OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# L'arbore di Diana

L'arbore di Diana és una òpera buffa en dos actes del compositor Vicent Martín i Soler estrenada al Burgtheater de Viena l'1 d'octubre de 1787, 28 dies abans que Mozart presentés el seu Don Giovanni a Praga. S'estrenà sota la protecció de l'emperador Josep II. El llibret, de Lorenzo Da Ponte, revela la seva grandesa com a poeta i dramaturg: insolència i amoralitat es donen la mà en un text que irritaria en el seu moment catòlics i protestants.
Tingué un èxit extraordinari per damunt de les tres obres de Mozart en col·laboració amb Da Ponte, i es representà a tot Europa, on triomfà a Itàlia, Viena, Sant Petersburg i Londres.
L'argument és aparentment simple: la deessa de la castedat, Diana, té un arbre al seu jardí que produeix grans pomes. Quan hi passen per sota les seves nimfes…, si són castes, les pomes esdevenen brillants i fan sons dolcíssims. Si han comès algun delicte contra la castedat, la poma esdevé negra i les castiga. Amor no suporta aquesta llei, entra al jardí de Diana, ensenya el jardiner a enamorar les nimfes i introdueix el pastor Endimió, del qual s'enamora la mateixa Diana. La deessa fa tallar la planta delatora i Amor converteix el jardí de Diana en palau de l'amor.
Els estudiosos de l'òpera interpreten que s'hi amaga una intencionalitat política –malgrat utilitzar elements del gènere pastoral i de la comèdia eròtica– favorable a l'abolició de convents i monestirs decretada pel sobirà. Diana i les nimfes simbolitzen les monges, i que Amor és una personificació de l'emperador, i hi detecten similituds evidents amb La flauta màgica de Schikaneder i Mozart.
El caràcter vitalista del llibret es tradueix en una partitura deliciosa i que demostra l'ofici de Vicent Martín i Soler, que va saber connectar amb els gustos de l'època: no en va, personatges com les tres nimfes o el Doristo de L'arbore di Diana prefiguren les tres dames i el Papageno de La flauta màgica. L'univers de Così fan tutte també és latent en una pàgina que, en certa manera, també anuncia la futura “Scuola degli amanti”.
# Rèquiem (Berlioz)

El Rèquiem (Op. 5, Grande Messe des morts) d'Hector Berlioz fou compost el 1837 i revisat el 1852 i el 1867. És una de les obres més conegudes de Berlioz per a la seva enorme orquestració de fusta i de metall comprenent quatre conjunts de metall antifonari situats a les cantonades de l'escena. L'obra dura aproximadament 90 minuts i treu el seu text del rèquiem de la missa llatina tradicional.
Obra composta quan el músic francès acabava de traspassar la trentena. Una de les curiositats de l'obra és que Berlioz no era especialment creient: el rèquiem no neix de la fe del músic sinó d'un encàrrec que Berlioz rep del govern francès. No hi ha dubte que el principal inconvenient que es troben les produccions d'aquesta obra és que demanen un nombre d'efectius, instrumentals i corals, sensiblement superior al que és habitual.
Berlioz va escriure el 1867: «Si veiés totes les meves obres a punt de ser cremades, la que demanaria que exceptuessin és la missa dels morts.»

## Història

Adrien de Gasparin, ministre de l'Interior francès, volia posar de moda la música religiosa. Va decidir finançar cada any un compositor perquè compongués una missa o un oratori de gran dimensió. El ministre va començar el 1837 amb Berlioz demanant-li que compongués una missa de rèquiem en memòria dels soldats de la revolució de juliol de 1830.
Berlioz, que volia compondre una obra amb una gran orquestració, va acceptar amb alegria aquesta demanda: El text del Rèquiem era per a mi una presa cobejada des de feia molt temps, que se'm lliurava finalment, i sobre la qual em vaig llançar amb una mena de furor.
Berlioz tenia per costum dirigir les seves obres però se li va imposar la direcció de François-Antoine Habeneck, amb qui fou confós en la direcció. L'estrena va ser el 5 de desembre de 1837 a l'església dels Invàlids.
Berlioz va revisar l'obra dues vegades en la seva vida, el primer el 1852, i feia les revisions finals el 1867, només dos anys abans de la seva mort.

## Moviments

Consta de deu moviments:
* Introitus i Kyrie
* Seqüència:
** Dies irae
** Quid sum miser
** Rex tremendae
** Quaerens me
** Lacrymosa
* Ofertori:
** Domine Jesu Christe
** Hostias
* Sanctus
* Agnus Dei i Comunió

## Referències

* ↑ Crítica al diari El País
* ↑ La Vanguardia, 29 de març de 1883, pàg 10
* 1 2 3 Hector Berlioz, Mémoires, chap.46
# Publi Septimi Geta (germà de Septimi Sever)

Publi Septimi Geta (llatí: Publius Septimius Geta) fou germà de l'emperador Septimi Sever. Va viure al segle iii.
Va exercir les magistratures de qüestor, pretor de Creta, pretor de Cirene i cònsol el 203 juntament amb Plaucià (Plautianus). Es creu que tenia algunes esperances de ser preferit com a hereu als seus nebots i potser per això va revelar a Septimi Sever els plans de Plaucià per fer-se amb l'imperi, que després d'aquest temps va començar a perdre la seva influència.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/277?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=GetaSmith,+William+(editor).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+biography+and+mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 267. ]
# Gli amanti comici

Gli amanti comici o sia La famiglia in scompiglio és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giuseppe Palomba. S'estrenà al Teatro dei Fiorentini de Nàpols el 1778. Posteriorment es representà pel carnestoltes de 1796 a Cremona; primavera de 1797 a Livorno com Il matrimonio in commedia; carnestoltes de 1798 a Macerata com La famiglia stravagante ovvero Gli amanti comici.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/cimarosa.html
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Il matrimonio per raggiro

Il matrimonio per raggiro és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Diodati. S'estrenà a Roma el 1778.
El 29 de setembre de 1808 es va representar a París al Théâtre de l'Impératrice et Reine.

## Referències

* ↑ «Domenico Cimarosa». [Consulta: 30 desembre 2017].
* ↑ OpenLibrary.org. «Il matrimonio per raggiro (1808 edition) | Open Library» (en anglès). [Consulta: 30 desembre 2017].
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Gai Furni (cònsol)

Gai Furni (en llatí Caius Furnius) va ser un magistrat romà. Era fill de Gai Furni (Caius Furnius), tribú de la plebs l'any 50 aC.
Va ser elegit cònsol l'any 17 aC juntament amb Gai Juni Silà. L'any 31 aC va fer de mediador amb August per reconciliar-lo amb el seu pare Gai Furni, que havia estat l'any 31 aC un partidari de Marc Antoni a diferència del fill.
Un Furni condemnat a mort pel senat, acusat d'adulteri amb Clàudia Pulcra en el regnat de Tiberi difícilment podria ser aquest mateix personatge, però podria ser-ne fill.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 191.
# Valeri Fest

Valeri Fest (llatí: Gaius Calpetanus Rantius Quirinalis Valerius Festus) (segle I - Roma, segle I dC) va ser un magistrat i militar romà del segle i. Formava part de la gens Valèria, una de les més antigues famílies de Roma, d'origen sabí.
Va ser legat a la província d'Àfrica l'any 69. Era un partidari actiu, encara que secret de Vespasià en la seva guerra contra l'emperador Aule Vitel·li. Va ser un dels cònsols sufectes l'any 71, segons diuen els Fasti.

## Referències

* ↑ Tàcit. Història II,98
# Exsuperi

Exsuperi (en llatí Exsuperius) va ser un retòric romà membre d'una família originària de Bordeus a la Gàl·lia que va viure al segle iv.
Va ser mestre de retòrica a Tolosa i més tard a Narbona on es va convertir en preceptor de Flavi Juli Dalmaci (Dalmaci Cèsar) i del seu germà Hannibalià que més tard, quan van arribar al poder, van concedir al seu preceptor el càrrec de Praeses Hispaniae, governador d'alguna de les quatre províncies no consulars d'Hispània (Tarraconense, Cartaginense, Tingitana i Baleàrica) probablement la Tarraconense. Després d'un temps, quan ja havia adquirit una gran riquesa, es va retirar a Cadurca (Cahors). Només se'l coneix per un comentari d'Ausoni que li demana que faci lluir la ciutat dels seus avantpassats.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/139?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=EutychidesSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 129. ]
# Le trame deluse

Le trame deluse ossia I raggiri scoperti és una òpera en tres actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giuseppe Maria Diodati. S'estrenà al Teatro Nuovo de Nàpols el 7 de desembre de 1786. El 1788 es representà al Teatro dei Fiorentini de Nàpols com L'amor contrasto i el 1799 a Bolonya com Li raggiri scoperti

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/cimarosa.html
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Jordi de Bardaixí i Ram

Jordi de Bardaixí, eclesiàstic del segle xv, bisbe de Tarassona. Va ser fill del poderós Justícia d'Aragó Berenguer de Bardaixí. L'any 1450 apareix com a canceller d'Alfons el Magnànim en terres aragoneses, president del Consell d'Aragó. Com el seu germà Berenguer, intervingué en les Corts d'Aragó del 1452 i fou apoderat a les Corts de Fraga del 1459. El 1455 havia estat ambaixador davant del papa Calixt III.

## Referències

* ↑ «Jordi de Bardaixí i Ram». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# I nemici generosi

I nemici generosi és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià possiblement de Giuseppe Petrosellini. S'estrenà al Teatro Valle de Roma el carnestoltes de 1796.
En altres teatres es va presentar amb títols diferents: Il duello per complimento o I rivali generosi.

## Referències

* ↑ Dades a Operone
* ↑ La Gran Opera. Barcelona: Planeta-De Agostini, 1989. ISBN 84-395-1303-8.
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# L'Hôtellerie portugaise

L'Hôtellerie portugaise és una òpera en un acte composta per Luigi Cherubini sobre un llibret francès de Étienne Aignan. S'estrenà al Théâtre Feydeau de París el 25 de juliol de 1798.

## Referències

* ↑ Plantilla:Almanacco
Òperes de Luigi Cherubini :
Demophoon (1788)
Lodoïska (1791)
Éliza (1794)
Médée (1797)
L'Hôtellerie portugaise (1798)
Les Deux Journées (1800)
Anacréon (1803)
Faniska (1806)
Pimmalione (1809)
Le Crescendo (1810)
Les Abencérages (1813)
Ali Baba (1833) :
# Il mondo della luna (Galuppi)

Il mondo della luna és una òpera en tres actes composta per Baldassare Galuppi sobre un llibret italià de Carlo Goldoni. S'estrenà al Teatro San Moisè de Venècia el 29 de gener de 1750.
Es representà per primera vegada a Catalunya al Teatre de la Santa Creu de Barcelona en la inauguració de la temporada 1751-1752.
Més tard, el mateix llibret fou musicat per Haydn i altres autors. La versió de Galuppi fou probablement la més divulgada el segle xviii.

## Referències

* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Domenico De Lillo

Domenico De Lillo (Milà, 30 d'agost de 1937) va ser un ciclista italià que fou professional entre 1962 i 1973. Va combinar la carretera amb el ciclisme en pista, on va guanyar tres medalles de bronze als Campionats del món de Mig Fons. el 1967, 1969 i 1971, així com els títols nacionals els anys 1959–1961, 1965–1967 i 1969–1971.
Va néixer de Pasquale i Emma De Lillo a Milà. El seu pare era aficionat al ciclisme i portava el seu fill als velòdroms des de ben petit. Va començar a entrenar als 15 anys, però no va poder anar darrere de les motocicletes perquè la normativa italiana només ho permetia a partir dels 18 anys. fort competidor internacional. Després de la jubilació l'any 1976 es va quedar amb el ciclisme, primer com a impulsor i després com a funcionari. De 1986 a 1989, va dirigir l'equip de ciclisme Bianchi, i des de 1994 és membre del comitè tècnic de la Federació Italiana de Ciclisme Professional.
Està casat amb Rosalba. Durant més de 40 anys tenen una petita botiga que ven tabac, cafè i xocolata suïssa, rellotges i ganivets.

## Palmarès en pista

Palmarès en pista de Domenico De Lillo.
* 1959
** Campió d'Itàlia amateur en Mig Fons
* 1960
** Campió d'Itàlia amateur en Mig Fons
* 1961
** Campió d'Itàlia amateur en Mig Fons
* 1965
** Campió d'Itàlia en Mig Fons
* 1966
** Campió d'Itàlia en Mig Fons
* 1967
** Campió d'Itàlia en Mig Fons
* 1969
** Campió d'Itàlia en Mig Fons
* 1970
** Campió d'Itàlia en Mig Fons
* 1971
** Campió d'Itàlia en Mig Fons

## Referències

* 1 2 «Domenico De Lillo» (en castellà).
* ↑ Domenico De Lillo. cyclingarchives.com
* ↑ Track Cycling World Championships 2012 to 1893. bikecult.com
* ↑ Lo sport. nicodelillo.com
* ↑ Il lavoro. nicodelillo.com
# Riu Luo (Henan)

El riu Luo (xinès: 洛河; pinyin: Luò Hé) és un afluent del riu Groc a la Xina. Neix al vessant sud-est del mont Hua, a la província de Shaanxi, i flueix cap a l'est fins a la província de Henan, on finalment s'uneix al riu Groc a la ciutat de Gongyi. La seva longitud total és de 420 quilòmetres (260 milles).
Tot i que no és un riu important segons la majoria d'estàndards, travessa una zona de gran rellevància arqueològica en la història primerenca de la Xina. Les principals ciutats o prefectures situades al llarg del riu inclouen Lushi, Luoning, Yiyang, Luoyang, Yanshi i Gongyi. El principal afluent del riu Luo és el riu Yi, que s'hi uneix a Yanshi, després del qual el riu és conegut com a riu Yiluo.

## Referències

* ↑ Britannica, Britannica. «Luo River». Britannica. Britannica. [Consulta: 9 març 2025].
* ↑ Baidu baike, Baidu baike. «洛河». Baidu baike. [Consulta: 9 març 2025].

## Vegeu també

* Cultura de Peiligang

## Enllaços externs

* 河洛为何是古人心中的“天地之中”？神秘的“河图洛书”与伏羲、大禹有何渊源？《寻古中国·河洛记》开播，讲述夏王朝诞生之前的故事！《河洛记·何以为中》| CCTV「寻古中国」20231113 (xinès)
# Venceslao

Venceslao és una òpera en tres actes composta per Gaetano Latilla sobre un llibret italià d'Apostolo Zeno. S'estrenà al Teatre de la Santa Creu de Barcelona el 23 de setembre de 1754.

## Referències

* ↑ «Gaetano Latilla». [Consulta: 20 desembre 2017].
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Ònnega Sanxes de Pamplona

Ònnega Sanxes de Pamplona (Navarra, segle IX–?, 931) va ser infanta de Pamplona i reina consort de Lleó (926-931), pel seu matrimoni amb Alfons IV.
Va ser filla dels reis Sanç I i Toda de Pamplona. Vers el 925 es va casar amb Alfons Ordoni, el futur Alfons IV de Lleó. La seva germana Urraca també va ser reina de Lleó més endavant, pel seu matrimoni amb Ramir II. Del matrimoni d'Ònnega i Alfons en van néixer:
* Ordoni IV (ca. 926-962), rei de Lleó.
* Alfons de Lleó (?)
Va participar en la donació de béns al monestir de San Martín de Albelda (925), a més d'aparèixer en altra documentació com el testament del bisbe Cixila, i en diverses concessions de béns per part de tots monarques al bisbe i al monestir d'Abellar.
Malalta el maig del 931, va morir poc després, causant un profunda tristesa al monarca, que va acabar renunciant al tron i entrant com a monjo en el monestir de Sahagún. Es creu que va ser sebollida al monestir de San Julián de Ruiforco, on també va ser enterrat el seu marit posteriorment.

## Referències

* 1 2 «Onneca Sánchez» (en castellà). Gran Enciclopedia de Navarra. Fundación Caja Navarra. [Consulta: 23 gener 2021].
* 1 2 3 4 Álvarez Álvarez, César. «Ónneca Sánchez» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 23 gener 2021].
# Dominic Andres

Dominic Andres (Berna, 6 d'octubre de 1972) és un jugador de cúrling suís, ja retirat, que va competir a finals del segle XX.
El 1998 va guanyar la medalla d'or en la competició de cúrling als Jocs Olímpics d'Hivern de Nagano. En el seu palmarès també destaquen dues medalles de bronze als Campionats del Món de cúrling, el 1994 i 1999, així com una medalla de bronze al Campionat d'Europa de cúrling de 1993.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Dominic Andres». [Consulta: 14 desembre 2024].
* ↑ «Personal details». [Consulta: 14 desembre 2024].
# Le nozze

Le nozze és una òpera en tres actes composta per Baldassare Galuppi sobre un llibret italià de Carlo Goldoni. S'estrenà al Formagliari de Bolonya el 14 de setembre de 1755. S'estrenà a Catalunya el 1760 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona amb el nom de Le nozze di Dorina.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/galuppi.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.