de la UPC. També ha exercit de professor de predicció operativa al màster de Climatologia Aplicada de la Universitat de Barcelona.
En l'àmbit professional, entre 1992 i 1996 va treballar com a tècnic del llavors Departament de Medi Ambient i Habitatge de la Generalitat de Catalunya, en temes de contaminació atmosfèrica, ozó troposfèric i pluja àcida. El 1996, amb el naixement del Servei Meteorològic de Catalunya (SMC), va incorporar-s'hi com a cap de Secció de Predicció. El 2002, amb la constitució del SMC com a empresa pública, va passar a ser cap de l'Àrea de Predicció. El 2011 va passar a estar vinculat a la Unitat Comercial del SMC i, des del 2013, al Grup de Meteorologia Aplicada, treballant principalment en la certificació del SMC com a proveïdor d'informació meteorològica de suport a la navegació aèria i en la certificació de qualitat ISO 9001. Durant la seva carrera professional, també ha exercit de conductor d'informació meteorològica a TV3 (1985-1988) i a TVE Catalunya (1989-1992), i ha publicat articles en revistes especialitzades i ha participat en nombrosos congressos vinculats a aquesta matèria.
El novembre de 2018 fou nomenat director del Servei Meteorològic de Catalunya, substituint en el càrrec l'anterior director, Oriol Puig.

## Referències

* 1 2 3 «Eliseu Vilaclara dirigirá Meteocat La Generalitat pone al exmeteorólogo de TV-3 y TVE al frente del Servei Meteorològic de Catalunya». El Periódico, 14-11-2018 [Consulta: 28 juliol 2020].
* 1 2 3 «El ex meteorólogo de TV3 y TVE Eliseu Vilaclara, nuevo director del Meteocat». La Vanguardia, 13-11-2018 [Consulta: 28 juliol 2020].
* ↑ Redacció, Consell de «Terminàlia parla amb Eliseu Vilaclara i Ribas, del Servei Meteorològic de Catalunya». Terminàlia, 11, 17-06-2015, pàg. 45–49. ISSN: 2013-6706.
# Josep Call Balaguer

Josep Call Balaguer (Barcelona, 1967) és un psicòleg compatiu especialitzat en cognició de primats.
Va néixer el 1966 a Barcelona. Es va llicenciar en psicologia el 1990 per la Universitat Autònoma de Barcelona, posteriorment, va obtenir un màster en psicologia el 1995 i un doctorat en psicologia el 1997 per la Universitat d'Emory (Estats Units). Entre el 1997 i el 1999 va ser professor a l'Escola de Ciències Biològiques de la Universitat de Liverpool. El 1999 es va traslladar a l'Institut Max Planck d'Antropologia Evolutiva a Leipzig (Alemanya) on actualment és científic, cofundador i codirector del Centre de Recerca en Primats Wolfgang Köhler. Call també manté el càrrec de professor en Orígens Evolutius de la Ment a la Universitat de St Andrews (Escòcia).
La seva investigació se centra en els processos cognitius que actuen en la resolució de problemes socials i ecològics en els animals, especialment els homínids. Call ha desenvolupat maneres innovadores d'avaluar el raonament deductiu, la planificació del futur i les habilitats de prendre perspectives diferenciades en ocells i mamífers. L'objectiu últim de la seva investigació, que s'enfoca en l'estudi de múltiples espècies, és contribuir al coneixement de l'evolució de la cognició.
Entre altres temes, Call ha treballat en identificar els processos cognitius i culturals que distingeixen els humans dels seus parents, els primats més propers, els grans simis. Ha publicat dos llibres i gairebé dos-cents articles d'investigació. També ha escrit capítols de llibres sobre la cognició i el comportament de simis i altres animals. Actualment és l'editor de la revista Journal of Comparative Psychology i membre de l'equip editorial d'altres revistes acadèmiques.

## Selecció d'obres

* Tomasello, M. & Call, J. (1997). Primate cognition. New York: Oxford University Press.
* Call, J. & Tomasello, M. (2007). The gestural communication of apes and monkeys. Manhaw NJ: LEA.
* Tomasello, M., Carpenter, M., Call, J., Behne, T. & Moll, H. (2005). Understanding and sharing intentions: The origins of cultural cognition. Behavioral and Brain Sciences, 28, 1-17.
* Jensen, K., Call, J. & Tomasello, M. (2007). Chimpanzees are rational maximizers in an ultimatum game. Science, 318, 107-109.
* Call, J. & Tomasello, M. (2008). Does the chimpanzee have a theory of mind? 30 years later. Trends in Cognitive Sciences, 12, 187-192.

## Referències

* ↑ «Josep Call on Studying Cognition in Animals». ScienceWatch.com, 8-2011.
* ↑ Amiguet, Lluís. «Josep Call "Me pregunto si los simios recuerdan su infancia"» (en castellà). La Vanguardia, 05-01-2012. [Consulta: 27 març 2018].
* 1 2 «Josep Call - University of St Andrews» (en anglès). University of St Andrews. [Consulta: 27 març 2018].
* ↑ «Professor Josep Call CorrFRSE» (en anglès). The Royal Society of Edinburgh. [Consulta: 27 març 2018].

## Enllaços externs

* Web oficial de Josep Call
# Departaments de Colòmbia

Els departaments són les divisions politicoadministratives de la República de Colòmbia. La Constitució de 1991 estableix que Colòmbia és una República Unitària que es divideix administrativament i política en 33 divisions: 32 departaments, els quals són governats des de les seves respectives ciutats capitals, i un únic Districte Capital (Bogotà). Els departaments formen regions geogràfiques, culturals i econòmiques.
A més hi ha els districtes especials i les Àrees Metropolitanes. Els primers corresponen a centres urbans d'importància nacional com el Districte Capital de Bogotà i els segons corresponen a la integració subregional de les capitals departamentals. La sobirania recau sobre la Nació com a unitat. Al mateix temps, Colòmbia s'organitza sota el principi de descentralització administrativa, mitjançant el qual gran part de l'administració de l'Estat es reparteix entre els 32 departaments i els seus municipis. Els 32 departaments són els següents (entre parèntesis figuren les seves respectives capitals):
* Amazones (Leticia)
* Antioquia (Medellín)
* Arauca (Arauca)
* Atlàntic (Barranquilla)
* Bogotà Districte Capital (Bogotà DC)
* Bolívar (Cartagena)
* Boyacá (Tunja)
* Departament de Caldas (Manizales)
* Departament de Caquetá (Florencia)
* Casanare (Yopal)
* Departament del Cauca (Popayán)
* Departament del Cesar (Valledupar)
* Córdoba (Montería)
* Cundinamarca (Bogotà)
* Chocó (Quibdó)
* Guainía (Puerto Inirida)
* La Guajira (Rioacha)
* Guaviare (San José de Guaviare)
* Huila (Neiva)
* Magdalena (Santa Marta)
* Meta (Villavicencio)
* Nariño (San Juan de Pasto)
* Norte de Santander (Cúcuta)
* Putumayo (Mocoa)
* Quindío (Armenia)
* Risaralda (Pereira)
* San Andrés y Providencia (San Andrés)
* Santander (Bucaramanga)
* Sucre (Sincelejo)
* Tolima (Ibagué)
* Valle del Cauca (Cali)
* Vaupés (Mitú)
* Vichada (Puerto Carreño)
# Jorge Alberto González Barillas

Jorge Alberto González Barillas (13 de març, 1958 a San Salvador), popularment conegut com a Mágico González, és un exfutbolista salvadorenc.
Davanter de gran qualitat, però amb una vida molt esbojarrada (molt afeccionat a la vida nocturna), és considerat per molts especialistes com el millor futbolista salvadorenc de la història.
González començà la seva carrera professional el 1975 al club Administración Nacional de Telecomunicaciones (ANTEL). Després defensà els colors de l'Independiente San Vicente, abans de fitxar pel Club Deportivo FAS, un dels principals equips de la lliga del seu país. Al Salvador rebé el sobrenom de Mago (mag), essent lleugerament modificat per Mágico (màgic) quan arribà a Espanya.
Tant Atlètic de Madrid com Cadis CF s'interessaren pel seu fitxatge el 1982, però fou finalment l'equip andalús qui aconseguí els seus serveis. Al Cadis passà els millors anys de la seva vida professional i es convertí en un autèntic ídol a la ciutat. L'any 1984 participà en una gira pels Estats Units amb el FC Barcelona de Diego Maradona. Problemes amb el seu entrenador Benet Joanet el portaren a fitxar pel Reial Valladolid després de la temporada 1984-85, però tot just nou partits després tornà a Càdis. En total marcà 57 gols en 183 partits pel club andalús entre 1982 i 1991. Acabà la seva carrera al seu país natal, al FAS i al San Salvador FC.
González debutà amb la selecció del Salvador l'1 de maig de 1979 en un amistós davant Mèxic. En total disputà 48 partits amb la selecció, inclosa la seva participació en la fase final de la Copa del Món de 1982.

## Referències

* ↑ During the 80's - His Spanish football spell (castellà); Diari Marca
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/1984/02/05/pagina-8/1104349/pdf.html

## Enllaços externs

* Web de tribut Arxivat 2008-12-12 a Wayback Machine. (castellà)
# William McIntosh

Wiliam McKintosh o Tustunnuggee Hutke (guerrer blanc) (Coweta, 1775-1825). Cabdill creek, fill d'un escocès i d'una creek anomenada Senoya. Parent d'Alexander McGillivray, el 1800 fou nomenat micco de Coweta. Es va enriquir venent carn a l'exèrcit nord-americà, i per això va lluitar al seu costat a la Guerra Creek del 1813, en contra de Menawa, que donava suport a Tecumseh (cabdill shawnee), cosa que l'enfrontaria amb Menawa, aleshores cap dels Upper. El 1825 va signar el Tractat d'Indian Springs pel qual cedia gairebé tot el territori creek als Estats Units a canvi de marxar a Oklahoma. Això provocà que un consell creek el condemnés a mort i l'assassinés.

## Enllaços externs

* (anglès) Biografia en anglès
* (anglès) McIntosh Biografia a l'Encyclopedia of American Indians Arxivat 2005-12-10 a Wayback Machine.
# Dolores Miralles Esteve

Dolores Miralles Esteve, també coneguda com Lolita Miralles (Elda, 12 d'octubre de 1918 - Elda, 29 d'octubre de 2012) fon una empresaria del calcer valenciana.
Fon filla de Basiliso Miralles Botella, president del PSOE d'Elda i un dels fundadors de la Cooperativa de Casas del Progreso i de la Mutualidad Médico-Quirúrgica. Comença a treballar als setze anys, fon la primera dona en formar part de l'Associació de Fabricants de Calcer i des del 1948, la primera propietària d'una fàbrica de calcer.

## Referències

* 1 2 3 Pérez, Toñi. «Calles de Elda con nombre de mujer: Lolita Miralles Esteve y Maruja Ycardo Agulló», 12-05-2021. [Consulta: 22 maig 2021].
# Kansas

Kansas és un estat de l'Oest Mitjà dels Estats Units d'Amèrica. Kansas és una paraula sioux que significa 'gent del vent del sud'.

## Història

Durant milers d'anys el que avui és Kansas va ser la llar de nombroses i diverses tribus natives americanes. Les tribus a la part oriental de l'estat vivien en llogarets al llarg de les valls fluvials, mentre que les tribus en la part occidental de l'estat eren ramaders seminòmades i caçadors de bisons.
En 1803, la major part de la moderna Kansas va ser assegurat pels Estats Units com a part de la Compra de la Louisiana. El sud-oest de Kansas, però, seguiria sent una part d'Espanya, Mèxic i la República de Texas fins a la conclusió de la Intervenció Nord-americana a Mèxic el 1848. De 1812 a 1821, Kansas era part del Territori de Missouri.
Kansas va ser colonitzada pels europeu-americans en la dècada de 1830, però el ritme es va accelerar en la dècada de 1850, enmig de les guerres polítiques sobre el tema de l'esclavitud.
Quan s'obre oficialment l'assentament per part del govern dels EUA el 1854, abolicionistes de Nova Anglaterra i esclavistes de Missouri van acudir al territori per determinar si Kansas s'havia de convertir en un estat lliure o un estat esclavista. Així, l'àrea era un planter de violència i caos en els seus primers dies. Els abolicionistes van prevaldre i el 29 de gener de 1861, Kansas va entrar a la Unió com un estat lliure. Després de la Guerra Civil, la població de Kansas va créixer ràpidament, quan onades d'immigrants convertiren la prada en terres de cultiu.
En 1881 Kansas es converteix en el primer estat dels EUA a prohibir les begudes alcohòliques.

## Amerindis

Segons el cens dels EUA del 2000 a l'estat hi havia censats 49.236 amerindis nord-americans (1,5%). Per tribus les principals són els cherokees (14.215), potawatomi (2.922), choctaws (2.076), sioux (1.523), creek (1.252), blackfoot (927), navahos (898), kickapoo (886), apatxes (861), osage (711), iroquesos (718), lenape (616), chickasaw (517) i kaw (240).

## Àrees protegides

* Lloc Històric Nacional de Brown contra Consell d'Educació
* Lloc Històric Nacional del Fort Larned
* Lloc Històric Nacional del Fort Scott
* Lloc Històric Nacional de Nicodemus
* Reserva Nacional de la Prada d'Herbes Altes

## Referències

* ↑ «Treaty of Guadalupe Hidalgo». www.ourdocuments.gov. [Consulta: 27 juny].
* ↑ «Today in History: January 29». Memory.loc.gov. [Consulta: 31 juliol 2010].
* ↑ «Kansas Quick Facts». governor.ks.gov. Arxivat de l'original el 11 de maig 2011. [Consulta: 30 desembre 2010].
* ↑ «"Kansas Liquor Law," Kansas Legislative Research Department (2003)». Arxivat de l'original el 2013-10-22. [Consulta: 25 febrer 2013].
* ↑ «Brown v. Board of Education National Historic Site (U.S. National Park Service)».
* ↑ «Fort Larned National Historic Site (U.S. National Park Service)».
* ↑ «Fort Scott National Historic Site (U.S. National Park Service)».
* ↑ «Nicodemus National Historic Site (U.S. National Park Service)».
* ↑ «Tallgrass Prairie National Preserve (U.S. National Park Service)».

## Vegeu també

* Bandera de Kansas
* Llista de peixos de Kansas
* Segell de Kansas
* Llei de Kansas-Nebraska
# John Chupco

John Chupco (Florida, 1821 - Nació Seminola d'Oklahoma, 17 de febrer de 1881) fou un líder de la banda Hvteyievike, o Nouvinguts, dels Seminola durant el temps del seu trasllat forçós a Territori Indi. De 1861 a 1866 va servir com a cap dels seminola que van donar suport a la Unió; la tribu es va dividir sobre la seva lleialtat durant la guerra, i molts van donar suport a la Confederació.

## Primers anys i educació

John Chupco néixer a Florida. Va fou educat de manera tradicional.

## Carrera

En el moment de la deportació forçosa seminola, Chupco ser cap de la banda Hvteyievike, que va dirigir des de Florida fins al Territori Indi sota la deportació.
En 1861, quan va començar la Guerra Civil dels Estats Units, Chupco va servir com a cap de ciutat. Ell es va negar a signar un tractat entre el seminola i els Estats Confederats d'Amèrica. El lideratge seminola i els membres es van dividir, igual que els Cherokees.
El poble tribal de Chupco va seguir Opothleyahola, el líder creek lleial a la Unió i es va traslladar a Kansas. Allí Chupco es va allistar a l'Exèrcit de la Unió i finalment es va convertir en un primer sergent de la Companyia F, Primer Regiment de la Guàrdia Nacional Índia.
Des de 1861 a 1866, Chupco va exercir com a cap dels seminola que recolzaven la Unió, i després de la guerra va ser un Comissió Delegada del Tractat del Sud. John Jumper va portar als seminoles aliat amb la Confederació. La divisió entre els seminoles va durar fins a 1872.
Durant la Reconstrucció Chupco animar a la seva tribu a reconstruir la seva nació. En 1869, es va unir a la congregació de l'Església Presbiteriana a Wewoka. Es va convertir en agricultor i ramader i es va resistir a la creació del territori d'Oklahoma.

## Mort

John Chupco va morir el 17 de febrer de 1881 a la Nació Seminola.

## Vegeu també

* Societat de les Quatre Mares

## Notes

* 1 2 3 4 5 6 May, Jon D. "Chupco, John (ca. 1821–1881)." Arxivat 2014-09-10 a Wayback Machine. Oklahoma Historical Society's Encyclopedia of Oklahoma History and Culture. Retrieved 29 Jan 2012.

## Referències

* "Hvteyievike Band." Accessed 08/29/06.
* "Seminole Nation Leaders." Accessed 12/06/06.

## Enllaços externs

* US Treaty with the Seminole 1866 Arxivat 2006-09-02 a Wayback Machine.