OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alessandro nell'Indie (Pacini)

Alessandro nell'Indie (Alessandro a l'Índia) és una òpera en dos actes composta per Giovanni Pacini sobre un llibret d'Andrea Leone Tottola, basat en Alessandro nell'Indie de Pietro Metastasio. S'estrenà al Teatro di San Carlo de Nàpols el 29 de setembre de 1824.

## Origen i context

En aquesta ocasió, Pacini va requerir els serveis de dos llibretistes que ja havien col·laborat amb Rossini, els napolitans Giovanni Schmidt i Andrea Leone Tottola, per modernitzar i polir el veterà llibret metastasià, que per aquell temps ja tenia ni més ni menys que 98 anys. El resultat va ser un text amb una trama més senzilla i uns versos menys barrocs.

## Argument

La història es basa en la clemència d'Alexandre el Gran cap al derrotat Poros, rei del que actualment seria el territori de Panjab (Índia). Una rivalitat política, complicada per l'ambició del general Gandarte, afegint l'inevitable conflicte d'un triangle amorós amb la presència de la princesa Cleofide, pel cor de la qual competeixen els dos monarques.

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2014-10-08. [Consulta: 21 gener 2015].
# Dorothea Christiane Erxleben

Dorothea Christiane Erxleben (el seu cognom de naixement era Leporin) coneguda també com a Dorothea Erxleben (Quedlinburg, 13 de novembre de 1715 - 13 de juny de 1762), va ser una metgessa alemanya, coneguda per haver estat la primera dona a obtenir un doctorat en medicina a Alemanya, a la Universitat de Halle l'any 1754.
Dorothea Christiane Leporin va néixer en una família educada de classe mitjana. El seu pare, el metge Christian Polycarp Leporin, era fill d'un pastor protestant i partidari de l'escolarització de les noies. La seva mare, Anna Sophia Leporin (nascuda Meinecke) era també filla d'un pastor protestant i tot que no havia anat a escola, sabia llegir i escriure. Va ser una nena malaltissa, que passava mot de temps enllitada i, per evitar l'avorriment, el seu pare li deixava, a més de la Biblia, llibres de llatí, anatomia, botànica i llatí. Als vuit anys estudiava a costat d'un germà seu fins que ell va començar a anar a l'escola municipal, on les nenes no podien anar.
Va ser instruïda en medicina pel seu pare quan encara era molt jove. La científica italiana Laura Bassi (professora universitària) la va inspirar a lluitar pel seu dret a practicar la medicina.
L'any 1742 va publicar un tractat argumentant que la dona hauria de poder accedir a la universitat. Després de ser admesa a estudiar gràcies a una dispensa de Frederic el Gran, Erxleben va rebre el doctorat en medicina de la Universitat de Halle l'any 1754, on va analitzar els obstacles que impedeixen estudiar a la dona, sent mestressa de casa i tenint cura de la família.
El seu fill fou el naturalista alemany Johann Christian Erxleben (1744-1777).

## Referències

* ↑ «Erxleben, Dorothea Christiane (1715-1762)» (en anglès). History of Women Philosophers and Scientists. Paderborn University. [Consulta: 5 maig 2022].
* ↑ Bolter 2002, 2002, p. 16.
* ↑ Bolter, 2002, p. 29.
* ↑ Bolter, 2002, p. 32.
* 1 2 Sutherland, M. 1985. Mujeres que enseñan en Universidades (Trentham Books) p. 118
* ↑ Offen, K. 2000. European Feminisms, 1700-1950: A Political History (Stanford University Press) p. 43

## Bibliografia

Bolter, Christina. Dorothea Erxleben: Eighteenth-century role model for today's working parent (pdf) (en anglès). University of Hawai'i, desembre 2002.
# Schoenus

Schoenus és un gènere de la família de les ciperàcies de plantes herbàcies amb 367 espècies.

## Taxonomia

* Schoenus acuminatus
* Schoenus andrewsii
* Schoenus armeria
* Schoenus badius
* Schoenus benthamii
* Schoenus brevifolius
* Schoenus capillifolius
* Schoenus centralis
* Schoenus clandestinus
* Schoenus cruentus
* Schoenus curvifolius
* Schoenus discifer
* Schoenus efoliatus
* Schoenus elegans
* Schoenus falcatus
* Schoenus ferrugineus
* Schoenus globifer
* Schoenus grandiflorus
* Schoenus latitans
* Schoenus nanus
* Schoenus natans
* Schoenus nigricans
* Schoenus nitens
* Schoenus sculptus
* Schoenus sesquispiculus
* Schoenus subbarbatus
* Schoenus subflavus
* Schoenus tendo

## Referències

* ↑ http://biopl-a-181.plantbio.cornell.edu
# Tractat de París (1898)

El Tractat de París de 1898 -signat el 10 de desembre de 1898- va acabar la Guerra Hispano-estatunidenca i mitjançant el qual, Espanya va abandonar les seves demandes sobre Cuba, que va declarar la seva independència. Filipines, Guam i Puerto Rico van ser oficialment lliurades als Estats Units per 20 milions de dòlars.
Tot i que durant les negociacions Espanya va intentar incloure nombroses esmenes, finalment no va tenir més remei que acceptar totes i cadascuna de les imposicions nord-americanes, ja que havia perdut la guerra i era conscient que el superior poder armamentístic nord-americana podria posar en perill altres possessions espanyoles a Europa i Àfrica.
El tractat es va signar sense la presència dels representants dels territoris envaïts pels Estats Units, el que va provocar un gran descontentament entre la població d'aquestes ex-colònies, especialment en el cas de les Filipines, que acabaria enfrontant-se contra els Estats Units en la Guerra filipino-americana
Les restants possessions espanyoles d'ultramar (Illes Mariannes, Carolines i Palaos), incapaces de ser defensades a causa de la seva llunyania i la destrucció de bona part de la flota espanyola, van ser venudes a Alemanya en 1899 per 25 milions de marcs alemanys segons el tractat hispanoalemany.

## Referències

* ↑ Palomero Caro, Rafael i Pérez Rodríguez, Josep Maria: Histocard 2. Història contemporània de Catalunya i d'Espanya. Castellnou Edicions. Barcelona, abril del 2006. Col·lecció Minimanual, núm. 14. ISBN 84-9804-211-9. Plana 58.
* ↑ Jover Zamora, José María. España en la política internacional: siglos XVIII-XX (en castellà). Marcial Pons Historia, 1999, p. 170. ISBN 849537904X.

## Enllaços externs

* Text íntegre del Tractat de París de 1898. (anglès)
* Text íntegre del Tractat de París de 1898. (castellà)
* Debat al Senat estatunidenc sobre la ratificació del Tractat de París de 1898. (anglès)
# Senglar de Calidó

El senglar de Calidó fou una fera de proporcions gegantines que devastava els camps d'Etòlia. D'acord amb la tradició mitològica, hauria estat enviat per Àrtemis perquè Eneu, rei de Calidó, la va oblidar en un sacrifici ofert a tots els déus. Era tan terrible que es van haver d'aplegar els principals herois grecs d'aquell temps per fer-ne la batuda. Sobre la identitat dels participants en la cacera, hi ha moltes discrepàncies, però alguns d'ells, els principals, els tornem a trobar aplegats per a l'expedició dels argonautes (sense que hi hagi tampoc unanimitat a l'hora d'establir quina gesta es va produir abans que l'altra). Alguns dels noms dels herois, capitanejats per Melèagre, són: Driant, fill d'Ares, Idas i Linceu, els dos fills d'Afareu, procedents de Messene; Càstor i Polideuces (Pòl·lux), els Dioscurs, d'Esparta, i cosins de Melèagre; Teseu, d'Atenes; Admetos, de Feres, a Tessàlia; Anceu i Cefeu, fills de l'arcadi Licurg; Jàson, de Iolcos; Íficles, el germà bessó d'Hèracles, que venia de Tebes; Pirítous, fill d'Ixíon i amic de Teseu, que venia de Larisa, a Tessàlia; Telamó, fill d'Èac, des de Salamina; Peleu, el seu germà, vingut de Ftia, i que durant la cacera va matar el seu cunyat Eurició, fill d'Àctor; Amfiarau, fill d'Ecles, vingut d'Argos, com també els fills de Testi, Toxeu i Plexip, oncles de Melèagre; També hi havia una caçadora, Atalanta, filla de Iasos, que havia vingut d'Arcàdia. Tots junts van estar nou dies a casa d'Eneu en una gran festa, i al desè van sortir a la caça del senglar, amb alguns herois enfadats pel fet d'haver de dur una dona amb ells. Però Melèagre, que n'estava enamorat, els va convèncer.
Quan la fera estava acorralada va matar Hileu i Anceu. Peleu va tirar la seva llança i va ferir accidentalment Eurició, que després va morir. Atalanta li va fer la primera ferida. Llavors, Amfiarau li clavà una llança en un ull, i finalment Melèagre, fill d'Eneu, el va abatre amb una ganivetada al costat, acció que li va valer les despulles de l'animal, i n'oferí el cap i la pell a Atalanta, amb protestes per part dels seus oncles, els fills de Testi, que per ser els parents més propers de Melèagre reclamaven aquell trofeu. Melèagre matà els seus oncles.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: edicions 62, 1997, p. 196. ISBN 8429741461.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 351. ISBN 9788496061972.

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre el Senglar de Calidó. (anglès)
* Informació sobre el participants en la cacera del Senglar de Calidó. (anglès)
# El jugador nº 12

El jugador nº 12 fou una revista sobre cultura de grades i futbol en llengua castellana de periodicitat bimestral i creada el 1997. Els seus fundadors van ser Ramón Izquierdo, Javier Galdón, J. Alfredo López, Manolo Yoga i Pedro Nebot.
La publicació va nàixer com a competència de Súper Hincha, que llavors era la principal publicació d'esta temàtica a l'estat espanyol, i inspirada per Supertifo, estava dirigida per gent que provenia d'Ultras Sur i Frente Atlético. El jugador nº 12 fou dirigida per gent provinent de Gol Gran, amb participació de persones d'Orgullo Vikingo, Penya Juvenil i Ligallo, tots ells vinculats d'una manera més o menys explícita al vessant més apolític i menys radical dels grups d'animació del futbol.
Pel que fa al tractament de la publicació, destacà per aprofundir més en les temàtiques tractades que no la seua predecessora.

## Referències

* ↑ «El Jugador nº 12». BNE.
* 1 2 3 Nebot, Pedro. «El Jugador nº12 : la revista de las gradas españolas». Extret del llibre "La Vieja General"., 20-09-2024. [Consulta: 3 desembre 2024].
* 1 2 3 Bauzá, Borja. La tribu vertical: Una historia de los ultras, hooligans y otros grupos radicales del fútbol español (en anglès). Libros del K.O., 2024-05-20, p. 195-196. ISBN 978-84-19119-67-4.
# Sinfonietta (Reger)

Sinfonietta per a orquestra, en la major, op. 90, és una simfonia de Max Reger composta el 1904. Es va estrenar el 8 d'octubre de 1905 a Essen, sota la direcció de Félix Mottl, dedicada a Karl Lauterbach i Max Kuhn.

## Moviments

* I. Allegro moderato
* II. Allegro vivace
* III. Larghetto
* IV. Allegro con spirito

## Referències

* ↑ Sinfonietta: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Quod erat demonstrandum

Quod erat demonstrandum o la seva abreviació Q.E.D. és una locució llatina que significa: "tal com volíem veure", "tal com es volia demostrar".
L'expressió era molt utilitzada a la filosofia escolàstica però avui s'utilitza principalment en matemàtiques per indicar que una demostració ha conclòs reeixidament. Es tracta de la traducció de l'expressió grega ὅπερ ἔδει δεῖξαι (oper edei deixai), feta servir ja per molts matemàtics antics com Euclides o Arquimedes entre d'altres.
Actualment és habitual, especialment en publicacions tècniques i escrits d'ordinador, utilitzar el símbol del quadrat omplert (■) com a marca de finalització. De vegades també s'utilitza el símbol del quadrat buit (□) o dues barres de divisió (//), tot i que és menys habitual. Cal no confondre Q.E.D. amb l'abreviació anglesa de quantum electrodynamics (electrodinàmica quàntica).
Unicode facilita els caràcters U+25A0 (■), i U+25A1 (□). Més encara, Unicode indica que el quadrat omplert (■), com a símbol matemàtic, significa "Fi de la prova" (en anglès "End of proof"), o també "Q.E.D.".

## Referències

* ↑ Neus Campillo Iborra, Joan Fuster i la filosofia: Pensar la nostra actualitat, València, Universitat de València, 2011, pàgina 27, ISBN 9788437083049
* ↑ Símbols Matemàtics Unicode, cercar 220E.
# Algorisme recursiu

Un algorisme recursiu és aquell que fa ús de la recursivitat. En la pràctica, és un algorisme implementat en una funció que es crida a si mateixa. Li cal una condició de parada per a no entrar en un bucle infinit. Alguns algorismes recursius es poden reescriure com algorismes iteratius.
Alguns exemples de recursivitat:
    Per a saber què és la recursivitat, primer s'ha de saber què és la recursivitat.
    Què és GNU? → GNU No és Unix.
    Què és PHP? → PHP: Hipertext Preprocessor
    f(x) = x * f(x-1)
    El càlcul del factorial d'un nombre es pot implementar amb un algorisme recursiu. En pseudocodi és:
És a dir: El factorial de zero val 1; per a nombres més grans que zero, el factorial del nombre és aquest mateix nombre multiplicat pel factorial del nombre sencer immediatament més petit.

## Vegeu també

* Bubble-sort

## Enllaços externs

* Dictionary of Algorithms and Data Structures del NIST (anglès)
# Titus Taci

Titus Taci, segons la llegenda, fou rei de Roma per cinc anys juntament amb el rei Ròmul.

## Procedència

Titus Taci era originari de la ciutat sabina de Cures, on ja era rei. Segons narra Titus Livi, Ròmul havia acollit diversos homes procedents de les ciutats del voltant, als quals els va oferir per instal·lar-se la zona anomenada Asylum, situada entre l'Arx (la ciutadella) i el Capitoli. Entre aquests homes estaven els anomenats primers pares o patricis que van col·laborar amb Ròmul en la fundació de Roma. Però com que aquest asil estava reservat als homes, el desequilibri amb el nombre de dones va portar a l'episodi del rapte de les dones.

## Personalitat de Titus Taci

Per venjar el rapte, els familiars d'aquelles dones van declarar la guerra a Roma. Mentre que els romans s'enfrontaven als Ceninensi, als Antemnati i als Crustumini, Taci va retenir els sabins fent gala de voler resoldre el problema amb calma. L'estratègia de Titus Taci va incloure negociar amb Tarpeia perquè li obrís les portes de la ciutadella. En la batalla que va tenir lloc a continuació, Titus novament es manté al marge, mentre que l'heroi de la jornada va ser Mettius Curtius. Quan les dones proposen la pau Titus Taci va acceptar sense problemes.

## Vida a Roma

Ròmul li va proposar associar-se a ell com a rei de Roma. Titus i els seus homes es van establir al turó anomenat el Quirinal. En algunes versions, en senyal d'amistat, Ròmul va concedí la mà de la seua filla Hersília a un sabí, parent seu.
Més endavant Roma va ser amenaçada pels habitants de Laurèntum, pel que sembla per una enemistat a causa d'una mala decisió de Titus Taci. Pocs anys després de la composició del regne, alguns familiars de Taci van maltractar als ambaixadors de Laurèntum, els quals van apel·lar a la llei de les gens demanant una compensació, és a dir que fossin jutjats per representants de les diferents gens. Taci en lloc de fer justícia, es va posar de la banda dels seus parents i va imperar la seva voluntat pel fet de ser rei.

## Mort

Passat un temps, quan un dia Titus va sortir en direcció a la ciutat de Lavínium, a oferir un sacrifici en un santuari d'allà, va ser sorprès pels seus enemics als quals els havia negat justícia, i el van matar.
Va ser enterrat a l'Aventí en un indret envoltat de llorers.

## Referències

* ↑ Plutarc, Vides paral·leles: Ròmul, 23, 1-3
* ↑ Plutarc, Vides paral·leles: Ròmul, 19, 9
* ↑ Titus Livi, Ab Urbe Condita, I, 14
* ↑ Titus Livi, Ab Urbe Condita, I, 11
* ↑ Titus Livi, Ab Urbe Condita, I, 12
* ↑ Titus Livi, Ab Urbe Condita, I, 13
* ↑ Macrobi, Saturnalia, I, 6, 16
* ↑ Estrabó, Geografia, V, 3,2
* ↑ Plutarc, Vides paral·leles: Ròmul, 23, 3
* ↑ Marc Terenci Varró, De lingua latina, 152

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, 1997, p.212 (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1.
# Glotis

La glotis és l'espai entre les cordes vocals, a la laringe. També se l'anomena fenedura glòtica o rima glòtica (rima glottidis). Queda delimitada per l'obertura de les cordes vocals i els cartílags aritenoides. El múscul responsable de tancar l'espai glòtic és el múscul aritenoidal.
Alguns autors, seguint la Nomina Anatomica, consideren que la glotis és la zona on es produeix la veu i inclou els plecs vocals i l'espai comprès entre aquests i els aritenoides, que correspondria a la fenedura glòtica, que varia de forma i dimensions segons que els plecs vocals estiguin separats o apropats.
Se subdivideix normalment en dues parts:
* Una d'anterior, anomenada intermembranosa o glottis vocalis, que és la que hi ha entre les cordes vocals.
* Una de posterior, que rep el nom d'intercartilaginosa i és la que hi ha entre els cartílags aritenoides. També se l'anomena glotis intercartilaginosa, glotis respiratòria, o espai interaritenoidal.
La presència dels plecs vocals divideix la cavitat laríngia en tres regions o compartiments. Hi ha variacions en la seva classificació segons els autors:
* La glotis. Tenint en compte el concepte de compartiment mitjà, hi ha qui n'inclou la glotis i els ventricles laringis o de Morgagni. Altres autors situen aquests ventricles dins la regió supraglòtica.
* La supraglotis o el compartiment superior o vestíbul laringi. S'estén des de la glotis fins a l'entrada de la laringe a la faringe o aditus laringi. Per als autors que parlen de compartiment superior, el límit inferior són els plecs vestibulars o cordes vocals falses; per als que parlen de supraglotis, el límit n'és la glotis.
* La infraglotis, subglotis, o compartiment inferior. S'estén per la part inferior des dels plecs vocals fins a la zona d'unió amb la tràquea, en el caire inferior del cartílag cricoide. Clínicament, es considera que la subglotis s'inicia en un pla horitzontal situat a 1 cm per sota del pla que forma la cara superior dels plecs vocals.

## Referències

* ↑ «glotis». Diccionari enciclopèdic de medicina. Enciclopèdia Catalana, S.A. 1997-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 1r març 2014].
* ↑ TERMCAT, Centre de Terminologia. Diccionari d'anatomia. Barcelona: Fundació Barcelona, 1993. 435 p. (Diccionaris terminològics) ISBN 84-88169-06-X

## Enllaços externs

* Estats de la glotis (Esling & Harris, Universitat de Victoria) (anglès).
* Universität Stuttgart Speech production.
# Grau centesimal

Un grau centesimal (símbol: ° o ᵍ) és una unitat de mesura d'angles del pla definit com una centèsima part d'un angle recte. La circumferència es dividix, així, en 400 graus centesimals i un angle recte té 100 graus centesimals.
És molt usat en topografia i en aplicacions militars. El seu principal avantatge és que constituïx un sistema pseudodecimal. Els seus divisors són:
* Un grau centesimal són cent minuts centesimals (1ᵍ=100′)
* Un minut centesimal són cent segons centesimals (1′=100″=0,01ᵍ)
Així un angle que expressat en forma de graus centesimals i part decimal sigui de 23,47853ᵍ s'expressarà com a 23ᵍ 47′ 85,3″ en graus, minuts i segons centesimals.
Altres unitats de mesura d'angles del pla són el radiant (63ᵍ 66′ 19,8″ = 200ᵍ/π) i el grau sexagesimal (1ᵍ 11′ 11,1″). Un grau centesimal equival a $^9$⁄$_{10}$ d'un grau sexagesimal i a ⁄$_{200}$ d'un radiant.

## Referències

* ↑ Weisstein, Eric W. «Gradian» (en anglès). mathworld.wolfram.com. [Consulta: 31 agost 2020].
* ↑ Balzer, Fritz. Five Place Natural Sine and Tangent Functions in the Centesimal System (en anglès). Army Map Service, Corps of Engineers, U.S. Army., 1946.
* ↑ Zimmerman, Edward G. «6. Angle Measurement: Transits and Theodolites». A: Minnick. The surveying handbook. 2nd. Chapman & Hall, 1995. ISBN 041298511X.
* ↑ Gorini, Catherine A. The Facts on File Geometry Handbook (en anglès). Infobase Publishing, 2003, p. 22. ISBN 978-1-4381-0957-2.
* ↑ «angle | enciclopedia.cat». [Consulta: 23 febrer 2025].
# Economia de Burundi

Burundi és un país petit, sense litoral i amb pocs recursos naturals. La principal activitat econòmica del país és l'agricultura, on treballa aproximadament 90% de la seva població econòmicament activa.
L'economia de Burundi gira al voltant de l'agricultura, que és el principal sector i el que ocupa la major part de la població, però també té una de les majors reserves de níquel del món. Principalment a causa de les guerres, la inestabilitat i els moviments de població (refugiats) que això comporta, difícilment pot aprofitar els seus recursos.
Per intentar créixer, es va adherir a la COMESA, un grup de la Comunitat Econòmica Africana i anteriorment a la Comunitat de l'Àfrica de l'Est, una organització que cerca la creació d'una zona de lliure comerç a la regió que estimuli els intercanvis.
Burundi és un dels països més pobres del món, degut en part a la manca de costa, al seu sistema jurídic deficient, al pobre accés a l'educació, i a la proliferació del VIH/SIDA. Aproximadament el 80% de la població viu sota el llindar de pobresa. Fams i escassetat d'aliments han ocorregut al llarg de la història de Burundi, especialment al segle xx, i d'acord amb el Programa Mundial d'Aliments, el 56,8% dels nens de menys de 5 anys pateixen desnutrició crònica. Un estudi científic que va abastar 178 nacions, va determinar que la població de Burundi és la que menys satisfacció amb la seva vida posseeix. Com a resultat de la seva pobresa, Burundi depèn econòmicament d'ajudes estrangeres.
L'economia burundesa gira entorn de l'agricultura, que va representar el 58% del PIB l'any 1997. L'agricultura de subsistència representa al seu torn el 90% de l'agricultura. La font d'ingressos més important és el cafè, que conforma el 93% de les exportacions. Altres productes derivats de l'agricultura són el cotó, el te, el blat de moro, el sorghum, les batates, les bananes, la mandioca; la carn bovina, la llet i les pells. Alguns dels recursos naturals de Burundi són l'urani, el níquel, el cobalt, el coure i el platí. A més del cultiu, altres indústries existents inclouen: assemblat de components estrangers, obres públiques i béns de consum com mantes, sabates i sabó.
La moneda del país és el franc de Burundi; i al desembre de 2009, 1.235 francs de Burundi eren equivalents a un dòlar americà. Burundi és un dels membres de la Comunitat Africana Oriental, i també membre potencial de la futura Federació de l'Àfrica Oriental.

## Referències

* ↑ Burundi Population. Institute for Security Studies. Retrieved on June 30, 2008.
* ↑ Weinstein, W., Political Conflict and Ethnic Strategies, p. 5. (en anglès).
* ↑ Where We Work - Burundi. World Food Programme. Retrieved on June 30, 2008.
* ↑ White, A. (2007). A Global Projection of Subjective Well-being: A Challenge to Positive Psychology? Psychtalk 56, 17–20. Retrieved June 8, 2008.
* ↑ Eggers, I., Historical Dictionary of Burundi, p. xlvii.
* ↑ Dinham, B., Agribusiness in Africa, p. 56.
* ↑ Eggers, I., Historical Dictionary of Burundi, p. xlviii..