OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gai Aufidi Victorí

Gai Aufidi Victorí (en llatí Caius Aufidius Victorinus) va ser un orador romà, amic i conseller de Marc Aureli. Es va distingir tant pels seus principis com per la seva eloqüència, en la que va ser el més notable del seu temps.
Nascut a Pisaurum, a Úmbria es va casar amb la filla de Marc Corneli Frontó, amb la que va tenir tres fills, un dels quals va ser Marc Aufidi Frontó, cònsol dues vegades.
De l'any 162 al 166 va ser legat a Germània on tenia ordres de repel·lir la invasió dels pobles germànics, participant en les Guerres Marcomanes en les que va rebre distincions militars.
Del 168 al 169 va ser legat de Dàcia, i el 170 de la Hispània Bètica, que va governar amb la Tarraconense els anys 171 i 172. Va fer front a l'expedició mauritana de 171 amb la legio VII Gemina, que van penetrar a la província Bètica assetjant Híspalis. També hi va acudir el governador de la Mauritània Tingitana. Les forces romanes van aniquilar als mauritans.
Va ser procònsol d'Àfrica del 173 al 175 i del 177 al 179 governador de Síria. Després va ser prefecte de la ciutat, i més endavant, probablement entre el 179 i el 183, va ser de nou cònsol amb Còmode. Durant el seu segon consolat, l'any 183, es va organitzar i es va desactivar un gran complot contra l'emperador. Còmode, segurament a instàncies del poderós prefecte del pretori Tigidi Perennis, el va tractar de matar, però se'n va sortir. Va morir l'any 185 de mort natural després de la ruïna de Perennis. Se li va erigir una estàtua a la seva memòria.

## Referències

* ↑ (castellà) Laura Arias Ferrer, La hispania del siglo II
* ↑ (llatí) Corpus Inscriptionum Latinarum, 6|2099
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1257.
# Ficus

Ficus és un gènere de plantes llenyoses de la família de les moràcies, de fulles simples i en siconi que comprèn unes 2.000 espècies, pròpies de països tropicals i subtropicals.
És el gènere al qual pertany la figuera i moltes plantes utilitzades com ornamentals anomenades popularment com Ficus. Les plantes d'aquest gènere adopten la forma d'arbres, arbusts i lianes i fan el fruit (una figa normalment comestible) en forma de siconi. Són originàries de la zona de clima tropical amb unes poques espècies en zones de clima temperat càlid.

## Taxonomia

El gènere Ficus inclou les espècies següents:
| Ficus altissima Ficus americana Ficus aurea (Ficus estrangulador) Ficus benghalensis banià de l'Índia Ficus benjamina Ficus broadwayi Ficus carica - Figuera Ficus citrifolia (Ficus de fulles curtes) Ficus coronata Ficus drupacea Ficus elastica (Ficus del cautxú) Ficus glabrata (Amate) Ficus godeffroyi Ficus grenadensis Ficus hartii Ficus involuta (inclòs dins F. glabrata) Ficus laevigata Ficus lyrata Ficus macbrideii Ficus macrophylla Ficus microcarpa Ficus nitida (Ficus de l'Índia) | Ficus nota Ficus obliqua Ficus obtusifolia Ficus palmata Ficus prolixa Ficus pumila Ficus racemosa Ficus religiosa (Figuera de les pagodes) Ficus retusa (inclòs dins F. nitida) Ficus roxburghii - Ficus imperial Ficus rubiginosa Ficus rumphii Ficus stahlii Ficus sycomorus - Sicòmor Ficus thonningii Ficus tinctoria Ficus tobagensis Ficus triangularis Ficus trigonata Ficus ulmifolia Ficus virens Ficus vogelii Ficus watkinsiana (inclòs dins F. aurea) |

## Referències

* ↑ «ficus». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 21 desembre 2024].
* ↑ Recasens Guinjuan, Jordi. Botànica agrícola. Plantes útils i males herbes. Universitat de Lleida, 2000, p. 54. ISBN 978-84-8409-618-4.
* ↑ Cardona Florit, M. Àngels. Tom II El Món Vegetal. Fundació Enciclopèdia de Menorca, 1988-05-23, p. 90. ISBN 978-84-943732-8-2.
* ↑ Falistocco, Egizia «The millenary history of the fig tree (Ficus carica L.).». Adv Agric Hortic Entomol, 2020.
* ↑ Guillot Ortiz, Daniel. Flora ornamental española: aspectos históricos y principales especies (en castellà). Jolube Consultor Botánico y Editor, 2012-12-01, p. 120. ISBN 978-84-937528-1-1.

## Vegeu també

* Banià

## Enllaços externs

* Lloc web sobre figueres (anglès)
* Fruites de climes càlids: la figa (anglès)
* BBC: Fig fossil clue to early farming (anglès)
* New York Times; June 1, 2006; "Figs Believed to Be First Cultivated Fruit" (anglès)
# Doble concert per a violí i violoncel (Brahms)

El doble concert en la menor, Op. 102, és un concert per a violí, violoncel i orquestra compost per Johannes Brahms. Escrit a l'estiu de 1887 i estrenat l'octubre del mateix any, és l'últim treball per a orquestra del compositor.
Aquesta forma musical continua sent raríssima al segle xix i el seu precedent és el cèlebre Triple concert de Ludwig van Beethoven. El concert per a solistes múltiples era tanmateix corrent anteriorment com és el cas del concerto grosso barroc, o les simfonies concertants, com ara les de Wolfgang Amadeus Mozart.
Brahms va escriure aquest concert per al violoncel·lista Robert Hausmann i el seu vell amic, el violinista Joseph Joachim. L'obra en part era un gest de reconciliació cap a Joachim, després que la seva llarga relació es veiés afectada pel divorci del violinista i la seva esposa Amelie. Brahms s'havia posat de part ella, i això va afectar la relació dels músics. En el concert es fa una referència a la frase Joachim, frei aber einsam (Joachim, lliure però sol), per mitjà del motiu musical La-Mi-Fa (la representació en la notació alemanya és A-E-F que es pot permutar com F-A-E).

## Anàlisi musical

L'obra està dividida en els tres moviments habituals (ràpid-lent-ràpid) del concert:
* Allegro (la menor)
* Andante (re major)
* Vivace non troppo (la menor → la major)
El tàndem que va estrenar el concert, Joachim i Hausmann, el va repetir diverses vegades en la temporada 1887-88, sempre amb Brahms com a director. El compositor després va lliurar el manuscrit a Joachim amb la inscripció "per aquell per a qui va ser compost".
Clara Schumann no va tenir una reacció favorable cap a l'obra, considerant que era "poc brillant per als instruments". Richard Specht també va criticar el concert, descrivint-lo com una de les composicions de Brahms més inabastables i poc gaudibles. Brahms havia iniciat la composició d'un segon concert per a aquests instruments però va destruir la notes en veure la reacció que va tenir el primer. Crítics posteriors han estat més benvolents amb l'obra. Tanmateix, la interpretació de l'obra es veu sempre molt afectada per requerir dos solistes brillants i compenetrats.

## Referències

* ↑ http://mq.oxfordjournals.org/cgi/reprint/LXIX/4/503
* ↑ http://links.jstor.org/sici?sici=0262-5245(198307)2%3A2%3C117%3ABFSTCA%3E2.0.CO%3B2-1
* ↑ http://links.jstor.org/sici?sici=0027-4224(199302)74%3A1%3C77%3ABZGDKF%3E2.0.CO%3B2-U
# Tit Vini (cònsol)

Tit Vini (en llatí Titus Vinius) va ser un magistrat romà del segle i.
Tàcit diu que el seu pare era de família pretoriana i que el seu avi matern havia estat proscrit.
Va servir primer amb Calvisi Sabí i una nit va cometre adulteri amb la dona del seu comandant a la que va fer entrar al camp vestida de soldat ras. L'adulteri es va cometre al Principia, considerat lloc sagrat, ja que era on estaven dipositats els estendards i les àligues de les legions romanes. Descobert el fet, Calígula el va fer encadenar, però aviat el va deixar anar i després va arribar a pretor i a comandant d'una legió.
Durant el regnat de Claudi va ser acusat d'apoderar-se d'una copa d'or de l'emperador, però no sembla que tingués conseqüències. Sota Neró va ser nomenat governador de la Gàl·lia Narbonense amb títol de procònsol i va governar amb justícia i integritat.
Després va estar a Hispània on va ser legat de Galba. Va ser cònsol l'any 68 amb l'emperador Galba i en el curt govern d'aquest, Vini i el prefecte pretorià Corneli Lacó van ser els que van tenir més poder. El fet de tenir tant de poder va fer sortir les seves més baixes passions, i Tàcit l'anomena "deterrimus mortalium" (el pitjor dels mortals). Vini va recomanar a Galba designar a Marc Salvi Otó com a successor i per això se'l va suposar implicat en la conspiració contra Galba, Va ser mort pels soldats d'Otó i el seu cap passejat en triomf pels carrers.
Va ser enterrat per la seva filla Crispina que va comprar el cap als seus assassins.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/1270?rgn=full+text;view=image;q1=ViniusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 1262-1263. ]
# Tôn-Thât Tiêt

Tôn-Thât Tiêt (Hué (Vietnam), 18 d'octubre,e 1933. Va marxar a França el 1958 per continuar els seus estudis musicals al Conservatori de París, on els seus professors van ser Jean Rivier i André Jolivet.
La música de Ton-That Tiêt es caracteritza per aquesta doble filiació oriental i occidental, la seva inspiració prové del pensament xinès i hindú. Més recentment, és la poesia clàssica xinesa la que l'inspira, en particular Li Bai o Wang Wei.
Tôn-Thât Tiêt va compondre la música de les pel·lícules del director vietnamita Trần Anh Hùng: L'Odeur de la papaye verte, Cyclo i À la verticale de l'été,, així com la partitura de dos ballets de Régine Chopinot: Parole de feu i La Danse du temps.
El 2007, va col·laborar amb el conjunt vocal contemporani "Musicatreize", component la música d'un conte musical escrit per Tam Quy, L'arbalète magique, basat en una llegenda vietnamita.

## Obres

Per conèixer el seu llarg catàleg d'obres, aneu al seu arxiu de la Viquipèdia francesa.

## Enllaços externs

* (francès) (anglès) Lloc web oficial [arxiu]
* Recurs relacionat amb l'espectacle: The Show Archives
* Avís en un diccionari general o enciclopèdia: Deutsche Biographie [arxiu]
* La guerra del Vietnam, la gent que va al poble [arxiu]
* Detalls sobre "Tôn-Thât Tiêt: diàleg amb la natura" [arxiu]
* Lloc que conté recursos sobre Ton-That Tiet [arch
* ↑ Tôn-Thât Tiêt [archive], sur brahms.ircam.fr (consulté le 13 janvier 2021)
# Huangpu

El Huangpu (黄浦江 en xinès, Huángpŭ Jiāng en pinyin), antigament romanitzat com a Whangpo, és un riu de 113 km de llargada que creua la ciutat de Xangai i bona part de la Xina. L'espai urbà Bund i la península Lujiazui es troben al llarg del riu Huangpu.
El Huangpu és el riu més gran del centre de Xangai, amb el riu Wusong com el seu principal afluent. Té una mitjana de 400 m d'ample i 9 m de profunditat.
La ciutat de Xangai extreu la major part de l'aigua potable del Huangpu, cosa que el fa ser fonamental per a la supervivència de la ciutat. Divideix la ciutat en dues regions (Pudong a l'est i Puxi a l'oest).

## Referències

* ↑ Sladen, Douglas Brooke Wheelton. The Japs at home. New York : New Amsterdam Book Company, 1895, p. 278.
* ↑ «Río Huangpu» (en castellà). mapcarta.com. [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ Yitao, Lu Zhiguo Tao. China's Economic Zones: Design, Implementation and Impact (en anglès). Paths International Ltd, 2012-03-01, p. 379. ISBN 978-1-84464-101-7.
* ↑ Marshall, Richard. Emerging Urbanity: Global Urban Projects in the Asia Pacific Rim (en anglès). Routledge, 2013-09-05, p. 91. ISBN 978-1-135-15985-6.
* ↑ Hu, Richard; Chen, Weijie. Global Shanghai Remade: The Rise of Pudong New Area (en anglès). Routledge, 2019-10-08. ISBN 978-1-000-69197-9.
# Djebel Chaambi

El Djebel Chaambi o Djebel Chambi (en àrab جبل الشعانبي, Jabal ax-Xaʿānbī) és la muntanya més alta de Tunísia amb 1.544 metres. Forma part de la cadena de la Dorsal de Tunísia, o dorsal tunisià i es troba a uns 15 km a l'oest de Kasserine (governació de Kasserine) i a uns 20 km de la frontera algeriana. La muntanya té camins que permeten arribar en 4 x4 fins auns altura d'uns 1300 metres. La pluviometria mitjana és de 500 mm/any (inferior a la part baixa) i la vegetació dominant és el pi d'Alep.
La UNESCO va designar el Djebel Chaambi com a reserva de la biosfera el 1977. L'àrea total de la reserva és de 43.723 hectàrees, amb una àrea central de 6.723 hectàrees. Al voltant de 8.000 persones viuen a la reserva, principalment agricultors de subsistència dedicats a la cria de bestiar, el cultiu de cereals i alguns fruiters. La zona central es va inaugurar com a Parc Nacional de Chaambi el 1980 per protegir l'entorn natural del massís.
Des de desembre de 2012 la zona ha estat escenari de nombroses operacions militars de les forces armades tunisianes contra grups de terroristes islamistes amagats a les coves del Djebel Chaambi.

## Referències

* 1 2 «Djebel Chambi». Biosphere Reserve Information: Tunisia. UNESCO. [Consulta: 3 agost 2019].
* ↑ «Jebel Chambi - Peakbagger.com». [Consulta: 28 març 2021].
* 1 2 Le Parc National Chambi Arxivat April 2, 2015, a Wayback Machine., Tunitrip
* ↑ Error: hi ha arxiuurl o arxiudata, però calen tots dos paràmetres.«L'armée tunisienne attaque les islamistes du Djebel Chambi», 2 août 2013. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 28 març 2021]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 28 març 2021].
# Edward Battel

Edward Battel va ser un ciclista britànic que va competir a finals del segle XIX.
Va prendre part en els Jocs Olímpics d'Atenes de 1896, on va participar en tres proves de programa de ciclisme, la cursa dels 333 metres, 100 quilòmetres i ruta masculina. El seu millor resultat fou en la prova en ruta, una carrera de 87 quilòmetres, d'anada i tornada entre Atenes i Marató, on va obtenir la tercera plaça. En l'esprint masculí de 333 metres va finalitzar quart amb un temps de 26,2 segons. També va ser un dels set ciclistes que no va aconseguir finalitzar la carrera dels 100 quilòmetres.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Edward Battel». [Consulta: 5 agost 2024].
* ↑ «Edward Battel | Team GB» (en anglès britànic). [Consulta: 5 agost 2024].
# I matrimoni in ballo

I matrimoni in ballo és una òpera en un acte composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Pasquale Mililotti. S'estrenà al Teatro Nuovo de Nàpols el carnestoltes de 1776.
L'única representació en temps moderns van tenir lloc a Nàpols, el de setembre de 1958 amb l'execució de l'associació d'Alessandro Scarlatti Orchestra sota la direcció de Franco Caracciolo. En aquesta ocasió, es va representar juntament amb l'òpera La baronessa stramba.

## Referències

* ↑ Rossi, Nick; Fauntleroy, Talmage. Domenico Cimarosa: his life and his operas. Greenwood Publishing Group, 1999. ISBN 9780313301124.
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Can Pujol (Palma)

Can Pujol és un edifici modernista del barri de Sant Catalina de Palma protegit com a bé cultural d'interès local des de 2005. És un immoble de tres plantes construït l'any 1904 d'autoria anònima, encara que se li atribueix al mestre d'obres Gaspar Reynés Coll. D'altres fonts, parlen que l'edifici podria ser una col·laboració entre Reynés i Jaume Alenyar.
En el moment de la protecció, l'any 2005, l'estat de conservació era regular, ja que si bé, en general no presentava necessitats d'intervencions d'urgència, si que algunes zones mostraven una falta de manteniment. L'any 2012, es finalitzaren les obres de restauració de l'esdifici a mans de la seva propietària.

## Referències

* 1 2 3 «Declaració com a Bé Catalogat a favor de l'edifici anomenat Can Pujol, situat al C/ Pou, 24 i 24A de Palma.». BOIB Núm 196, 31-12-2005. [Consulta: 26 abril 2024]. (domini públic)
* ↑ Guia urbana de Palma: Santa Catalina i Es Jonquet. núm. 3. Ciutat. Revista de Palma, Novembre 2020.
* ↑ «La restauración de Can Pujol recupera un edificio ‘art nouveau’» (en castellà). Ultima Hora, 19-08-2012.
# Ibrahim El-Batout

Ibrahim El Batout (àrab: إبراهيم البطوط, Ibrāhīm al-Baṭūṭ) és un cineasta egipci, resident al Caire, Egipte i nascut a Port Said el 20 de setembre de 1963.
Ha treballat com a director, productor i càmera capturant històries principalment sobre pèrdues, patiments i desplaçaments humans des de 1987. Ha dirigit nombrosos documentals per a canals de televisió internacionals, com ara ZDF, TBS i ARTE. El seu treball documental ha estat guardonat amb el Rory Peck Trust (2003), i ha rebut el premi Axel Springer a Alemanya (1994 i 2000). A més, el seu drama Ein Shams es va endur el Toro d'Or, el màxim premi del 54è Taormina Film Fest de 2008.

## Llargmetratges

* 2005: Ithaki (DOP, productor, guionista i director)
* 2008: Ein Shams (guionista i director)
* 2010: Hawi (guionista, director, productor i DP)
* 2012: El sheita elli fat

## Documentals

* 1996: Slavery in Southern Sudan (ZDF)
* 1998: The Beginning of the War in Kosovo (ZDF)
* 1999: The War in Kosovo (ZDF)
* 1999: Naguib Mahfouz: Passage du siecle (ARTE)
* 2000: A Day of an Ambulance Driver in Ramalla, Palestine (ZDF)
* 2001: Three German Women Living in Gaza (WDR Germany)
* 2001: The River that Connects Future EC Countries (ZDF)
* 2002: Pilgrimage to Mecca (ZDF)
* 2002: Drug Addiction in Kuwait (ZDF)
* 2003: Mass Graves in Iraq (ZDF)
* 2004: Baghdad (ZDF)
* 2006: 26 Seconds in Pakistan (Islamic Relief Foundation)
* 2007: I am a Refugee in Cairo (Al Jazeera International)

## Premis i honors

* 1991: Premi honorífic TBS per la cobertura de la primera Guerra del Golf
* 1994: Premi Axel Springer per Female Circumcision in Ethiopia
* 1996: ECHO per The Victim of a War that Ended
* 2000: Premi Axel Springer per A Day of an Ambulance Driver in Ramalla
* 2003: Finalista del Premi Rory Peck Sony International Impact per Mass Graves in Iraq
* 2008: Toro d'Or al Festival de Cinema de Taormina per Ein Shams
* 2008: Premi a la millor primera pel·lícula al Festival de Cinema Àrab de Rotterdam per Ein Shams
* 2008: Menció especial del jurat al Festival de Cnema de Cartago per Ein Shams
* 2010: Premi a la millor pel·lícula àrab Festival de cinema de Doha Tribeca per Hawi
* 2011: Premi del Jurat Festival Internacional de Cinema de Rabat per Hawi
* 2011: Premi a la millor pel·lícula del Festival Internacional de Cinema de Beirut per Hawi
* 2011: Menció honorífica al Festival de Cinema Àrab de San Francisco per a Hawi

## Referències

* ↑ «Ibrahim EL Batout». Arxivat de l'original el 2008-07-25. [Consulta: 16 novembre 2024].
* ↑ «Ithaki». Arxivat de l'original el 2010-05-07. [Consulta: 21 setembre 2017].
* ↑ «Ein Shams». Arxivat de l'original el 2011-09-29. [Consulta: 16 novembre 2024].
* ↑ Artículo en Al Hayat
* ↑ «The Rory Peck Awards 2003». Arxivat de l'original el 2008-10-13. [Consulta: 16 novembre 2024].
# Chérubin

Chérubin és una òpera (Comédie chantée) en tres actes amb música de Jules Massenet i llibret en francès de Francis de Croisset i Henri Cain, basada en una peça epònima de Francis de Croisset. Es va estrenar el 14 de febrer de 1905 à l'Òpera de Montecarlo.

## Personatges

| Personatge | Veu | Estrena, 14 de febrer de 1905 (Dir. d'orquestra: Léon Jehin) |
| Chérubin | Soprano lírica | Mary Garden |
| El filòsof | Baix | Maurice Renaud |
| L'Ensoleillad | Soprano | Lina Cavalieri |
| Nina | Soprano | Marguerite Guiraud-Carré |
| El comte | Baríton | Henri-Alexandre Lequien |
| La comtessa | Soprano | Doux |
| El baró | Baríton | Victor Chalmin |
| La baronessa | mezzosoprano | Blanche Deschamps-Jéhin |
| El duc | Tenor | Nerval |
| Capità Ricardo | Tenor | Paz |
| L'hostaler | Baríton | Poudrier |
| L'oficial | Baix | Krupeninck |

## Referències

* ↑ «Almanach Amadeus». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 31 agost 2017].
Òperes de Jules Massenet :
Don César de Bazan (1872)
Le Roi de Lahore (1877)
Hérodiade (1881)
Manon (1884)
Le Cid (1885)
Esclarmonde (1889)
Le Mage (1891)
Werther (1892)
Thaïs (1894)
Le Portrait de Manon (1894)
La Navarraise (1894)
Sapho (1897)
Cendrillon (1899)
Grisélidis (1901)
Le Jongleur de Notre-Dame (1902)
Chérubin (1905)
Ariane (1906)
Thérèse (1907)
Bacchus (1909)
Don Quichotte (1910)
Roma (1912)
Panurge (1913)
Cléopâtre (1914)
Amadis (1922) :
# Saijiki

Un saijiki (en japonès: 歳時記, literalment «crònica anual») és una llista de kigo, termes estacionals emprats en haikus i altres formes de poesia japonesa. Aquests reculls proporcionen una descripció del kigo, acompanyada d'una llista de paraules similars o relacionades i exemples de haikus on s'utilitza el terme. Un recurs similar és el kiyose (季寄せ), que també conté kigo, però sense incloure poemes d'exemple. Els saijiki i kiyose moderns s'organitzen en cinc seccions principals: primavera, estiu, tardor, hivern i Any Nou. Alguns reculls també inclouen una secció addicional per a termes que no estan associats a cap estació (muki, 無季). Dins de cada secció estacional, els termes es classifiquen en categories estàndard, com ara la mateixa estació, els fenòmens celestes, la terra, la humanitat, les festivitats, els animals i les plantes. Aquests reculls serveixen com a referència per als poetes i poetesses que volen incorporar elements estacionals en els seus haikus, mantenint així la connexió tradicional entre la poesia i la natura en la literatura japonesa.

## Referències

* ↑ «¿Qué es un diccionario saijiki y cómo se usa en general? - Haikukigo» (en castellà), 16-03-2020. [Consulta: 13 març 2025].
* ↑ Gill, Robin D. The Fifth Season—Poems to Re-Create the World: In Praise of Olde Haiku: New Year Ku; Books 1 & 2, Paraverse Press, 2007, ISBN 978-0-9742618-9-8, p.18
* ↑ Higginson, William J. Kiyose (Seasonword Guide), From Here Press, 2005, p.24