OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Corpus de Canterbury

El Corpus de Canterbury és una col·lecció de fitxers pensada per fer servir com a Benchmark per provar algoritmes de compressió sense pèrdua. Es va crear l'any 1997 a la Universitat de Canterbury per reemplaçar el corpus de Calgary. Els fitxers van ser seleccionats basant-se en la seva capacitat de proporcionar resultats de rendiment representatius.

## Continguts

En la seva forma més utilitzada, el corpus consisteix en 11 fitxers, seleccionats de diferentes classes de documents, ocupant un total de 2.810.784 bytes.
| Mida (bytes) | Nom de l'arxiu | Descripció |
| 152.089 | alice29.txt | Text en anglès |
| 125.179 | asyoulik.txt | Shakespeare |
| 24.603 | cp.html | Codi Font HTML |
| 11.150 | fields.c | Codi Font C |
| 3.721 | grammar.lsp | Codi Font LISP |
| 1.029.744 | kennedy.xls | Full de càlcul Excel |
| 426.754 | lcet10.txt | Redacció tècnica |
| 481.861 | plrabn12.txt | Poesia ( El paradís perdut ) |
| 513.216 | ptt5 | Conjunt de proves del CCITT |
| 38.240 | suma | Executable SPARC |
| 4.227 | xargs.1 | Pàgina de manual de GNU |
La Universitat de Canterbury també ofereix els següents corpus. És possible que s'afegeixin fitxers addicionals, per tant els resultats han de ser reportats per cada fitxer individual.
* El Corpus Artifical, un conjunt de fitxers amb dades "artificials" dissenyat per provocar comportaments patològics o escenaris del pitjor cas.
* El Corpus Gran, un conjunt de fitxers grans (mida megabyte). Conté un genoma de E. coli, una còpia de la Bíblia del rei Jaume, i el llibre de CIA World Factbook
* El Corpus Miscel·lani. Conté un milió de dígits de pi

## Referències

* ↑ Ian H. Witten. Managing Gigabytes: Compressing and Indexing Documents and Images. Morgan Kaufmann, 1999, p. 92. ISBN 9781558605701.
* ↑ Salomon, David. Data Compression: The Complete Reference. Fourth. Springer, 2007, p. 12. ISBN 9781846286032.
* ↑ «The Canterbury Corpus: Descriptions». corpus.canterbury.ac.nz.

## Vegeu també

* Compressió de dades
# Sinó

En la mitologia grega, Sinó (en grec antic Σίνων), va ser un guerrer que els grecs van deixar com a espia prop dels troians, cap al final de la Guerra de Troia, quan van fer veure que aixecaven el campament i marxaven amb totes les seves naus. Era fill d'Èsim, un germà d'Anticlea, la mare d'Odisseu, de manera que els dos herois són cosins germans i nets d'Autòlic.
Els grecs havien perdut l'esperança de conquerir Troia per la força, i van construir un enorme cavall de fusta, prou gran per ficar-hi en el seu interior un contingent de guerrers armats. L'exèrcit va partir amb l'esquadra, que es va amagar en secret davant l'illa de Tènedos. Sinó va romandre a terra i uns pastors troians el van fer presoner, i el van portar davant de Príam. Els troians reclamaven la seva mort, però el rei l'interrogà. Sinó va explicar que era una víctima de la persecució d'Odisseu, i que havia fugit per no ser sacrificat als Déus. Es fa passar per parent de Palamedes, a qui Odisseu havia condemnat a mort. Calcant, l'endeví, havia fet veure que els déus, irritats amb els grecs, exigien un sacrifici humà, i la víctima era Sinó, que va aconseguir escapar i amagar-se fins que la flota grega va salpar. Els troians li van preguntar perquè els grecs, abans d'embarcar, havien deixat un cavall gegant de fusta a les portes de la ciutat. Sinó els explicà que ho havien fet com un desagravi a Pal·las per haver robat el Pal·ladi, i com un tribut als déus per assegurar el seu retorn a casa. Va dir-los que havien fet el cavall tan gran per evitar que els troians el poguessin introduir a la ciutat, ja que si se n'apoderaven tindrien el favor dels déus, que Calcant havia interpretat, i serien invencibles davant una segona invasió grega.
La història va convèncer els troians, que, després del presagi que van rebre per la mort de Laocoont, van enderrocar la muralla per poder fer entrar el cavall a la ciutat tot ignorant les advertències de la profetessa Cassandra i de Laocoont. Durant la nit, Sinó va obrir els flancs del cavall i van sortir els grecs del seu interior, que van massacrar els troians, adormits o indefensos. (Virgili, L'Eneida II, 57-194).
Es fa referència a Sinó en l'Eneida, però no en la Ilíada ni en l'Odissea. A la Divina Comèdia, Dant troba Sinó al vuitè cercle de l'infern, que correspon als que cometen frau, on és condemnat a patir altes febres. William Shakespeare també fa referència a Sinó en diverses obres seves, usant-lo com a exemple de traïdor.
Quint d'Esmirna explica però, que Sinó, conduït davant de Príam, es va negar a parlar durant molt de temps i no revelava el secret del cavall. El van torturar i li van tallar el nas i les orelles. D'aquesta manera, en comptes de ser un perfecte traïdor, com diu Virgili, és un heroi màrtir per la seva pàtria.

## Vegeu també

* Eneida
* Laocoont

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 491-492. ISBN 9788496061972.
Viccionari
# Francesc Carreu i Costa

Francesc Carreu i Costa (la Seu d'Urgell, 1673 - la Seu d'Urgell, 1740) va ser un advocat català. Fill de Francesc Carreu i Maria Costa, destacà com a fervent austracista durant els conflictes de la guerra de Successió. Era el germanastre de l’eclesiàstic Llorenç Tomas i Costa qui fou el seu padrí de baptisme. Es va implicar activament en l'alçament vigatà del 1705, donant suport al rei arxiduc Carles III. Juntament amb Antoni Manegat i una força de 300 miquelets, va prendre Sarrià i va contribuir significativament a la conquesta de Barcelona. Durant aquest temps, va ser part de la junta de govern establerta per Carles III a la ciutat. Després de la derrota, l'any 1714, va optar per l'exili i es va dirigir cap a Viena, on va ser nomenat guarda-segells de la cort imperial. Va romandre en aquest càrrec fins al 1732, quan finalment va decidir tornar a la Seu d'Urgell.

## Referències

* 1 2 3 Ballvé i Sans, Neus «L’Epítome de Llorenç Tomàs, canceller del Principat de Catalunya (1705-1714)». Manuscrits 2006.
* 1 2 «Francesc Carreu i Costa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Corpuscles de Meissner

Els corpuscles tàctils o corpuscles de Meissner són un tipus de mecanoreceptor descobert per l'anatomista Georg Meissner (1829–1905) i Rudolf Wagner. Aquest corpuscle és un tipus de terminació nerviosa a la pell que és responsable de la sensibilitat a la pressió. Tenen la seva sensibilitat més alta (llindar més baix) quan detecten vibracions entre 10 i 50 hertz. Són receptors d'adaptació ràpida. Es concentren més a la pell gruixuda i sense pèl, especialment als coixinets dels dits.
Els corpuscles tàctils són terminacions nervioses mielinitzades encapsulades, envoltades per cèl·lules de Schwann. L'encapsulació consta de cèl·lules de suport aplanades disposades com a làmines horitzontals envoltades per una càpsula de teixit conjuntiu.
Es distribueixen en diverses zones de la pell, però es concentren en zones especialment sensibles al tacte lleuger, com els dits, els llavis i el prepuci masculí. Més concretament, es troben principalment a la pell glabra just a sota de l'epidermis dins de les papil·les dèrmiques.

## Referències

* ↑ «Georg Meissner» (en anglès). www.WhoNamedIt.com. [Consulta: 30 gener 2017].
* ↑ Paré, Michel; Joseph E. Mazurkiewicz; Allan M. Smith; Frank L. Rice The Journal of Neuroscience, 21, 18, 15-09-2001, pàg. 7236–46. DOI: 10.1523/JNEUROSCI.21-18-07236.2001. PMC: 6763005. PMID: 11549734 [Consulta: free].
* 1 2 «Meissner's Corpuscles | AnatomyBox» (en anglès americà). [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ Cauna, Nikolajs; Ross, Leonard L. The Journal of Cell Biology, 8, 2, 01-10-1960, pàg. 467–82. DOI: 10.1083/jcb.8.2.467. PMC: 2224947. PMID: 13691669.
* ↑ Hoffmann, Joscelyn N.; Montag, Anthony G.; Dominy, Nathaniel J. The Anatomical Record Part A: Discoveries in Molecular, Cellular, and Evolutionary Biology, 281, 1, 11-2004, pàg. 1138–47. DOI: 10.1002/ar.a.20119. PMID: 15470674.
* ↑ Martini / Bartholomew. Essentials of Anatomy and Physiology 3E. Pearson Benjamin Cummings, 2010. Arxivat 2012-04-03 a Wayback Machine.
* ↑ Afifi, Adel K. Functional neuroanatomy: text and atlas. McGraw-Hill Professional, 2005, p. 16. 10.1036/0071408126. ISBN 978-0-07-001589-0.
* ↑ «Nervous system - Touch». BBC. [Consulta: 7 maig 2010].
* ↑ García-Mesa, Yolanda; García-Piqueras, Jorge; Cobo, Ramón; Martín-Cruces, José; Suazo, Iván Journal of Anatomy, 239, 4, 12-06-2021, pàg. 892–902. DOI: 10.1111/joa.13481. PMC: 8450466. PMID: 34120333.
* ↑ Winkelmann, R. K. Proceedings of the Staff Meetings of the Mayo Clinic, 34, 2, 21-01-1959, pàg. 39–47. PMID: 13645790.
# Amalia Polleri

Amalia Polleri (Montevideo, 26 de juny de 1909 - 18 de juny de 1996) va ser una professora, artista, poeta, periodista i crítica d'art uruguaiana.
Formada al Círculo de Bellas Artes de Montevideo, Amalia Polleri es va dedicar a la pintura, l'escultura, el gravat, la poesia i el relat. Va ser professora de dibuix i defensora dels drets de la dona. Va escriure per a La República, El Diario, La Mañana, Brecha, Opinar, El Correo de los Viernes, entre altres mitjans de premsa escrita. També va exercir el periodisme radiofònic, amb programes com Radio Sarandí i En Vivo y en Directo. De l'abundant obra poètica que va escriure, només publicà Maneras de Ser.
Va guanyar el primer premi en dibuix i gravat en el Saló Nacional 1942 pel seu dibuix El niño loco. El 1995 va rebre el Premi Candelabro de Oro en reconeixement de la seva trajectòria vital, atorgada per l'organització jueva B'nai B'rith Uruguai. El 2013 es va fer en el Museu Gurvich una exposició que repassava part de la seva obra.

## Obres

* El niño loco (Dibuix. Primer Premi Dibuix i Gravat. Saló Nacional 1942)
* El lenguaje gráfico plástico: manual para docentes estudiantes y artistas. Amalia Polleri, María C. Rovira i Brenda Lissardy.

## Referències

* 1 2 3 4 «Amalia Polleri» (en anglès). Revista Arte y Cultura. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ Galería Sur. «Amalia Polleri» (en castellà). Arxivat de l'original el 2014-04-07. [Consulta: 4 abril 2014].
* ↑ Salon Nacional. Sexta Exposición Anual de Bellas Artes ( PDF) (en castellà). Ministerio de Instrucción Pública. Comisión Nacional de Bellas Artes, 1942.
* ↑ «Amalia Polleri, rebelde con causa(s)» (en castellà). La Red 21 [Uruguai], 04-12-2013.
* ↑ B'nai B'rith Uruguay. «Premio Fraternidad y Premio Candelabro de Oro» (en castellà), 08-12-2004. Arxivat de l'original el 2015-10-24. [Consulta: 18 març 2020].
* ↑ Museu Gurvich. «Pinturas, diseño y artes aplicadas de Amalia Polleri» (en castellà), 2013. Arxivat de l'original el 2014-04-07. [Consulta: 18 març 2020].
# Carl Schutte

Carl Schutte (Kansas City, 5 d'octubre de 1887 - Seattle, 24 de juny de 1962) va ser un ciclista estatunidenc, que va competir durant la dècada de 1910.
El 1912 prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu d'Estocolm, on va disputar dues proves del programa de ciclisme. En ambdues, la contrarellotge per equips, formant equip amb Walter Martin, Alvin Loftes i Albert Krushel; i la contrarellotge individual, guanyà la medalla de bronze.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Carl Schutte». [Consulta: 6 agost 2024].
# L'Amour et les Forêts

L'Amour et les Forêts és una pel·lícula de drama psicològic francès de 2023 dirigida per Valérie Donzelli, que va coescriure el guió amb Audrey Diwan. Està basada en la novel·la homònima d'Éric Reinhardt del 2014. S'ha doblat i subtitulat al català.
Es va estrenar a la secció d'estrenes al 76è Festival de Cinema de Canes el 24 de maig de 2023, i va arribar als cinemes de França el mateix dia a càrrec de la distribuïdora Diaphana Distribution. Va rebre quatre nominacions als 49è premis César.

## Referències

* ↑ Moreno, Nicolas (3 May 2023). «[Trailer] Dans "L'Amour et les Forêts", Melvil Poupaud en mari toxique de Virginie Efira». Les Inrockuptiblesfr.
* ↑ «Cannes 2023 - "L'amour et les forêts" sortira durant le festival». Le Film françaisfr. 25 April 2023.
* ↑ Delafon, Louis «Bande-annonce : Virginie Efira sous l'emprise de Melvil Poupaud dans L'Amour et les Forêts de Valérie Donzelli» (en francès). Madame Figaro, 03-05-2023.
* ↑ «L'amour et les forêts». Goita què fan, ara!. [Consulta: 12 març 2025].
* ↑ mraultpauillac. «The Screenings Guide of the 76th Festival de Cannes» (en anglès americà). Festival de Cannes, 10-05-2023. [Consulta: 10 maig 2023].
* ↑ «L'amour et les forêts». Diaphana Distribution. [Consulta: 10 maig 2023].
* ↑ Barat, Mathilde «César 2024: Anatomie d'une chute sacré meilleur film. Le palmarès complet de la 49$^e$ cérémonie» (en francès). , 23-02-2024.
# Francesc Borràs Soler

Francesc Borràs Soler (Reus, 20 de desembre de 1859 - Madrid, 27 de febrer de 1928) va ser un arquitecte català.
Va aconseguir el títol el 1884, i va ser arquitecte municipal de Reus quan va morir l'anterior arquitecte Sebastià Cabot. A Reus va redactar el projecte de l'escorxador municipal, que no arribaria a realitzar del tot, sinó que ho va fer el seu successor en el càrrec Pere Caselles. Va intervenir com a facultatiu en el concurs del monument al general Prim.
Va renunciar a la plaça d'arquitecte municipal per uns afers poc coneguts que Josep Cruset, periodista i investigador, resumeix així: Reclamava una compensació econòmica extraordinària per les despeses que havia tingut quan redactava el projecte de l'Escorxador Municipal l'any 1889. El conflicte que va tenir amb l'alcalde, llarg i accidentat, es creu que va ser el motiu de la dimissió de Francesc Borràs com a arquitecte municipal.
Però hi va haver un altre episodi que va accelerar els fets, segons diu Cruset: el van intentar assassinar el 17 de desembre de 1890. Borràs sortia de l'Ajuntament cap a la una del migdia i pujava pel carrer de Monterols. L'industrial Salvador Oliva Baget, de seixanta anys, que anava vestit amb una capa, el seguia, i a la cantonada amb la plaça de Prim, va treure un revòlver amb el que el va apuntar al clatell i va disparar. Borràs va notar que hi havia algú a prop seu i es va girar, cosa que li va salvar la vida, perquè la bala li va passar fregant el crani ferint-lo lleument. Borràs va arrencar a córrer cridant i demanant que detinguessin l’agressor, que va anar caminant lentament fins a la porta del Palau Miró, llavors Hotel de Londres. Allà va treure un altre cop el revòlver i intenta suïcidar-se, però l'arma li falla. Va córrer entre l'alarma dels ciutadans fins al raval de Jesús, on va posar fi a la seva vida amb un tret al cap. Sembla que l'origen de tot va ser un plet entre Oliva i Borràs per un dèficit en la construcció d'una casa que Borràs no havia acabat.
Borràs va marxar a Madrid, des d'on va dirigir la construcció de la Casa Boule, a Reus, al carrer de Llovera A la capital de l'estat espanyol va realitzar diverses obres, totes dins d'un estil racionalista i classicista, com per exemple el 1905 la seu de l'editorial La España Moderna, fundada per Lázaro Galdiano, de qui era amic, el "Palacete Borrás", al carrer de Maria de Molina, o la "Fàbrica Osram" entre el 1914 i el 1916, en col·laboració amb l'arquitecte Alberto de Palacio. Va morir el 1928 després de ser atropellat per un turisme.

## Referències

* 1 2 3 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 136.
* 1 2 Cruset, Josep. «Sang a la plaça Prim de Reus, o el perillós càrrec d’arquitecte municipal». Diari de Tarragona. [Consulta: 4 octubre 2024].
* ↑ «Antigua fábrica Osram». Madrid. web oficial de turismo. [Consulta: 5-VI-2015].
# Amalia de Llano y Dotrés

Amalia de Llano y Dotrés (Barcelona, 29 d'abril de 1822 - Madrid, 6 de juliol de 1874) va ser una aristòcrata catalana, comtessa de Vilches pel seu matrimoni amb Gonzalo de Vilches. Fervent defensora de la monarquia, va treballar intensament pel retorn de la dinastia borbònica a Espanya després de 1868. És molt coneguda pel seu retrat obra de Federico de Madrazo el 1853, que ha esdevingut una icona del Romanticisme espanyol.
Va néixer a Barcelona el 29 d'abril de 1822, filla de Ramón de Llano y Chávarri i de Pilar Dotrés i Gibert. La seva família era de la burgesia, el seu pare procedia d'Àlaba i va exercir com a procurador a la ciutat de Barcelona, a més de ser soci de diverses empreses i un dels amos de l'empresa de guardacostes Llano, Ors y Compañía. Va contraure matrimoni el 12 d'octubre de 1839 amb Gonzalo de Vilches y Parga, al qual se li va concedir el títol de comte de Vilches el 8 de desembre de 1848 per part de la reina Isabel II, amb el vescomtat previ de La Cervanta.
La comtessa va va ser una de les dames que més va treballar pel retorn de la monarquia a partir de l'expulsió d'Isabel II fins a la proclamació d'Alfons XII com a rei d'Espanya. Per això, en el retrats apareix representada amb l'emblema de la flor de lis borbònica. També conrear la literatura com a escriptora afeccionada i es coneix que va publicar les novel·les Berta i Ledia. Va morir a Madrid el 6 de juliol de 1874.
És conegut el seu retrat obra de Federico de Madrazo, gran amic de la comtessa, considerat el millor retrat del Romanticisme espanyol, quan ella tenia 32 anys. La comtessa va ser una habitual de la casa dels Madrazo, especialment en les vetllades musicals, i va arribar a cantar acompanyada del piano.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Areal Torres-Murciano, Mónica. «Amalia de Llano y Dotrés» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 24 setembre 2024].
* ↑ Pérez-Martín, Mariángeles. «El "debut literario" de la condesa de Vilches». A: Las inéditas: voces femeninas más allá del silencio (en castellà). Universidad de Salamanca, 2020, p. 194-204.
* ↑ «Amalia de Llano y Dotres, condesa de Vilches» (en castellà). Museu del Prado. [Consulta: 24 setembre 2024].
# Mètode Winnetka

El mètode Winnetka és un sistema d'ensenyament individualitzat.
Rep el nom del suburbi de Chicago on Carleton Wolsey Washburne començà a transformar, el 1915, les escoles públiques en laboratori d'educació.
Aquest mètode, formulat el 1920, comprèn:
* Un programa mínim de coneixements sobre matèries instrumentals (lectura, escriptura, aritmètica, ciències socials, etc.).
* Un programa de desenvolupament sobre la base de matèries creatives d'elecció lliure amb participació de tothom.
Quant al sistema d'investigació, té molts punts de contacte amb el mètode de projectes.

## Referències

* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, planes 84-85.

## Bibliografia

* Hylla, E.: Die Schule der Demokratie. Berlín/Leipzig, 1928.
* Schwerdt, T.: Kritische Didaktitk in Unterrichtsbeispielen., Paderborn, 1952.
* Washburne, C.: Winnetka. In: School and Society, Heft XXIX 1929.
* Washburne, C.: Winnetka. The History and significance ..., Englewood Cliffs, 1965.
* Washburne, C.: Die Experimente an den Schulen Winnetkas. In Röhrs (Hrsg.): Die Reformpädagogik des Auslands., Stuttgart, 1982.
* Michael, B. i Fischer, M.: Differenzierung im Schulunterricht., Weinheim/Basilea, 1973.
* Michael, B.: Selbstbildung im Unterricht. Weinheim, 1963.
# Cinturó de Gould

El cinturó de Gould és un anell parcial d'estrelles d'uns 3.000 anys llum d'amplada, situat uns 16 o 29 graus en direcció al pla galàctic. Conté nombroses estrelles de tipus 0 i B, i podria representar el braç espiral del qual el Sol forma part a uns 325 anys llum del seu centre: es pensa que podria tenir de 30 a 50 milions d'anys i d'origen desconegut. El seu nom es refereix a Benjamin Gould, que el va identificar el 1879.

## Referències

* ↑ Moore, Patrick; Rees, Robin. Patrick Moore's Data Book of Astronomy (en anglès). Cambridge University Press, 2011, p.354. ISBN 0521899354.

## Vegeu també

* Via Làctia

## Enllaços externs

* The Spitzer Gould Belt Survey (anglès)
* Map of the Gould Belt (anglès)
# Eduard

Eduard és un nom propi masculí d'origen germànic, derivat d'Ēadweard, que significa "guardià ric" o "protector de la riquesa". Popularitzat especialment a l'Anglaterra medieval per diversos reis que portaren aquest nom, com Eduard el Confessor, el significat i ús del nom es van estendre a altres regions d'Europa al llarg dels segles. Actualment, Eduard és un nom emprat en diverses cultures i idiomes, amb variants com Edward (anglès), Édouard (francès), i Eduardo (espanyol i portuguès), entre d'altres.

## Santoral

* 18 de març: Sant Eduard el Màrtir, primogènit del rei d'Anglaterra Edgar el Pacífic.
* 13 d'octubre: Sant Eduard el Confessor, rei d'Anglaterra.
* 16 de desembre: Sant Eduard, monjo.

## Variants

Diminutius: Edu, Ed, Edi, Lalo, Adu, Yayo.

### Variants en altres idiomes

Variantes en otras lenguas :
| Espanyol | Eduardo |
| Alemany | Eduard |
| Albanès | Eduard |
| Bosnià | Eduard |
| Bretó | Edouarzh |
| Búlgar | Едуард (Eduard) |
| Català | Eduard, Duard |
| Txec | Eduard |
| Cors | Eduardu |
| Danès | Edvard |
| Esperanto | Eduardo |
| Euskera | Edorta |
| Finès | Edvard |
| Francés | Édouard |
| Gallec | Duarte, Duardo |
| Georgià | ედუარდ (Eduard) |
| Grec | Εδουάρδος (Edouárdos) |
| Holandès | Eduard, Eduardus |
| Hongarès | Eduárd |
| Anglès | Edward |
| Islandès | Játvarður |
| Italià | Edoardo |
| llatí | Eduardus |
| Letó | Eduards |
| Llatí | Eduardas |
| Noruec | Edvard |
| Polonès | Edward |
| Portuguès | Eduardo, Duarte |
| Romanès | Eduard |
| Rus | Эдуард (Eduard) |
| Sard | Eduardu |
| Serbi | Едвард (Edvard) |
| Suec | Edvard |

## Vegeu també

* Nom #Antropònims
* Cognom

## Bibliografia

El llibre dels Sants. Alianza, Madrid, 2001. ISBN 84-206-7203-3.  Diccionari etimològic comparat de noms propis de persona. Fondo de Cultura Econòmica, Mèxic, 1994. ISBN 968-16-2284-7.  El gran llibre dels Noms. M. E. Editores, Madrid, 1995. ISBN 84-495-0232-2.

## Enllaços externs

* Santoral, 13 d'octubre: Eduard.
# Antonio Beltrán Casaña

Antonio Beltrán Casaña (Canfranc, 8 de març de 1897 - Ciutat de Mèxic, 6 d'agost de 1960) conegut com «L'Esquinazau» o «El Esquinazao», va ser un polític i militar espanyol. Va destacar per la seva participació en la insurrecció de Jaca i per la seva actuació durant la guerra civil espanyola, en què va comandar successivament diverses unitats de l'Exèrcit republicà: el Batalló «Cinco Villas», la 72a Brigada Mixta i la 43a Divisió, unitat amb què va tenir un destacat paper a la Bossa de Bielsa.

## Biografia

Antonio Beltrán Casaña neix el 8 de març de 1897 a la població de Canfranc, pertanyent al partit judicial de Jaca, a la comarca de la Jacetània, sent fill de Gregorio Beltrán Casajús i de Anacleta Casaña Lacué, sent la seva mare descendent d'una família amb privilegis d'infanzonía però de molt minvats recursos econòmics. Realitza els seus primers estudis a l'Escola Municipal de Canfranc, encara que ràpidament surt de l'escola ja que el seu mestre afirma que té més coneixements que els seus.
Va participar activament en l'aixecament republicà dels capitans Fermín Galán i Ángel García Hernández a Jaca.
Arran de l'enfonsament de l'Exèrcit de l'Est, el Dr. Juan Negrín en reconeixement per la seva actuació com a major de milícies, el va fer tinent coronel el 21 d'abril de 1938.
Màxim responsable militar de la 43a Divisió de l'Exèrcit Popular. Va forçar la fugida a França durant la Bossa de Bielsa. Després de la derrota a la Guerra Civil s'exilià a França i des de Tolosa organitzà una guerrilla amb elements anarquistes, fet que, finalment, va provocar la seva expulsió del Partit Comunista Espanyol.

## Referències

* 1 2 «Beltrán Casaña, Antonio» (en castellà). Gran Enciclopedia Aragonesa, 29-09-2007. [Consulta: 26 desembre 2024].
* 1 2 «La Bolsa de Bielsa - Diputación Provincial de Huesca - Portal para ciudadanos y empresas», 28-09-2007. [Consulta: 26 desembre 2024].
* ↑ Antonio Gascón Ricao, Beltrán. El Esquinazau, Pirineum Editorial, Jaca, 2002 ISBN 84-932355-0-4
* 1 2 3 «Memoria - República - Personajes - Biografía Beltrán». [Consulta: 26 desembre 2024].