# Regne d'Axum

El regne d'Axum fou un estat que va existir al nord de la moderna Etiòpia (regió Tigre) i Eritrea, entre el segle v aC i el segle xiii. La capital era Axum, avui una ciutat mitjana de la regió Tigre. Altres llocs importants eren Yeha, Hawulti, Matara, Adulis i Qohaito (les tres darreres a la moderna Eritrea). Al moment de major expansió, el regne dominava el nord d'Etiòpia, Eritrea, el nord-est del Sudan, el sud-est d'Egipte, Djibouti, i zones del Iemen, Asir i Hijaz.
Les monedes del regne apareixen a l'era cristiana; fou el primer estat que va utilitzar el signe de la creu a les seves monedes, vers la meitat del segle iv. Mani l'anomena com un dels quatre grans poders del món (Pèrsia, Roma, Xina i Axum). Com a estat cristià fou un aliat romà d'Orient i l'emperador Justí I el Vell li va ordenar vers el 525 intervenir a favor dels cristians del Iemen. La seva decadència es va produir al segle vii per raons incertes que podrien estar relacionades amb el domini àrab de les rutes comercials a la mar Roja i pel Nil fins a Alexandria, principal mercat i sortida dels productes cap a l'Imperi Romà d'Orient i Europa.
El regne d'Axum, pren el seu nom de la ciutat d'Axum, a l'Etiòpia actual. El seu origen, segons es creu, es troba en l'arribada al voltant de l'any 400 aC de colons provinents del sud-oest d'Aràbia. Des del segle iii, el regne d'Axum es va convertir en la principal potència de la regió, com ho testifica el fet que el profeta persa Ragis el citi com un dels grans imperis de l'època, juntament amb l'Imperi Romà, la Xina i l'Imperi Persa. Se sap que Axum va comerciar amb l'Índia i l'Imperi Romà d'Orient a través del port d'Adulis, en el Mar Roig.
El cristianisme va ser introduït al país pel monjo sirià Frumenci, qui posteriorment va ser consagrat bisbe d'Etiòpia per Atanasi, patriarca d'Alexandria. Frumenci va aconseguir la conversió del rei Ezana, del que es conserven diverses inscripcions, anteriors i posteriors a la seva conversió al cristianisme. L'Església Ortodoxa Etíop, per tant, procedeix de l'Església Ortodoxa Copta d'Alexandria; com ella, va romandre fidel al credo monofisita, condemnat en el Concili de Calcedònia (451). La conversió dels etíops va ser un procés lent. De l'època d'Ezana data també la difusió de l'escriptura ge'ez. L'idioma ge'ez va acabar substituint al grec en la litúrgia; encara avui és la llengua litúrgica de l'Església etíop.
El final del regne d'Axum és tan misteriós com el seu començament. Sembla que, a partir del segle viii, l'avanç de l'islam va anar dificultant cada vegada més el seu comerç pel mar Roig, obligant als etíops a replegar-se cap al sud. A l'interior el regne va subsistir, en franca decadència, tres segles més.
Queden algunes restes arqueològiques del regne d'Axum, com els obeliscos d'Axum o de Matés, que són sens dubte monuments funeraris dels principals reis.

## Història

Dʿmt fou un regne a la moderna Eritrea i nord d'Etiòpia que va existir vers el segle viii ac al segle viii ac del que s'han trobat molt poques inscripcions i els treballs arqueològics estan al començament i va acabar com a civilització abans de l'inici d'Axum.
La seva fundació està envoltada d'ombres. La tradició en fa fundador a Menelik I (teòricament 204-179 aC) però també el fa fill del rei David que va viure vuit segles abans. La presència sabea probablement només va durar unes dècades, però la seva influència en la civilització axumita posterior va incloure l'adopció de l'alfabet sud-aràbic, que es va convertir en l'alfabet amhàric, i en la religió semítica antiga. Les inscripcions epigràfiques més antigues, a l'Eritrea, remunten al segle v aC, amb caràcters sud-aràbics, alguns en sabeu i altres en una llengua emparentada però diferent en la sintaxi, el vocabulari i els noms propis. Entre el segle v i el I aC només existeixen alguns grafits que no donen informació rellevant i es creu que entre el segle iv i III aC el desenvolupament d'aquesta civilització va quedar tallat per la presència a la costa dels ptolemeus. La primera cita de Axum no apareix en fonts gregues i sabees (al mateix temps) fins al segle i. Al Periple de la Mar Eritrea (tradicionalment datat a la meitat del segle i però que podria ser de la meitat del segle iii) s'esmenta al rei Zoskales, que comerciava amb Aràbia i Egipte a través del port d'Adulis i també el d'Avalites (Assab). Claudi Ptolemeu a la meitat del segle ii, esmenta tanmateix Axum i als seus habitants però no dona cap informació sobre la seva importància.
Entre el 200 i el 275, les ambicions axumites s'havien expandit al sud d'Aràbia, on sembla que Axum es va establir a Al-Maafer i es va involucrar en conflictes entre el Regne de Sabà i els himiarites. Un text sabeu esmenta al rei Gadarat que fou aliat a d'Alhan Nahfan de Saba; al regnat del fill del darrer, Shair Awtar, Gadarat apareix al costat dels himiarites a les campanyes de Zafar, Zahartan i Nagran (meitat del segle III). En temps dels reis Ilshara Yahdub i Yazil Bayyin que van governar conjuntament a Saba, el rei d'Axum o nadjashi d'Adhbah, es va posar del costat del rei himiarita Shammar de Raydan durant les campanyes que van acabar amb la derrota i destrucció dels himiarites. L'historiador Jamme posa tots els fets al segle i aC però això sembla erroni.
El principal rei axumita fou Ezana a la meitat del segle iv, que dominava entre Egipte i Somàlia, i portava els títols de rei d'Hamer (Himyar) i Raydan i rei de Saba i Salhen, però en general es pensa que eren només títols, ja que la teoria de la conquesta axumita del Iemen al segle iv està pràcticament descartada després de la trobada d'algunes inscripcions; potser aquestos títols foren agafats després d'una campanya militar reeixida, però que no va comportar ocupació permanent. Sota el regnat d'Ezana, Frumenci va introduir el cristianisme vers el 330.
En resposta a la persecució dels cristians, a instància de l'emperador romà d'Orient Justí I el Vell, Caleb d'Axum va enviar una expedició punitiva a Aràbia Felix dirigida pel general Ḥayyān. La campanya militar inicial va tenir èxit i els axumites van portar al poder un cristià Himyar amb el nom de Maʿdīkarib Yaʿfur. No obstant això, el 522 Dhu Nuwas es va declarar rei en un cop d'estat reeixit i va començar a perseguir els cristians una vegada més incendiant les esglésies i atacant comunitats cristianes a Ẓafār i Tihāma. L'any 524, Yūsuf Dhū Nuwās va assetjar la ciutat cristiana de Najran i va ordenar a les seves tropes que matessin tota la ciutat per negar-se a convertir-se al judaisme, i la notícia de les massacres es va estendre ràpidament per la regió.
En resposta a les massacres de cristians per Dhu Nuwas, l'emperador romà d'Orient Justí I el Vell va enviar una crida a les armes a través del patriarca Timoteu IV d'Alexandria, i Caleb va decidir dirigir els seus exèrcits en persona a una altra invasió el 525. L'exèrcit axumita va ser reforçat per l'exèrcit romà enviat per Justí. Després de la derrota de Dhu Nuwas, un altre cristià d'Himyar amb el nom de Sumyafa Ashwa va ser coronat rei d'Himyar, poc després que les esglésies cristianes fossin reconstruïdes i els cristians convertits per força al judaisme van poder tornar al cristianisme. El 535, un general cristià axumita amb el nom d'Abraha es va revoltar contra Sumyafa Ashwa i es va apoderar del poder, proclamant-se rei d'Himyar. Després de diverses campanyes militars infructuoses de Caleb per enderrocar el nou rei, Abraha va romandre al poder a canvi d'un tribut i poc després va establir relacions diplomàtiques amb el Regne Axumita, l'Imperi Romà d'Orient i l'Imperi Sassànida.
Mahoma considerava Axum un país amic amb el que els àrabs de la Meca tenien relacions comercials; els membres de la primera hègira s'hi van exiliar i foren ben acollits per Aṣḥama ibn Abjar. Mahoma hauria enviat una ambaixada al rei, l'any 6 (628). Al-Tabari diu que el rei aleshores era al-Ahsam ben Abdjar que tenia un fill de nom Arha, i que hauria mort el 631; no obstant el nom patern d'Abdjar seria erroni, ja que el rei anterior es deia Ella Gabaz i s'han conservat algunes monedes; en canvi Arha podria ser Armah, del que també hi ha algunes monedes; del mateix al-Ahsam (el nom seria Ella Saham) no hi ha constància.

### Caiguda

Segons la tradició el nagus Dil Na'od va ser enderrocat en 960 per la jueva Gudit, que va regnar fins que en Mara Takla Haymanot era una cosí de Gudit que la deposar i fundar la dinastia Zagüe. però James Bruce afirma que Dil Na'od va ser enderrocat per Gudit, i que Mara Takla Haymanot era una cosí de Gudit que la va succeir després de diversos membres de la seva pròpia família.

## Llista segons monedes i inscripcions

* Zoskales vers 70
* Desconeguts
* Gadarat/Gedara [GDRT] vers 210
* Adebah ['DBH] vers 230
* Baygat [BYGT] vers 235
* Garmat/Girma/Garima [GRMT] 235
* Sembrouthes vers 240-270
* Datawnas [DTWNS] vers 260
* Zaqarnas [ZQRNS] vers 260
* Endubis Bisi Dakhu vers 270-290
* Aphilas Bisi Dimele
* Wazeba Bisi Zagalay [W'ZB B'SY ZGLY]
* Ousanas Bisi Gisene Ella Amida
* Ezana Bisi Halen vers 325-356
* Ouazebas vers 400
* Eon Bisi Anaph [EWN]
* Mehadeyis [MHDYS] vers 450
* Ebana
* Nezul vers 470
* Nezana vers 470
* Ousas/Ousanas (Tazena ?) vers 500
* Caleb d'Axum vers 525
* Wazena "Alla Amidas"
* Wa'zeb Bisi Hadefan [W'ZB B'S HDFN] "Ella Gabaz"
* Joel vers 550
* Hataz vers 580
* Israel vers 590
* Gersem vers 600
* Armah (Ella Sahem, Ashama ibn Abjar) vers 615-630

## Llista tradicional de reis (fonts religioses)

* Menelik I 204-179
* Handadyo 179-178
* Auda Amat 178-167
* Auseyo 167-164
* Tzaue 164-133
* Gasyo 133
* Mawat 133-125
* Bahas 125-116
* Qawda 116-114
* Qanaz 114-104
* Haduna 104-95
* Wazba 95-94
* Hadir 94-92
* Kalas 92-85
* Satyo 85-68
* Filya 68-42
* Aglebu 42-39
* Ausena 39-38
* Beriwas 38-9
* Mahsi 9-8
* Besebazen 8 aC-8 dC
* Sartu 8-35
* Laas 35-45
* Masenh 45-52
* Setwa 52-61
* Adgala 61-71
* Agba 71-73
* Masis 73-77
* Hakla 77-90
* Demahe 90-100
* Autet 100-102
* Ella Auda 102-132
* Zagan 132-136
* Rema 132-136
* Gafale 136-137
* Bese Zarq 137-141
* Ella Azguagua (usurpador) 141-218
* Ela Herka 218-239
* Bese Tzawetza 239-240
* Wakana 240
* Hadaus 240
* Ella Sagal 240-242
* Ella Asfeha I 242-256
* Ella Tzegab 256-279
* Ella Samara 279-282
* Ella Aiba 282-298
* Ella Eskendi 298-334
* Ella Tzaham I 334-343
* Ella San 343-356
* Ella Aiga 356-374
* Ella Amida I 374-404
* Ella Wosen 404-414
* Ella Ahyawa 414-417
* Ella Abreha I 417-430
* Ella Azbeha I 430-444
* Tesmul Ukal Ahmad 444-471
* Ella Abreha II 471-480
* Ella Asfeha II 480-485
* Ella Sahle I 485-499
* Ella Adhana 499-513
* Ella Rete 513-514
* Ella Asfeha III 514-519
* Ella Azbeha II 519-536
* Ella Amida II 536-542
* Ella Abreha II 542
* Ella Sahle II 542
* Ella Gabaz I 542-554
* Ella Sehul 554-555
* Ella Azbeha III 555-557
* Ella Tzaham II 557-572
* Ella Gabaz II 572-593
* Ella Agaba (Levi) 593-595
* Ella Amida III 595-606
* Jacob I 606-636
* David 606-636
* Armah I 636-650
* Zitana 650-662
* Jakob II 662-671
* Caleb (Constantí I) 671-700
* Beta Israel 700
* Gabra Maskal I 700-714
* Constantine II 714- ?
* Wosen Asgad
* Feresanai
* Aderazar
* Ekla Wadim
* Germa Safar
* Gergaz
* Degna Michael
* Baherikela
* Hezba Seyon
* Asguamgum
* Letem
* Talatem
* Odagosh
* Aizur
* Dedem Almaz
* Wadedem
* Demawedim Asfara
* Rema Armah II
* Degnajan I
* Gedajan
* Judith
* Degnajan II
* Dil Na'od -vers 915

## Llista tradicional alternativa de reis (des del segle III)

* Aphilas Bisi-Dimele vers 250-300
* No indicat vers 300-325
* Ezana 325-356
* Shazana 328-356
* Ella Abreha 356-370
* Ella Asfeha 356-370
* Arfed 370-374
* Adhana I 374-379
* Rete'a 379-380
* Asfeh 380-381
* Asbeha 381-386
* Ameda I 386-401
* Abreha I 401
* Shahel I 401-402
* Gobaz I 402-404
* Suhal 404-408
* Abreha II 408-418
* Adhana II 418-424
* Yo'ab 424-434
* Sahan 434-436
* Ameda II 436-446
* Shahel II 446-448
* Sabah 448-451
* Sahem 451-463
* Gobaz II 463-474
* Agabe 474-475
* Levi 474-475
* Ella Amida 475-486
* Jacob I 486-489
* David 486-489
* Armah 489-504
* Zitana 504-505
* Jacob II 505-514
* Caleb d'Axum 514-542
* Beta Israel 542-550
* Gabra Masqal 550-564
* Constantí 564-578
* Wasan Sagad 578-591
* Feresanay 591-601
* Adreaz 601-623
* Eklewudem 623-633
* Germa Safar 633-648
* Zergaz 648-656
* Michael 656-677
* Baher Ikela 677-696
* Hezba Seyon 696-720
* Asagum 720-725
* Latem 725-741
* Tulatem 741-762
* Adegos 762-775
* Ayzur 775
* Dedem Almaz 775-780
* Wedemdem 780-790
* Demawedem 790-820
* Rema Armah 820-825
* Degnajan 825-845
* Gedajan 845-846
* Judith 846-885
* Degnajan II 885-905
* Dil Na'od 905-vers 950

## Notes

* ↑ ament, sota un rei que podria ser Sembrouthes, conegut per una inscripció, una expedició axumita havia sotmès als arrhabitai i als kinaidokolpitai de les costes de Hijaz i l'Asir

## Referències

* ↑ Cartwright, Mark. «Kingdom of Axum» (en anglès). Arxivat de l'original el 2025-01-18. [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ «Aksum | History, Map, Empire, & Definition» (en anglès). Britannica, 08-01-2025. [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ Munro-Hay, Stuart. Ethiopia, the Unknown Land (en anglès). IB Tauris, 2002, p. 20. ISBN 1860647448.
* ↑ Derat, Marie-Laure. «Before the Solomonids: Crisis, Renaissance and the Emergence of the Zagwe Dynasty (Seventh–Thirteenth Centuries)». A: Samantha Kelly (ed.). A Companion to Medieval Ethiopia and Eritrea (en anglès). Leiden: Brill, 2020, p. 34. DOI 10.1163/9789004419582_003. ISBN 978-90-04-41958-2.
* ↑ Uhlig, Siegbert. Encyclopaedia Aethiopica (en anglès). vol.2: D-Ha. Wiesbaden: Harrassowitz Verlag, 2005, p. 185. ISBN 9783447052382.
* ↑ al-Dīn Mukhtār, Muḥammad Jamāl. Ancient Civilizations of Africa (en anglès). Paris: Unesco, 1990, p. 222. ISBN 92-3-102585-6.
* ↑ Munro-Hay, Stuart. Aksum An African Civilisation of Late Antiquity (en anglès). Edinburgh University Press, 1991, p. 77. ISBN 978-0748602094.
* ↑ Johnson, Scott Fitzgerald. The Oxford Handbook of Late Antiquity (en anglès). Oxford University Press, 2015, p. 277. ISBN 9780190277536. Arxivat 2025-01-25 a Wayback Machine.
* 1 2 Preiser-Kapeller, Johannes; Reinfandt, Lucian; Stouraitis, Yannis. Migration Histories of the Medieval Afroeurasian Transition Zone: Aspects of Mobility between Africa, Asia and Europe, 300–1500 C.E. (en anglès). Leiden: Brill, 2020, p. 308.
* 1 2 Bruce, James. Travels to Discover the Source of the Nile (en anglès). vol. 2, 1805, p. 451–453.
* ↑ Tamrat, Taddesse. «The Legacy of Aksum and Adafa». A: Church and State in Ethiopia (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1972, p. 53–64.

## Bibliografia

* Drewes, Abraham Johannes. Inscriptions de l'Éthiopie antique (en anglès). Leiden: E.J. Brill, 1962.
* Phillipson, D. W.. Ancient Ethiopia: Aksum, Its Antecedents and Successors (en anglès). British Museum Press, 2002. ISBN 978-0-7141-2763-7.
* Phillipson, D. W.. Foundations of an African Civilisation: Aksum and the Northern Horn, 1000 BC - AD 1300 (en anglès). Boydell & Brewer Ltd, 2014. ISBN 978-1-84701-088-9.
* Rossini, Carlo Conti. Storia d'Etiopia (en italià). Istituto italiano d'arti grafiche, 1928.
* Yule, Paul. Late Antique Arabia: Ẓafār, Capital of Ḥimyar: Rehabilitation of a "decadent" Society: Excavations of the Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg 1998-2010 in the Highland of the Yemen (en anglès). Harrassowitz, 2013. ISBN 978-3-447-06935-9.