OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Indian Head Park

Indian Head Park és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 3.685 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Indian Head Park tenia 3.685 habitants, 1.683 habitatges, i 1.046 famílies. La densitat de població era de 1.693,8 habitants/km².
Dels 1.683 habitatges en un 18,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,8% hi vivien parelles casades, en un 7,4% dones solteres, i en un 37,8% no eren unitats familiars. En el 35,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 20% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,06 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,66.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 15,3% tenia menys de 18 anys, un 3,6% entre 18 i 24, un 16,8% entre 25 i 44, un 31,1% de 45 a 60 i un 33,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 54 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 75,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 63.250 $ i la renda mediana per família de 78.443 $. Els homes tenien una renda mediana de 55.278 $ mentre que les dones 41.288 $. La renda per capita de la població era de 40.094 $. Aproximadament el 0,5% de les famílies i el 2,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Indian Head Park». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Indian Head Park». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Pan troglodytes schweinfurthii

Pan troglodytes schweinfurthii és una subespècie del ximpanzé comú. Es troben a la República Centreafricana, el Sudan, la República Democràtica del Congo, Uganda, Rwanda, Burundi, Tanzània i Zàmbia. Es caracteritzen per tenir un pèl més llarg que les altres races de ximpanzé.
# Horta Vella

L'Horta Vella és un jaciment d'època romana i visigoda situat a la partida homònima al sud-est del nucli urbà de Bétera, és un terreny sobreelevat amb abundància d'aigua al marge dret del barranc del Carraixet amb àmplies panoràmiques, el parc natural de la Serra Calderona cap al nord i cap a l'est la planura litoral de l'Horta Nord.
Es tracta d'un assentament de més de 1.000 m² i que té continuïtat d'hàbitat entre els segles I dC al IX dC. D'aquesta vil·la el més significatiu són les instal·lacions termals compostes per natatio o piscina de més de 60 m², el frigidarium o bany fred, el tepidarium o bany temperat i el caldarium o bany calent. Tot i això hi ha altres dependències corresponents a l'ús agrícola de l'assentament. Aquesta vil·la romana després d'haver-se transformat durant els segles iii dC i IV dC, a mitjans del segle VI fou reconvertida pels visigots, en una instal·lació de la qual ara per ara desconeixem l'ús, però es tracta d'un assentament excepcional per l'escassetat de restes d'aquesta època al País Valencià.
El jaciment de l'Horta Vella està ubicat al centre del triàngle format per Saguntum, Valentia i Edeta-Llíria. La ubicació a mig camí entre Saguntum i Edeta-Llíria el fan un enclavament idoni per al control i explotació del medi al llarg de totes les èpoques. Va estar densament ocupat en l'època romana alto imperial descobrint-se moltes restes arqueològiques associades a vil·les rústiques.

## Seqüència cultural

A l'Horta Vella es poden distingir 4 grans fases: la Imperial, que s'inicia a finals del segle I o principis del segle ii i acaba a mitjan segle V on pertanyen la majoria de les instal·lacions conservades, on destaca el circuit termal. La segona fase, als s. V-VIII, la vil·la es converteix en una granja fins l'arribada dels musulmanes en el s. VIII. La tercera o paleoandalusí no aporta noves construccions la superfície ocupada es mínima podent ser un punt de control territorial, i la quarta fase correspon amb l'època medieval-moderna-contemporánea (s. XIV-XIX), moment en què les guerres carlines pogué ser una posició militar de control territorial.

## Referències

* 1 2 3 Hulula. «La Villa romana de l'Horta Vella» (en castellà). [Consulta: 18 febrer 2017].
* ↑ «Centre d´ Estudis Locals de Bétera - L'HORTA VELLA» (en castellà). Arxivat de l'original el 2017-02-19. [Consulta: 18 febrer 2017].
* ↑ admin. «Troben una tomba visigoda al jaciment romà de l'Horta Vella a Bétera – BETERA». [Consulta: 19 febrer 2017].
* ↑ Elena Bonet; Rosa Alabiach; Manuel Gozalbes. Romans i visigots a les terres valencianes. València: Museu de Prehistòria de València, 2003, p. 300. ISBN 84-7795-340-6.
# Irene Balaguer i Felip

Irene Balaguer i Felip (Barcelona, 23 de febrer de 1948 - 28 de desembre de 2018) va ser una mestra d'educació infantil i pedagoga catalana. Fou presidenta de l'Associació Rosa Sensat entre 2006 i 2015. També era membre de la Fundació Marta Mata, de la qual fou una de les creadores, havent arribat a ocupar el càrrec de vicepresidenta. Va destacar-se per la seva lluita a favor de l'escola pública de qualitat, l'escola bressol i els drets dels infants. També va formar part del consell assessor del Diari de l'Educació.
El 1981 fundà la revista in-fàn-ci-a amb vocació de constituir un fòrum viu de comunicació, reflexió, diàleg i col·laboració per a tots els que estan relacionats amb l'atenció i l'educació dels infants de 0 a 6 anys. El 1990 la revista in-fan-ci-a en castellà i el 2001 Infància a Europa, publicada en 15 llengües.
El 2011 va crear la revista digital infancia latinoamericana amb la idea d'articular una xarxa entre professionals del món de la infància dels països llatinoamericans per l'intercanvi d'idees i experiències pedagògiques.

## Publicacions

* Balaguer Felip, Irene; Odena, Pepa. «L´lambit formal: l'educació infantil». A: Repensar la pedagogia, avui. Societat Catalana de Pedagogia. Institut d'Estudis Catalans, 2001, p. 71-78. ISBN 84-7283-609-6 [Consulta: 30 desembre 2018].
* Balaguer Felip, Irene; Altimir, David. «La cotidianidad y sus valores». A: Educación infantil y valores, 1999, p. 75-114. ISBN 84-330-1367-X.
* Balaguer Felip, Irene. «Necesidades sociales en educación infantil: perspectivas de la Unión Europea». A: La educación infantil a debate. Fondo Editorial de Enseñanza [FEDE], 1999, p. 57-63. ISBN 84-95038-11-0.
* Balaguer Felip, Irene. «Educación Infantil y política municipal: Ayuntamiento de Barcelona». A: Congreso de infancia (Vol. 2). Ministerio de Educación y Ciencia, 1995, p. 87-94. ISBN 84-89149-16-X.

## Referències

* 1 2 «Mor la pedagoga Irene Balaguer, presidenta de Rosa Sensat entre el 2006 i el 2015», 28-12-2018. [Consulta: 30 desembre 2018].
* ↑ «Fundació Marta Mata Garriga». Coordinadora Catalana de Fundacions [Consulta: 30 desembre 2018].
* ↑ «La Fundació». Fundació Marta Mata Garriga. [Consulta: 30 desembre 2018].
* ↑ «Irene Balaguer i el diari», 30-12-2018. [Consulta: 30 desembre 2018].
* ↑ «Irene Balaguer Felip». Dialnet. [Consulta: 30 desembre 2018].

## Enllaços externs

* Entrevista conjunta amb Francina Martí i Maria Vinuesa
* Articles al Diari de l'Educació
# Joan Rabasseda i Ferrer

Joan Rabasseda i Ferrer (Santa Coloma de Farners, 1961) és un polític català. És alcalde d'Arenys de Munt. Governança, Territori i Transparència.
És Tècnic superior de l'Administració de la Generalitat de Catalunya, expert en sistemes de gestió de la qualitat, auditories, estadística i optimització de processos, ha exercit diverses responsabilitats tècniques i directives als departaments d´Agricultura i de Governació. Actualment treballa a l'Oficina de Racionalització del Sector Públic Instrumental.
Llicenciat en Químiques. Màster en Alta Funció Directiva. Màster en Gestió Mediambiental. Ha participat com a expert en diversos projectes de la UE a Europa, Àfrica i Amèrica.
Conseller Comarcal al Maresme (2011-2013). Director dels Serveis Territorials a Barcelona del Departament de Governació i Administracions Públiques (2008-2011). Portaveu del Grup Municipal d'ERC a l'Ajuntament d'Arenys de Munt des de l'any 2007.

## Referències

* ↑ C., F. «El alcalde de Arenys de Munt nuevo director de servicios del DARP». La Vanguardia, 19-01-2016.
# José Hila Vargas

Jose Francisco Hila Vargas (Palma, 1972) és un polític mallorquí del PSIB-PSOE i batlle de Palma des del 13 de juny de 2015. Llicenciat en Econòmiques, Màster en Hisenda Pública, està afiliat al PSOE des de l'any 2000. Ha estat Secretari General de l'Agrupació Palma Llevant durant dos mandats i vicesecretari general de l'Agrupació Socialista de Palma. Regidor des de 2007 a l'Ajuntament de Palma amb Aina Calvo primer com a regidor de funció pública i després com a tinent de batle de mobilitat. A les eleccions municipals de 2011, el PP recuperà la majoria absoluta amb un resultat històric i Mateu Isern Estela fou proclamat nou batle. José Hila fou portaveu adjunt del grup municipal a l'oposició.
A les eleccions municipals de 2015, és investit batlle, càrrec que compartí amb Antoni Noguera de Més per Mallorca, gràcies als vots de PSIB-PSOE, Més per Mallorca i Som Palma. Ocupà el càrrec fins al 30 de juny de 2017 per cedir el torn a Antoni Noguera. El seu partit fou el més votat a les eleccions municipals de 2019, i el 15 de juny de 2019 tornà a ser investit batlle de Palma després de l'acord amb Més per Mallorca i Podemos.
A les eleccions municipals de 2023, perd l'alcadia en favor del candidat del Partit Popular, Jaime Martínez Llabrés, i poc després es proposat per el PSIB-PSOE com a Senador per designació del Parlament de les Illes Balears.

## Referències

* ↑ Terrasa, Montse. «José F. Hila Vargas, el político que quiere ser alcalde de pueblo» (en castellà). Diario de Mallorca, 19-06-2016. [Consulta: 7 agost 2021].
* ↑ «José Hila és proclamat batle de Palma». ARABalears, 13-06-2015. [Consulta: 14 juny 2015].
* ↑ http://www.diariodemallorca.es/palma/2017/07/01/antoni-noguera-convierte-primer-alcalde/1229012.html
* ↑ «José Hila, nou batle de Palma», 15-06-2019. [Consulta: 14 setembre 2019].
* ↑ «El PSIB assumeix la batlia de Palma després de l'acord amb MÉS i Podemos». De Balears, 15-06-2019. [Consulta: 7 agost 2021].
* ↑ «Armengol dimite como diputada en el Parlament e Hila dejará Cort para ir al Senado» (en castellà), 24-07-2023. [Consulta: 25 juliol 2023].
# L'ombra de l'eunuc

L'ombra de l'eunuc és una novel·la de Jaume Cabré i Fabré publicada l'any 1996. L'obra ha estat guardonada amb els premis Ciutat de Barcelona de l'any 1996, i els premis Crítica Serra d'Or i Lletra d'Or el 1997. La novel·la va ser nominada a novel·la de l'any a Polònia el 2017.

## Edició

* Jaume Cabré i Fabré. L'ombra de l'eunuc. Edicions Proa, 1996, p. 464. ISBN 9788499309668.

## Referències

* 1 2 «L'ombra de l'eunuc». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Esteve Plantada. ««L'ombra de l'eunuc» de Jaume Cabré, nominat a Llibre de l'Any a Polònia». Nació Digital, 09-02-2017. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ «L'ombra de l'eunuc - Jaume Cabré». gRUP 62. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ «L'OMBRA DE L'EUNUC - Cabre, Jaume». Laie. [Consulta: 19 abril 2020].
# La Fadulla

La Fadulla fou una activista revolucionària manresana, la primera de la història de Catalunya, condemnada a morir a la forca el 9 d'agost de 1688. És recordada per haver coliderat el moviment popular local de l'Avalot de les Faves.

## Biografia

La Fadulla és el renom amb què era coneguda l'única dona executada per la seva participació activa a la revolta que es va produir a Manresa del 13 al 17 de juny de 1688, coneguda com l'Avalot de les faves i que fou dirigit contra les institucions representatives de les classes dominants: L'Església i la Casa de la Ciutat.
A conseqüència d'aquells fets es va desencadenar una dura represàlia, nombroses persones van fugir de la ciutat, altres foren enviades a la presó,a galeres o desterrades. El 5 de juliol de 1688, foren condemnades a la forca 4 persones, i el 9 d'agost se'n penjaren 4 més, essent la Fadulla l'única dona, de la qual no coneixem el nom, ni el cognom, ni la data de naixement, ni el contingut de l'acusació, encara que algunes fonts diuen que era una infiltrada dels pagesos amotinats que no volien pagar el delme.
Els cadàvers dels executats foren exposats per escarment públic al Pont Nou, al turó de Santa Caterina, davant del convent de Sta. Clara i al Puigterrà.
El març de 1689 fou penjat a Barcelona Antòn Planes conegut com Lo Ferrobraç, considerat un dels impulsors i cap principal de la revolta. En algunes narracions posteriors consta com Francisco Planes Braç de ferro
La Fadulla és considerada la primera activista i dona rebel de la història manresana.

## Reconeixements

La Comissió del nomenclàtor de Manresa, després d'una acurada selecció, ha decidit donar el nòm de la Fadulla al nou carrer que s'obrirà en breu entre la plaça de l'Hospital i el carreró de L'Anònima, honorant així la primera activista revolucionària manresana, que va co-liderar l'Avalot de les Faves i va morir a la forca.

## Referències

* 1 2 Pons, Marc. «La Fadulla, la primera revolucionària de la història de Catalunya». El Nacional, 08-03-2020. [Consulta: 1r setembre 2022].
* ↑ Ferrer i Alòs, Llorenç «L'Avalot de les Faves a Manresa. Un moment de la revolta de la terra a Catalunya el 1688». Recerques: història, economia, cultura, Núm. 11, 1981, pàg. 125–135. ISSN: 2385-4588 [Consulta: 26 març 2017].
* ↑ Comes, Francesc. Històries de Manresa. Manresa: Regió7 : Zenobita, 2009. ISBN 9788492571093.
* ↑ Llohis, Marc. «La Festa Major Alternativa de Manresa torna amb una novetat gegant: la Fadulla», 27-07-2023. [Consulta: 29 juliol 2023].
* ↑ «La Fadulla donarà nom a un carrer de Manresa», 06-06-2024. [Consulta: 8 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Manresanes que han fet Història. La Fadulla (s. XVII)
* Històries Manresanes: Els Favets i els Tremendos
# Le Signe du Lion

Le Signe du Lion és un film francès, escrit i dirigit per Éric Rohmer el 1959, tot i que no va ser estrenat fins al 1962. Va ser el primer llargmetratge de Rohmer.

## Argument

Pierre Wesserlin, compositor musical de vida bohèmia està esperant rebre una herència d'una seva tia. Per celebrar l'esdeveniment demanar una vegada més diners al seu amic Jean-François, que és periodista. Acaba la vetllada a Montmartre, força ebri, on llegirà el seu horòscop que li diu que patirà temps difícils fins al mes d'agost, després li arribarà una sort inesperada, l'explicació es deu als astres que van en retard. I així sembla, ja que es veu desheretat i la fortuna que esperava anirà a parar a mans del seu cosí Christian. Mentrestant en Pierre es queda mendicant pels carrers de París, en ple estiu i sense cap amic ni conegut, ja que tots són fora o de vacances. El protagonista canvia d'hotel, busca feina als afores, sense resultat. La seva situació es va degradant i acaba vivint com un vagabund. La mort d'accident del seu cosí Christian el farà hereu, però la correspondència no li arriba pas. De tornada a París el seu amic Jean-François intenta seguir la seva pista. Finalment el retrobarà a Saint-Germain on escolta la seva música entonada junt amb un altre rodamón. L'horòscop del signe de lleó no s'havia pas equivocat.

## Repartiment

* Jess Hahn: Pierre Wesserlin
* Van Doude: Jean-François Santeuil
* Michèle Girardon: Dominique Laurent
* Jean Le Poulain: vagabund
* Paul Bisciglia: Willy
* Gilbert Edard: Michel Caron
* Jill Olivier: Cathy
* Sophie Perrault: Chris
* Christian Alers: Philippe
* Paul Crauchet: Fred
* Stéphane Audran: messtressa de l'hotel
* Françoise Prévost: Hélène
* Véra Valmont: dona de Nanterre
* Jean-Luc Godard: melòman
* Malka Ribowska: mare dels dos nens
* Macha Méril: noia rossa del 14 juliol

## Al voltant de la pel·lícula

Le Signe du Lion és una producció característica de la Nouvelle vague, produïda per Claude Chabrol, realitzada en set setmanes, en interiors i exterior naturals. Com Rohmer, altres realitzadors d'aquest moviment van rodar els seus primers films en aquest període i amb París com a ciutat de fons: Truffaut (Les Quatre cents coups), Chabrol (Les Cousins), Godard (À bout de souffle), Rivette (Paris nous appartient). Compartien un estil de producció caracteritzat pel baix pressupost, espontaneitat, període rodatge breu i fora dels estudis, amb il·luminació natural.

## Referències

* 1 2 Magny, Joël. Éric Rohmer (en francès). París: Rivages, 1986, p. 218. ISBN 9782869300354.
* ↑ Heredero, Carlos F.; Santamarina, Antonio. Éric Rohmer (en castellà). 2a edició. Madrid: Cátedra, 2010, p. 436. ISBN 978-84-376-2699-4.
# Via Llatina

Via Llatina (en llatí Via Latina, en grec antic ἡ Λατινὴ ὁδός) era una de les principals vies romanes que sortia de les portes de Roma. Probablement és la via més antiga de les vies romanes. Sortia per la Porta Capena, igual que la via Àpia, de la que se separava al creuar la Muralla Aureliana.
Al segle iv aC ja s'esmenta la via però encara no era un camí regular pavimentat sinó més aviat una via de comunicació natural entre Roma i Túsculum i més enllà. No es probable que es construís com a via romana abans de la conquesta dels pobles llatins i volscs per art dels romans. Titus Livi en parla quan explica la revolta de Coriolà, però sembla que ho fa només com a descripció geogràfica. Existia probablement ja abans del 296 aC. Pirros rei de l'Epir va avançar per aquesta via cap a Roma l'any 280 aC i Hanníbal el 211 aC. En temps d'Hanníbal la via Llatina ja era un camí regular.
La via acabava a Casilínum on s'unia a la via Àpia, encara que unes branques sortien de Teanum per Allifae i Telèsia fins a Beneventum. Tenia dues vies subordinades la via Labicana i la via Praestina que sortien de Roma per portes diferents, però s'unien després a la via Llatina, segons diu Estrabó. Sembla que posteriorment la via Llatina va perdre importància, que va agafar la via Labicana, i l'Itinerari d'Antoní diu que la via Llatina s'unia a la Labicana, i no a l'inrevés.
Les estacions de la via Llatina entre Roma i Casilínum eren:
* Ad Decimum
* Roboraria
* Ad Pictas
* Compitum Anagninum
* Ferentínum (Ferentino)
* Frusino (Frosinone)
* Fregellae (Ceprano)
* Fabrateria (San Gionanni in Carico)
* Aquinum (Aquino)
* Casinum (San Germano)
* Teanum (Teano)
* Cales (Calvi)
* Casilínum (prop de Càpua)
* Capua (Santa Maria)
La branca que portava a Benevent des Teanum passava per les següents estacions:
* Allifae (Alife)
* Telesia (Telese)
* Beneventum
En el tram de Roma a Ferentínum la via no passa per cap ciutat important, i sembla que els llocs mencionats eren simplement mutationes, parades o establiments per a descansar i donar servei als cavalls.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Via Latina». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 12 febrer 2021].

## Vegeu també

* Llista de vies romanes
# Kira Nerys

La Major (i després Coronel) Kira Nerys és un personatge fictici de Star Trek: Deep Space Nine en l'univers de Star Trek interpretada per l'actriu Nana Visitor, És el segon d'abord després del capità Benjamin Sisko a l'estació espacial Espai Profund 9.
Per costums bajorans, el seu cognom, Kira, precedeix al seu nom, Nerys.
La història del personatge afirma que Kira Nerys va néixer 2343, en la província de Dakhur, a Bajor, durant els 60 anys d'ocupació cardassiana del planeta. Va ser educada en un campament de treball. La seva família eren membres de les castes d'artesans. Als 12 anys, Kira va ser reclutada a la resistència de Shakaar, part d'un moviment clandestí que duu a terme atacs terroristes contra militars cardassians i civils amb l'objectiu final de posar fi a l'ocupació.

## Enllaços externs

* Web oficial - Kira Nerys Arxivat 2010-07-09 a Wayback Machine.(anglès)
* Mundo Star Trek - Kira Nerys(castellà)
# Sonora (Kentucky)

Sonora és una població dels Estats Units a l'estat de Kentucky. Segons el cens del 2000 tenia 350 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Sonora tenia 350 habitants, 138 habitatges, i 85 famílies. La densitat de població era de 162,8 habitants/km².
Dels 138 habitatges en un 31,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,6% hi vivien parelles casades, en un 10,1% dones solteres, i en un 37,7% no eren unitats familiars. En el 32,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,51 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,22.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,6% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 27,7% entre 25 i 44, un 18,6% de 45 a 60 i un 19,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.361 $ i la renda mediana per família de 37.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.438 $ mentre que les dones 14.038 $. La renda per capita de la població era de 13.554 $. Entorn del 6,1% de les famílies i el 10,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Sonora». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Sonora». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Irvington (Illinois)

Irvington és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000, tenia 736 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Irvington tenia 736 habitants, 282 habitatges, i 208 famílies. La densitat de població era de 338,3 habitants/km².
Dels 282 habitatges en un 38,7% vivien nens de menys de 18 anys; en un 58,5% vivien parelles casades; en un 9,9%, dones solteres; i en un 26,2% no eren unitats familiars. En el 21,6% dels habitatges vivien persones soles l'11,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones que vivien en cada habitatge era de 2,61 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,9% tenia menys de 18 anys; un 9%, entre 18 i 24; un 27,9%, entre 25 i 44; un 21,5%, de 45 a 60; i un 12,8%, 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.875 $ i la renda mediana per família de 51.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 37.422 $ mentre que les dones 22.632 $. La renda per capita de la població era de 16.541 $. Aproximadament el 7,5% de les famílies i el 9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Irvington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Irvington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Cañada Nieto

Cañada Nieto és un centre poblat de l'Uruguai, ubicat al sud-oest del departament de Soriano. Té una població aproximada de 280 habitants, segons les dades del cens de 1996.
Es troba a 40 metres sobre el nivell del mar.
Evolució demogràfica (Font: Instituto Nacional de Estadística pàgina web) :
| 1963 | 1975 | 1985 | 1996 | 2004 |
| 405 | 503 | 479 | 470 | {{{5}}} |

## Referències

* ↑ (anglès) Mapa, localització, clima i altres dades