OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Blanca Ferré i Carreras

Blanca Ferré i Carreras (Clariana, Alt Penedès, 1979) és una dissenyadora, modista i sastressa vilafranquina, llicenciada en Arts Escèniques a l'Institut del Teatre de Barcelona, on actualment exerceix de professora al batxillerat escènic.
Ferré va néixer a Clariana però ella i la seva família es va traslladar a Vilafranca quan tenia uns 10 anys. Ha estat vinculada estretament a aquesta vila i a la seva Festa Major, com a membre de la comissió de l’elaboració del Protocol i també del Consell de la Festa Major, del Ball de Gitanes —de fet, formà part del grup recuperador del ball el 2001— i col·laboradora del Ball de Foc. Com a dissenyadora i sastressa ha fet una tasca important de reinterpretació i confecció de la indumentària de diversos balls del seguici: el Ball de Diables, els Capgrossos, el Ball d’en Serrallonga, Ball Pla, Ball de Panderetes, Ball de Cotonines, els Gegants, el Ball de l’Àliga, Ball de Malcasats, Ball de Nans, Ball de Cercolets i el Ball de Gitanes. Per tot això va ser elegida per fer de pregonera de la Festa Major el 2022. A més a més, també ha dissenyat i confeccionat el vestuari de diferents personatges de la Cavalcada de Reis i el Carnaval de Vilafranca.
Professionalment, també ha dut a terme projectes per l'Ajuntament de Valls, com ara les Dames i Vells i els Cercolets, el vestuari del ball de la Rosaura per les Decennals, o per a altres municipis com Tarragona, Sant Martí Sarroca o Sant Cugat del Vallès. També ha dissenyat i confeccionat el vestuari d’espectacles diversos i obres de teatre representades arreu, per exemple, la confecció del vestuari del musical El Petit Príncep o Geronimo Stilton.

## Referències

* 1 2 3 «Entenc que se’m demana de fer el pregó per la feina feta i la meva aportació a la festa major». el3devuit.cat, 28-08-2022. [Consulta: 8 juny 2024].
* 1 2 «Blanca Ferré i Carreras serà la pregonera de la Festa Major de Vilafranca». Eix Diari, 09-03-2022. [Consulta: 8 juny 2024].
* ↑ Soler, Josep M. «Blanca Ferré ha ofert un pregó de la Festa Major reivindicatiu i carregat d'emocions». rtvvilafranca.cat, 29-08-2022. [Consulta: 8 juny 2024].
* ↑ «Blanca Ferré serà la pregonera de la Festa Major 2022». rtvvilafranca.cat, 07-03-2022. [Consulta: 8 juny 2024].
# Surrealistic Pillow

Surrealistic Pillow és el segon àlbum del grup americà Jefferson Airplane i el primer amb Grace Slick que va aportar les cançons Somebody To Love i White Rabbit del grup The Great Society.

## Llista de cançons
### Cara A

* "She Has Funny Cars" (Marty Balin, Jorma Kaukonen) – 3:03
* "Somebody to Love" (Darby Slick) – 2:54
* "My Best Friend" (Skip Spence) – 2:59
* "Today" (Balin, Paul Kantner) – 2:57
* "Comin' Back to Me" (Balin) – 5:18

### Cara B

* "3/5 of a Mile in 10 Seconds" (Balin) – 3:39
* "D.C.B.A.-25" (Kantner) – 2:33
* "How Do You Feel" (Tom Mastin) – 3:26
* "Embryonic Journey" (Kaukonen) – 1:51
* "White Rabbit" (G. Slick) – 2:27
* "Plastic Fantastic Lover" (Balin) – 2:33
# Fray Jerónimo

Fray Jerónimo és una sarsuela en 3 actes, amb llibret de Víctor Mora i Alzinelles i música de Rafael Martínez Valls i Isidre Roselló, estrenada al Teatre Nou (Avinguda del Paral·lel), el 16 de febrer de 1935. A l'estrena, encapçalaven el repartiment Marcos Redondo i Vicente Simón.
# Microhílids

Els microhílids (Microhylidae) són una família de granotes que comprèn 413 espècies distribuïdes en 69 gèneres.

## Referències

* Cogger, H.G.; R.G. Zweifel, i D. Kirschner. Encyclopedia of Reptiles & Amphibians, Segona Edició. Fog City Press, 2004. ISBN 1-877019-69-0.
* Zug, George R.; Laurie J. Vitt i J.P. Caldwell. Herpetology:An Introductory Biology of Amphibians and Reptiles, 2a. Edició. Academic Press, 2001. ISBN 0-12-782622-X..
# Norn

El norn és una antiga llengua escandinava occidental parlada al nord d'Escòcia fins al segle xviii. Descendent de l'antic nòrdic, fou portada pels colonitzadors escandinaus el segle ix, era bàsicament parlada a les illes Shetland i Òrcades. Després de canviar de sobirania (de la Corona dano-noruega al Regne d'Escòcia) al segle xv, el seu ús fou descoratjat pel govern escocès i l'Església d'Escòcia (l'església nacional), de manera que acabà essent reemplaçat per l'scots.
Hom creu que també fou parlada no només a les illes sinó també en terra escocesa mateix, per exemple, a Caithness, si bé allà s'hi extingí molt abans.

## Gramàtica

Les característiques de la gramàtica del norn eren molt similars a la d'altres llengües escandinaves. Presentava dos nombres (singular i plural), tres gèneres (masculí, femení i neutre) i quatre casos (nominatiu, acusatiu, datiu i genitiu). Els temps verbals presentaven dues grans conjugacions tant en present com en passat. Presentava també l'article determinat enclític, present com a sufix al final de la paraula. Hom creu també que presentava sovint frases amb subjecte el·líptic, comunes a les llengües escandinaves occidentals.

## Mostres

Encara queden alguns escrits en norn, especialment religiosos. Un dels exemples més notoris n'és el parenostre, ja que se'n conserven les versions en els dos principals dialectes. La següent taula els mostra juntament amb els corresponents a altres llengües escandinaves.
# Agavòidies

Les agavoidees (Agavoideae) són una subfamília de la família de les Asparagaceae, plantes amb flor monocotiledònies de l'ordre Asparagals. A partir del sistema APG III, del 2009, aquesta subfamília inclou les antigues famílies de les Agavaceae i Hesperocallidaceae.
Dins d'aquesta subfamília s'inclouen plantes dels deserts o zones àrides molt conegudes com l'àgave (Atzavara), iuca o l'Arbre de Joshua.
Les espècies poden ser suculentes o no ser-ho. En general les fulles de les agavàcies es disposen en forma de roseta al final d'una tija llenyosa que pot anar des de ser molt curta fins a ser de mida arbòria. Les fulles tenen bandes paral·leles i normalment apareixen llargues i punxagudes, sovint amb una espina dura al final i de vegades amb espines laterals.
Les espècies d'Àgave s'utilitzen per a fer les begudes alcohòliques anomenades pulque i mezcal, mentre altres espècies s'utilitzen per la seva fibra. En xerojardineria són d'ús molt freqüent.

## Gèneres

* Agave
* Allibertia
* Anemarrhena
* Anthericum
* Behnia
* Beschorneria
* Bravoa
* Calodracon
* Camassia
* Charlwoodia
* Chlorogalum
* Chlorophytum
* Clistoyucca
* Cordyline
* Delpinoa
* Dracaenopsis
* Echeandia
* Furcraea
* Furcroya
* Ghiesbreghtia (Agavaceae)
* Herreria
* Hesperaloe
* Hesperocallis
* Hesperoyucca
* Hosta
* Leucocrinum
* Littaea
* Manfreda
* Polianthes
* Prochnyanthes
* Pseudobravoa
* Samuela
* Yucca

## Enllaços externs

* Agavaceae in Flora of North America.
* Agavaceae Arxivat 2009-02-01 a Wayback Machine. in L. Watson and M.J. Dallwitz (1992 onwards). The families of flowering plants: descriptions, illustrations, identification, information retrieval.
* Die Agaven. Arxivat 2008-06-16 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ Chase, M.W.; Reveal, J.L.; Fay, M.F. «A subfamilial classification for the expanded asparagalean families Amaryllidaceae, Asparagaceae and Xanthorrhoeaceae». Botanical Journal of the Linnean Society, 161, 2, 2009, p. 132–136. DOI: 10.1111/j.1095-8339.2009.00999.x.
# L'Àliga roja

L'Àliga roja és una sarsuela en 2 actes, amb llibret de Víctor Mora i Alzinelles i música de Rafael Martínez Valls, estrenada al Teatre Apol·lo (Barcelona), el 12 d'abril de 1932.

## Referències

* ↑ «L’àliga roja». teatremusical.cat. Associació Teatre Musical.cat. [Consulta: 13 novembre 2022].
* ↑ «Fitxa 3703». Biblioteca. Museu Arxiu de Santa Maria - Centre d'Estudis Locals de Mataró, 2006 [Consulta: 13 novembre 2022].
# Crims al Bàltic: Brossa marina

Crims al Bàltic: Brossa marina (títol original en alemany, Der Usedom-Krimi: Strandgut) és el novè film de la sèrie de pel·lícules de ficció criminal Crims al Bàltic. L'episodi es va emetre per primera vegada el 7 de novembre de 2019 a Das Erste. S'ha doblat al català central per a TV3, que va estrenar-lo el 7 de gener de 2024.
La primera emissió de Brossa marina el 7 de novembre de 2019 va ser vista per 5,38 milions d'espectadors a Alemanya, cosa que significava el 18% de quota de pantalla.

## Sinopsi

Al fons marítim de les costes d'Usedom hi ha encara força material bèl·lic procedent de la Segona Guerra Mundial. Tot sovint a les platges es dipositen peces de fòsfor blanc, un potent agent incendiari amb el mateix aspecte que l'ambre, que crema al cap de pocs segons de contacte amb la mà. Un vaixell danès s'encarrega oficialment de recollir el fòsfor del mar, però aviat es revela que aquest no és el seu interès principal. Inesperadament, un cadàver de dona és arrossegat a la platja. Un cop identificada, es coneix que el fòsfor blanc va tenir a veure amb la seva mort. La seva troballa remou els records d'algunes persones de l'illa.

## Producció

Es va rodar del 19 de febrer al 20 de març de 2019 a l'illa d'Usedom i a Berlín. El restaurant Schmetterlingshorst, a la riba nord del llac Langer See, va ser un dels llocs de rodatge d'aquest episodi.
A la pel·lícula, el fòsfor blanc juga un paper important com a escuma. És la modificació més volàtil i reactiva del fòsfor i es pot confondre fàcilment amb l'ambre. Particularment a Mecklenburg-Pomerània Occidental, el fòsfor blanc s'aboca a les platges en trossos durant episodis de vent tempestuós. L'agost de 1943, la Royal Air Force va llançar bombes incendiàries que contenien fòsfor, que van perdre els objectius previstos i van caure en gran nombre a les zones costaneres del mar Bàltic. Si es troba fòsfor blanc i es posa a la butxaca, per exemple, s'encén per si sol quan està sec i pot causar cremades greus.

## Referències

* 1 2 «Crims al Bàltic - T1xC9- Brossa marina». 3Cat. [Consulta: 7 gener 2024].
* ↑ Rainer Tittelbach. «Reihe „Strandgut / Träume. Der Usedom-Krimi“».
* ↑ Manuel Weis. «Stabiles Reichweiten-Niveau: Tagessieg für neuen «Usedom-Krimi»».
* ↑ «Der Usedom-Krimi - Strandgut». crew united.
* ↑ Ulrich Kronenberg. «Drehorte DER USEDOM-KRIMI». anderswohin.
* ↑ «Munitionsbelastung der deutschen Meeresgewässer». Land Schleswig-Holstein.
# Brevicipitins

Els brevicipitins (Brevicipitinae) són una subfamília d'amfibis anurs de la família Microhylidae.

## Gèneres

* Balebreviceps
* Breviceps
* Callulina
* Probreviceps
* Spelaeophryne
# Herrscher des Himmels, König der Ehren, BWV Anh. 193

Herrscher des Himmels, König der Ehren, BWV Anh. 193 (Governant del cel, rei de la glòria) és una cantata perduda de Bach, estrenada a Leipzig probablement el primer d'agost de 1740, per a l'elecció d'un nou Consell Municipal; es conserva el llibret però no se'n coneix l'autor. Consta de 7 números, dos cors als extrems, dues àries i tres recitatius; el setè i l'últim moviments són paròdia dels números 13 i 15, respectivament, de la cantata de la caça BWV 208.

## Referències

* ↑ Bach Cantatas Website

## Bibliografia

* Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005.

## Enllaços externs

* Bach Cantatas Website
# Blanca de Lancaster

Blanca de Lancaster (25 de març de 1342 - 12 de setembre de 1369) va ser una noble anglesa, filla del primer Duc de Lancaster Enric de Grosmont i la seva esposa Isabel de Beaumont. Nasqué al castell de Bolingbroke, a Lincolnshire.
El 19 de maig de 1359 Blanca esposà a Joan de Gant, fill del rei Eduard III d'Anglaterra i Felipa d'Hainaut. A la mort del seu pare sense descendència masculina, el 1361, el títol de Duc de Lancaster es va extingir. Però al morir la germana gran de Blanca, es va nomenar al seu marit comte de Lancaster i, més endavant, duc de Lancaster en una segona creació del ducat.
El 1369 la tercera ona de pesta bubònica que va afectar Anglaterra va posar fi a la vida de Blanca de Lancaster. Quan vint-i-cinc anys després va morir Joan de Gant, va ser enterrat al seu costat a la Catedral de Sant Pau de Londres.

## Descendència

La descendència de Blanca amb Joan de Gant va ser:
* Felipa de Lancaster (1360 - 1415). Reina consort de Joan I de Portugal.
* Joan Plantagenet (1362 - 1365).
* Elisabet Plantagenet (1364 - 1425). Casada en primeres núpcies amb Joan Hastings (comte de Pembroke), en segones amb Joan Holland (duc d'Exeter) i en terceres amb Joan Cornwall (Baró Fanhope).
* Eduard Plantagenet (1365 - 1368).
* Enric IV d'Anglaterra (3 d'abril de 1367 - 20 de març de 1413). Conegut com a Enric Bolingbroke.
* Isabel Plantagenet: (1368 - ?). Morí jove.

## Referències

* 1 2 Cokayne, George E. The complete peerage of England, Scotland, Ireland, Great Britain and the United Kingdom: extant, extinct or dormant. Stroud: Sutton, 2000. ISBN 978-0-904387-82-7.
* ↑ Loschiavo, Linda Ann «The Birth of "Blanche the Duchesse": 1340 versus 1347». The Chaucer Review, 13, 2, 1978, pàg. 128–132. ISSN: 0009-2002.
* ↑ Mortimer, Ian. The Perfect King: The Life of Edward III, Father of the English Nation (en anglès). Penguin Random House, 2008. ISBN 978-0-09-952709-1.
* 1 2 Weir, Alison. Britain's Royal Families: The Complete Genealogy (en anglès). Pimlico, 2002. ISBN 978-0-7126-4286-6.
# Precisió

En estadística, ciència i tecnologia, la precisió d'un valor ve determinada per la dispersió de les diferents mesures realitzades, és a dir, la qualitat d'una mesura de donar valors propers entre si. Cal observar que un resultat molt precís pot no ser exacte, és a dir, pròxim al valor real. Normalment la precisió d'un valor es quantifica mitjançant càlculs estadístics com la desviació estàndard o algun derivat d'aquesta com la variància o la desviació estàndard relativa i l'interval de confiança.
En metrologia s'entén per precisió la capacitat d'un aparell de mesura per donar resultats amb l'error mínim.
En química analítica s'entén que un mètode amb una precisió alta és aquell que permet uns alts graus de repetibilitat (variació en tornar a fer la mateixa anàlisi en les mateixes condicions) i de reproductibilitat (variació del resultat en fer la mateixa anàlisi una altra persona en condicions diferents).
# Bulbul bru

El bulbul bru (Phyllastrephus strepitans) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Etiòpia, Kenya, Somàlia, Sudan del Sud, Sudan, Tanzània i Uganda. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses secs, els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i de l'estatge montà, la sabana seca, els matollars secs i humits tropicals i subtropicals i les zones riberenques. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul bru». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 615. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Northern Brownbul. Phyllastrephus strepitans» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Els morts del llac Constança: El retorn

Els morts del llac Constança: El retorn o Mort al llac: La reaparició és un telefilm germanoaustríac del 2018 emès per ORF i ZDF i dirigit per Hannu Salonen. Aquesta és la sisena part de la sèrie de crims Els morts del llac Constança. La primera emissió va tenir lloc a l'ORF el 13 de gener de 2018, i a ZDF el 22 de gener de 2018. S'ha doblat al català central per a TV3 amb el títol d'Els morts del llac Constança: El retorn, i al valencià per a À Punt amb el nom de Mort al llac: La reaparició.

## Producció

El rodatge va tenir lloc juntament amb la setena part La quarta dona del 25 d'abril al 29 de juny de 2017 al llac de Constança i els seus voltants. El lloc de rodatge incloïa península de Galgeninsel. La pel·lícula va ser produïda per Graf Filmproduktion GmbH i Rowboat Film- und Fernsehenproduktion; Österreichische Rundfunk i ZDF van participar-hi i va comptar amb el suport del Fernsehfonds Austria i l'estat de Vorarlberg.
Michael Wollmann va ser responsable del so, Christine Egger de l'escenografia, Heike Werner del disseny de vestuari i Birgit Beranek i Gerda Pichler del maquillatge.

## Referències

* 1 2 «Els morts del llac Constança: El retorn». ésAdir. [Consulta: 27 setembre 2023].
* 1 2 «Mort al llac: La reaparició». À Punt, 15-11-2020. [Consulta: 27 setembre 2023].
* ↑ Tilmann P. Gangloff: Reihe „Die Toten vom Bodensee – Der Wiederkehrer“ bei tittelbach.tv, abgerufen am 27. Dezember 2017.
* ↑ Die Toten vom Bodensee: Der Wiederkehrer (TV Movie 2018) - Release Info - IMDb. Abgerufen am 17. Dezember 2017.
* 1 2 Graf Filmproduktion GmbH – Die Toten vom Bodensee – Der Wiederkehrer. Abgerufen am 17. Dezember 2017.
* ↑ Rowboat Film- und Fernsehproduktion GmbH: Die Toten vom Bodensee – Der Wiederkehrer. Abgerufen am 17. Dezember 2017.
# Franco Cribiori

Franco Cribiori (Corsico, 28 de setembre de 1939) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1960 i 1968. Els seus millors resultats els aconseguí a les clàssiques italianes, aconseguint com a triomfs més destacables la Coppa Placci (1962), la Milà-Torí (1963) i el Giro dels Apenins (1964).
Un cop retirat, entre 1969 i 1989, va dirigir diferents equips ciclistes, com ara el Dreher, el Brooklyn, el Magniflex-Olmo o l'Atala. Alguns dels ciclistes a qui va dirigir foren Roger De Vlaeminck, Patrick Sercu, Johan De Muynck, Pierino Gavazzi o Gianni Bugno. També fou comentarista d'Eurosport Italia.

## Palmarès

* 1960
** 1r a la Coppa San Geo
* 1962
** 1r a la Coppa Placci
** 1r al Trofeu Cougnet
* 1963
** 1r a la Milà-Torí
** 1r al Gran Premi Gi-Car - Faenza
* 1964
** 1r al Giro dell'Appennino
** 1r al Giro del Ticino
** 1r al Circuit de Novi Ligure
** Vencedor d'una etapa del Giro de Sardenya
* 1965
** 1r al Giro delle Tre Provincie - Camucia
* 1966
** 1r al Gran Premi Montelupo

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1961. Abandona
* 1962. Abandona (8a etapa)
* 1963. 12è de la classificació general
* 1964. 25è de la classificació general
* 1965. 26è de la classificació general

## Referències

* ↑ «CRIBIORI Franco». [Consulta: 5 desembre 2024].
* 1 2 3 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Franco CRIBIORI» (en italià). [Consulta: 5 desembre 2024].
* ↑ «Anche Eurosport si prepara per un grande Giro d'Italia» (en italià). [Consulta: 5 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Franco Cribiori a sitiodeciclismo.net
# Blavet argiu

El blavet argiu (Plebejus argus), o simplement blavet, és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels licènids (Lycaenidae) present als Països Catalans.

## Característiques

Envergadura 12-15 mm. Els mascles tenen l'anvers de les ales de color blau metàl·lic amb la vora negra i punts marginals més o menys visibles a les ales posteriors, i el revers amb moltes taques negres envoltades de blanc i marques ataronjades; presenten esperons a les potes anteriors. Les femelles tenen l'anvers de les ales de color marró; el revers és molt semblant al del mascle.

## Història natural

P. argus pon ous prop de nius de Lasius niger, la formiga amb la qual formen una relació mutualista. Aquesta relació mutualista beneficia la papallona adulta reduint la necessitat d'inversió parental. Una vegada que els ous es desclouen, les formigues protegeixen les erugues, evitant els atacs d'organismes depredadors com vespes i aranyes, així com paràsits. A canvi, les formigues reben una secreció ensucrada reforçada amb aminoàcids d'una glàndula situada al dors de les larves. A mesura que els primers instars larvals es preparen per a pupar, les formigues porten les larves als seus nius. Una vegada que les larves es converteixen en pupes, les formigues continuen proporcionant-lis protecció contra la depredació i el parasitisme. Finalment la papallona surt del a la primavera.

## Distribució

La seva àrea de distribució s'estén al llarg d'Europa i Àsia, arribant fins i tot al Japó.
* Mascle
* Femella
* Eruga protegida per formigues

## Referències

* ↑ «Noms de papallones | TERMCAT». [Consulta: 14 novembre 2024].
* ↑ «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 26 gener 2014].
* ↑ Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.
* ↑ Seymour, Adrian S.; Gutiérrez, David; Jordano, Diego «Dispersal of the lycaenid Plebejus argus in response to patches of its mutualist ant Lasius niger» (en anglès). Oikos, vol. 103, 1, 01-10-2003, pàg. 162–174. Bibcode: 2003Oikos.103..162S. DOI: 10.1034/j.1600-0706.2003.12331.x. ISSN: 1600-0706.

## Enllaços externs

* Asturnatura (castellà)
* Waste Magazine (castellà)
* Granada Natural (castellà)
* European Butterflies (anglès)
# Mandarines (pel·lícula de 2013)

Mandarines (en l'alfabet georgià: მანდარინები Mandarinebi, en estonià: Mandariinid) és una pel·lícula estoniana-georgiana de 2013 dirigida, produïda i escrita pel director de cinema i guionista Zaza Urushadze.
La pel·lícula fou nominada a la millor pel·lícula de parla no anglesa dels premis Oscar de 2014 i fou premiada com a millor pel·lícula de parla no anglesa als Globus d'Or del 2016.
La trama de la pel·lícula, filmada a Guria (Geòrgia), transcorre durant la guerra d'Abkhàzia (1992-1993) i narra la història d'Ivo (Lembit Ulfsak), el qual amb l'ajuda del recol·lector de mandarines Margus (Elmo Nüganen) i el metge Juhan (Raivo Trass), salven la vida al txetxè Ahmed (Giorgi Nakashidze) i al georgià Niko (Misha Meskhi). El film, que examina les realitats en temps de guerra, transmet un missatge pacifista i indaga en el significat d'ésser humà.

## Referències

* ↑ Review: Estonians as Conflict Mediators in 'Tangerines' news.err.ee, 11.11.2013 (anglès)
* ↑ Warsaw 2013 Review: TANGERINES, An Engrossing Morality Tale That's Also A Lot Of Fun Arxivat 2014-12-19 a Wayback Machine. (anglès)

## Enllaços externs

* Tangerines Arxivat 2013-12-17 a Wayback Machine. Allfilm (anglès)
* La pel·lícula estoniana-georgiana Mandariinid guanya premis a Alemanya (alemany)
* 'Tangerines': Film Review The Hollywood Reporter, 11/24/2014 (anglès)
Viccionari
# Gildippe ed Odoardo

Gildippe ed Odoardo és una òpera en tres actes composta per Carl Otto Nicolai sobre un llibret italià de Temistocle Solera. S'estrenà al Teatro Carlo Felice de Gènova el 26 de desembre de 1840. Més endavant fou representada a La Scala de Milà, després d'haver pogut presenciar Il templario.

## Repartiment estrena

* Raffaele Ferlotti: Guido
* Antonietta Rainieri Marini: Gildippe
* Catone Lonati: Odoardo
* Annibale Statuti: Idelfonso
* Teresa Gramostini Saetti: Elvira

## Referències

* ↑ Principe, Quirino. Il teatro d'opera tedesco. L'Epos, 2004. ISBN 9788883022234.
* ↑ http://www.operone.de/komponist/nicolai.html
* ↑ Schwandt, Christoph. Giuseppe Verdi: una biografía. Fondo de Cultura Economica, 2004. ISBN 9789681672133.
* ↑ Detalls a italianopera.org
# Immenstedt

Immenstedt (danès Immingsted) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Viöl, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba a 10 kilòmetres al nord-est de Husum. El 2022 tenia 671 habitants.

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties» (en anglès), 13 juliol 2024. [Consulta: 15 març 2025].
# Franco Gandini

Franco Gandini (Parma, 27 de juliol de 1936) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1958 i 1960. Es dedicà principalment al ciclisme en pista.
Fou com a ciclista amateur va prendre part en els Jocs Olímpics de Melbourne de 1956, en què guanyà la medalla d'or en la prova de persecució per equips, junt a Valentino Gasparella, Leandro Faggin i Antonio Domenicali.
És germà del també ciclista Aldo Gandini.

## Referències

* 1 2 «GANDINI Franco». [Consulta: 10 desembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Franco Gandini». [Consulta: 10 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Franco Gandini a sitiodeciclismo.net