OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc Josep Vélez

Francesc Josep Vélez (Barcelona, 14 de novembre del 1961) és un escriptor i poeta català. Llicenciat en filosofia per la Universitat de Barcelona, tancà els seus anys universitaris amb la tesina La lluita contra el caos. Aproximació al pensament ètic i polític de Joan Maragall. És professor d'Història de la Filosofia a l'Escola Súnion de Barcelona.

## Obra
### Poesia

* Cants d'Esblada, Premi de poesia Maria Mercè Marçal 2002 (Lleida: Pagès Editors, 2002)
* La mirada de Tirèsies, pròleg de Jordi Pàmias i Grau, Premi de poesia Les Talúries 2003 (Lleida: Pagès Editors, 2003)
* Cant de la devastació, pròleg de Jordi Julià i Garriga, Premi de poesia Sant Celoni 2005 (Barcelona: Viena Edicions, 2005)
* La llum de l'escultor, pròleg de Jordi Caixàs i Borrell, amb il·lustracions de Josep Maria Subirachs i Sitjar (Barcelona: Querol, CCQQVV, 2006)
* El lament d'Europa, pròleg de Jesús Revelles i Esquirol (Palma, Mallorca: Lleonard Muntaner, Editor, 2008)
* L'essència de la pols, Premi de Poesia Mediterrània Pare Colom 2011 d'Inca (Palma, Mallorca: Lleonard Muntaner, Editor, 2011)
* Ha participat amb poesia inèdita a Ningú no ens representa. Poetes emprenyats (Editorial Setzevents, 2011, Barcelona)
* Tsukuru, pròleg de Julia Manzano, fotografies de Raimon Bolíbar, música d'Albert Oliveres (Col·lecció Poesia/40, Palma, Mallorca: Lleonard Muntaner, Editor, 2017)
* Ha participat a Llum a les golfes. Una antologia del haiku modern i contemporani català. Tria, notes i pròleg a cura de D. Sam Abrams (Editorial El far de Viena, 2018)
* Ha participat a Una vela en el mar blau. Antologia de poesia catalana moderna de tema grec. Edició de D. Sam Abrams i Eusebi Ayensa (Edicions Cal·lígraf, 2019)
* Els instants submergits, pròleg de Jaume C. Pons Alorda, Premi de poesia Ventura Ametller 2021 (Edicions del 1984, Barcelona, 2021)
* Ulisses (Palma, Mallorca: Lleonard Muntaner, Editor, La Fosca, 73, 2025)
La Revista Poesía 080 (Barcelona, Invierno 2006) publicà en edició bilingüe català-castellà poemes de La mirada de Tirèsies i altres poemes inèdits (en traducció d'Alberto Tugues).
El 2013, fou escollit per la Societat Finlàndia-Espanya de Lappeenranta (Finlàndia) per a fer recitals a diferents ciutats fineses al llarg d'una setmana; anteriorment, els poetes convidats a aquesta activitat foren Roc Casagran (2007), Anna Aguilar-Amat (2008), Gemma Gorga (2009), Teresa Colom (2010), David Castillo (2011) i Mireia Calafell (2012).

### Narrativa

En el camp de la narrativa breu és autor del contes:
* L'escorpí (dins Telefona'm i altres narracions, Lleida: Pagès Editors, 2005)
* L'ànima de les basses, Premi Vent de Port 2006 (dins L'ànima de les basses i altres narracions, Lleida: Pagès Editors, 2006)
* La lògica dels panys, 12 relats (Col·lecció Les ales esteses, Barcelona: La Magrana, RBA, 2013)
# Astrebla

Astrebla és un gènere de plantes de la subfamília de les cloridòidies, família de les poàcies. És un gènere endèmic d'Austràlia.
Fou descrit per Ferdinand Jacob Heinrich von Mueller i publicat a Flora Australiensis: a description ...7: 602. 1878. (23-30 Març 1878)

## Etimologia

El nom del gènere deriva del grec a (no) i streblos (tort), en referència a les arestes rectes.

### Citologia

Nombre de la base del cromosoma, x = 10. 2n = 40.

## Taxonomia

* Astrebla elymoides; F.Muell. ex F.M.Bailey
* Astrebla lappacea; (Lindl.) Domin
* Astrebla pectinata; (Lindl.) F.Muell. ex Benth.
* Astrebla squarrosa; C.E.Hubb.

## Referències

* 1 2 Watson L, Dallwitz MJ. «The grass genera of the world: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval; including synonyms, morphology, anatomy, physiology, phytochemistry, cytology, classification, pathogens, world and local distribution, and references». The Grass Genera of the World, 2008. Arxivat de l'original el 2009-04-17. [Consulta: 19 agost 2009].
* ↑ «= Astrebla». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 11 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Tropical forages
# Creu de terme de Pratdip

Creu de terme de Pratdip és una creu de terme de Pratdip (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La seva funció fou delimitar el terme de Pratdip, del camí vell de Santa Marina (que duu a la seva ermita), i el terme de Vandellòs.

## Descripció

Creu llatina de ferro muntada sobre un eix vertical, també de ferro, que descansa en una voluminosa base de pedra, estructurada en tres graons decreixents. Els dos inferiors són fets de blocs de pedra units formant una planta quadrangular, mentre el superior, que rep la creu, és de planta circular.

## Referències

* ↑ Salvat Prieto, Meritxell «Les creus de terme. Alguns exemples del Baix Camp». Revista Caramella, 2018, pàg. 37.
* ↑ «Creu de terme de Pratdip». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2018].

## Enllaços externs

* «Creu de terme de Pratdip». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Equilibri hidroestàtic

L'equilibri hidroestàtic es produeix en un fluid en el qual les forces del gradient vertical de pressió i la gravetat estan en equilibri. En un fluid hidroestàtic no hi ha acceleració vertical neta.
Matemàticament, l'equilibri hidroestàtic s'expressa comunament de la següent manera:
    ${\frac {\partial P}{\partial z}}=-\rho g$
on $P$ és la pressió del fluid, $z$ la coordenada vertical, $\rho$ ($rho$) la densitat del fluid i $g$ l'acceleració de la gravetat.
L'equilibri hidroestàtic explica per què l'atmosfera terrestre no es col·lapsa sobre una fina capa en la superfície per efecte de la gravetat o com els pneumàtics d'un cotxe o bicicleta poden suportar el pes del vehicle gràcies a la pressió del gas en l'interior.
En el cas d'una estrella, existeix un equilibri entre la força de gravetat que actua atraient el gas estel·lar cap al centre i comprimint-lo, i la variació radial de pressió que actua en sentit contrari intentant expandir el sistema. En condicions normals l'estrella està en equilibri i adopta una forma esfèrica estable. En una estrella la pressió té dues parts, una hidroestàtica i altra produïda per la pressió de radiació. La pressió que sosté a les estrelles és fruit de l'alliberament d'energia en el centre d'aquestes per mitjà de reaccions de fusió nuclear.
# Rosaryville

Rosaryville és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Maryland. Segons el cens del 2000 tenia 12.322 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rosaryville tenia 12.322 habitants, 4.112 habitatges, i 3.367 famílies. La densitat de població era de 348 habitants per km².
Dels 4.112 habitatges en un 40,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64,7% hi vivien parelles casades, en un 12,6% dones solteres, i en un 18,1% no eren unitats familiars. En el 14,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,99 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,29.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28% tenia menys de 18 anys, un 6,8% entre 18 i 24, un 32,3% entre 25 i 44, un 25,8% de 45 a 60 i un 7,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 79.715 $ i la renda mediana per família de 85.225 $. Els homes tenien una renda mediana de 48.776 $ mentre que les dones 41.843 $. La renda per capita de la població era de 27.817 $. Entorn de l'1,7% de les famílies i el 2,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rosaryville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rosaryville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Elvira

«Elvira» té aquests significats:
* Medina Elvira (Granada)
* Cora d'Elvira
* Elvira (gènere), gènere d'ocells de la família dels troquílids (Trochilidae)
* Biografies:
** Elvira de Lleó (v 1082-1151), infanta casada el 1094 amb Ramon IV de Tolosa
** Elvira de Castella (filla de Ferran I de Lleó) (~ 1033-1101), infanta religiosa
** Elvira de Castella (filla d'Alfons VI de Lleó) (~ 1100-1135), infanta casada vers el 1118 amb Roger II de Sicília
** Elvira Fremont i Verdier (Barcelona, 1881 - 1956), actriu catalana
** Elvira Guasch i Font (Santa Coloma de Farners, 1906 - Sant Andreu de la Barca, 1990), mestra, cantant i compositora
** Elvira de Hidalgo (Vall-de-roures, 1891 - Milà, 1980), soprano de coloratura i mestra de cant
** Elvira Jofre (Barcelona, 1910 - 1998) actriu de teatre
** Elvira Lindo Garrido (Cadis, 1962), periodista i escriptora espanyola
** Elvira María Jiménez Gutiérrez (Las Palmas de Gran Canaria, 1955) política socialista valenciana d'origen canari
** Elvira Menéndez de Melanda (~ 996 - 1022), reina consort de Lleó (v 1010 -1022)
** Elvira Quintillà i Ramos (Barcelona, 1928 - Madrid, 2013) actriu espanyola de teatre, cinema i televisió
** Elvira Rodríguez Herrer (Madrid, 1949) política espanyola
Viccionari
# Memòries

Les memòries són un gènere literari que s'inclou dins de l'autobiografia, malgrat ser un tipus de literatura anterior. Les memòries poden ser menys estructurades i menys exhaustives que una autobiografia formal car solen tractar una part de la vida, sovint una part pública, en comptes de la relació cronològica d'una vida des de la infantesa a la vellesa. La major part dels llibres de memòries s'escriuen en primera persona.
L'autor estatunidenc Gore Vidal, en les seves memòries Palimpsest, afegeix un altre punt aclaridor per distingir entre memòries i autobiografia. Afirma que "les memòries són com un recorda la pròpia vida, mentre que una autobiografia és història, implica una recerca, dates, comprovar els fets". Es basa més en el que es pot deduir d'una part de la vida que no en tota la vida d'una persona.

## Història

Els líders polítics i militars han escrit sovint memòries com a manera de recordar i fer notòries les seves gestes. Al segle xviii s'escrivien anònimes "memòries escandaloses" (per part de prostitutes i llibertines) molt llegides a França pel que contenien de vulgaritat i tafaneria. En un estil completament allunyat, el retòric pagà Libanius va donar forma a les seves memòries com una oració, però no de tipus públic sinó privada, que es podria llegir en veu alta en privat. Aquest tipus de memòria fa referència al concepte de la Grècia i la Roma antigues, en el sentit que les memòries eren peces d'obres no acabades ni publicades que algun autor podia utilitzar per estimar la memòria i completar el treball més endavant.
Algunes escriptores han introduït la innovació de combinar les memòries amb una part de ficció històrica. Tres exemples serien Helen Epstein (Where She Came From: A Daughter's Search for her Mother's History), Jung Chang (Wild Swans: Three Daughters of China) i Maxine Hong Kingston (The Woman Warrior: Memoirs of a Girlhood Among Ghosts)
Una altra categoria de memòries és el testimoni per relatar la participació en la història de ciutadans anònims. En serien exemples les narracions de les vivències d'antics esclaus o de supervivents de l'Holocaust, com ara Primo Levi, Heda Kovaly i Elie Wiesel.

## Autors famosos de memòries

* Martin Amis
* Giacomo Casanova
* Bill Clinton
* Isak Dinesen (Karen Blixen)
* Bob Dylan
* Marianne Faithfull
* Mahatma Gandhi
* Primo Levi
* Frank McCourt
* Vladimir Nabokov
* Richard Nixon
* George Orwell
* Sylvia Plath
* Louis de Rouvroy, Duc de Saint-Simon
* Lev Trotski
* Stefan Zweig
Viccionari
# Creu de terme de Sant Andreu

La creu de terme de Sant Andreu és una creu de terme que originalment estava situada a la cruïlla de l'antic Camí Ral (actual Gran de Sant Andreu) i el carrer de Santa Marta, a l'antic municipi de Sant Andreu de Palomar.

## Història

Datada de 1375, l'emplaçament inicial no marcava la fi o el començament del terme municipal, sinó el lloc d'influència eclesiàstica conegut com 'les trenta passes', o la sagrera, al voltant de l'església de Sant Andreu de Palomar. Amb el temps les trenta passes van desaparèixer i la creu quedà com a detall decoratiu. Molts anys més tard, segurament durant el trienni liberal (1820-1823) o potser en el temps del moviment anticlerical, que esclatà com a conseqüència de les disposicions de Mendizábal (1833) la creu fou definitivament retirada del seu indret original, desmuntada i finalment traslladada al cementiri de Sant Andreu, en aquell temps acabat de realitzar (1839). A causa d'un accident, la creu es va malmetre i es substituí per una rèplica.
El 1996 es va plantar una reproducció de la creu al barri de la Trinitat Vella, al límit del terme municipal de Barcelona, per rememorar 'la Quinta Forca', lloc on es penjaven els condemnats a mort, al turó de Finestrelles. El 2009 es va canviar de lloc per la construcció de pisos de protecció, i dos anys més tard va ser enretirada perquè havien de començar els treballs de perllongació del carrer del Tossal i de la reforma de la carretera de Ribas, fins al 2016, que es va retornar a l'encreuament d'aquestes dues vies, amb l’objectiu de rememorar on hi hagué 'la quinta forca'.
Al pati del Centre d'Estudis Ignasi Iglesias es conserva una altra rèplica, amb la corona original.

## Descripció

El pedró o base de la creu no s'ha conservat. El fust és una pedra vuitavada llisa de marbre nummulític. La corona o capitell, molt senzilla, feta amb pedra arenisca molt semblant a la pedra de Montjuïc, compta amb vuit figures, sis de personatges i dues amb símbols heràldics d'un significat no gaire clar. Entre les figures cal destacar la que representa a Sant Miquel Arcàngel. La creu està basada en l'estructura d'una creu grega inscrita en un cairó, ressaltada per volutes de tradició original que formen arcs entre els braços rematats en llurs extrems per fulles d'acant. A l'interior de cada cara del cairó que forma la creu s'endevinen restes d'escultures (un Sant Crist i la Mare de Déu) encara que el mal estat d'aquesta part ens fa impossible reconèixer-la clarament.

## Referències

* 1 2 3 Sacasas i Segura, Jordi «La Creu de Terme de Sant Andreu de Palomar». Finestrelles, 1989, pàg. 127-132.
* 1 2 «La creu de terme que rememora les cinc forques s'alça de nou a la Trinitat Vella». Betevé, 28-07-2016.
* 1 2 «La Creu de Terme_ Dep. 3r». Cementiris de Barcelona. Ajuntament de Barcelona.
# Bayport (Minnesota)

Bayport és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 3.162 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bayport tenia 3.162 habitants, 763 habitatges, i 489 famílies. La densitat de població era de 670,8 habitants per km².
Dels 763 habitatges en un 26,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,1% hi vivien parelles casades, en un 9,7% dones solteres, i en un 35,9% no eren unitats familiars. En el 31,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,28 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,83.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 12,3% tenia menys de 18 anys, un 12,3% entre 18 i 24, un 47,3% entre 25 i 44, un 17,5% de 45 a 60 i un 10,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 304,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 53.026 $ i la renda mediana per família de 62.917 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.375 $ mentre que les dones 32.024 $. La renda per capita de la població era de 18.490 $. Entorn del 2% de les famílies i el 3,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bayport». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bayport». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Spartacus

«Spartacus» té aquests significats:
* Spartacus (llatí) o Espàrtac (català) (~ 120 aC – ~70 aC), gladiador traci sotmès a esclavatge, que esdevingué el líder principal del fracassat alçament d'esclaus contra la República de Roma conegut com la Tercera Guerra Servil
* Spartacus (anglès) o Espàrtac (pel·lícula de 1960) (català), pel·lícula estatunidenca dirigida per Stanley Kubrick estrenada el 1960
* Spartacus (sèrie), sèrie de televisió estatunidenca produïda a Nova Zelanda emesa originalment per Starz entre 2010 i 2013
* Spartacus: Blood and Sand, primera temporada de la sèrie Spartacus
* Spartacus: Gods of the Arena, minisèrie de televisió de la cadena Starz, preqüela de Spartacus: Blood and Sand
* Spartacus International Gay Guide, guia de turisme gai d'àmbit internacional
# Banditi a Orgosolo

Banditi a Orgosolo és una pel·lícula italiana dramàtica de 1960 dirigida per Vittorio De Seta, que suposava el seu debut com a director de ficció. El film és protagonitzat per Vittorina Pisano. Amb el mateix títol es va publicar el 1975 un llibre de l'antropòleg Franco Cagnetta, la primera edició monogràfica de l'assaig que va aparèixer a la revista Nuovi Argomenti el 1954 amb el títol "Inchiesta su Orgosolo".

## Argument

Michele, un pastor d'Orgosolo acusat injustament de robatori i assassinat, es veu obligat a anar als turons. En la seva fugida a les zones inaccessibles de Barbagia, on no hi ha aigua ni pastures, perd totes les ovelles del seu ramat. Una nit, desesperat perquè està ple de deutes i amb les proves imminents per davant, entra en la cleda d'un altre pastor i, a punta de pistola, roba totes les ovelles. Michele s'ha convertit en un bandit.

## Repartiment

* Vittorina Pisanu: Mintonia
* Michele Cossu: Michele Cossu
* Peppeddu Cuccu: Peppeddu Cuccu

## Gènesi i ambientació de la pel·lícula

Durant algunes estades a Orgosolo, De Seta havia tingut l'oportunitat de conèixer els habitants d'aquest racó de Barbagia, la vida solitària dels pastors en el seu aïllament entre les roques i vessants del Supramonte, obligats des de les necessitats del ramat a passar llargues estades lluny de la família. S'havia endinsat, tant com podia un observador foraster, en la vida del poble, descobrint les divisions entre les classes socials o entre els que es dediquen a la pastura i es veuen obligats a pagar altes rendes per les pastures i els que, posseint grans extensions de terreny, solen cobrar rendes.
L'interès de De Seta també es va dirigir a la història d'algú que, un cop pastor, per fets aliens a ell, per desconeixement, destí, impotència i desconfiança en l'Estat i les seves lleis, s'embolica en un petit fet que l'aclapara i, complicant-se cada cop més semblant a una allau, el porta a l'elecció o necessitat d'amagar-se, convertint-se en un autèntic bandoler.

## Premis i distincions
### Festival Internacional de Cinema de Venècia

| Any | Categoria | Guardonat | Resultat |
| 1961 | Millor opera prima | Vittorio De Seta | Guanyador |
| 1961 | Premi Nou Cinema - Millor pel·lícula | Vittorio De Seta | Guanyador |
| 1961 | Premi San Giorgio | Vittorio De Seta | Guanyador |
| 1961 | Premi Italian Cinema Clubs | Vittorio De Seta | Guanyador |

### Nastro d'argento

| Any | Categoria | Guardonat | Resultat |
| 1962 | Millor fotografia | Vittorio De Seta | Guanyador |

## Referències

* ↑ Vegeu. Nota bio-bibliogràfica, pp.20-21 a Franco Cagnetta, Banditi a Orgosolo, Nuoro, 2002
* ↑ Banditi a Orgosolo a Il Cinema Ritrovato
* ↑ Vittorio De Seta’s Banditi a Orgosolo: An ethnographic film March 2013 Studies in Documentary Film 7(1):61-77
* ↑ «Venice Film Festival 1961 Awards». imdb.com. [Consulta: 25 maig 2021].
* ↑ Nastri d'Argento 1962, mymovies.it

## Bibliografia

* Catalogo Bolaffi del cinema italiano 1956/1965.

## Enllaços externs

* Banditi a Orgosolo a Dailymotion
* Banditi a Orgosolo a Internet Archive
# Llardó

Un llardó, greixó, greixelló, greixolí, rostilló o una llardufa és cadascun dels trossos de sagí fregits que resten després de premsar-lo per a extreure'n el llard, de manera que resten daurats i cruixents. Els llardons es fan compactant i després fregint els trossets de porc que resten després d'haver extret el greix, de manera que romanen en forma de laminetes daurades i cruixents. Es poden menjar sols o usar, per exemple, per a fer coques (cócs) dolces o salades.
Es venen a pes a xarcuteries i cansaladeries de Països Catalans, i a l'època de Carnaval és habitual trobar-ne també a les pastisseries.
S'utilitza com a aperitiu, per a menjotar entre els àpats i indispensable per a fer les famoses «coques de llardons (pinyons i sucre)».
Els llardons poden ser un ingredient d'algunes botifarres d'ou, que també són típiques de Carnestoltes. típica de molts indrets i diferents festivitats com arala festa de «Sant Joan» i el «Dijous Gras» (el dijous abans de Carnestoltes).
Alguns xarcuters els utilitzen per a fer la botifarra d'ou, puix que a Barcelona els dos productes van fortament associats al Dijous Gras.

## Noms dialectals

Rep els noms de greixet, greixolí, greixilló/grassilló (Catalunya del Nord), greixot, cucarró (País Valencià), llemuga (Balears), llardufa, llardufó, macarró (camp de Tarragona, Segarra), raïssó (Balears), refús (Mallorca), roa (Menorca), rostissó (Vallespir), brescalló (Barcelona, Martorell), surrupapa, tàstena/tàstina...

## Referències

* ↑ http://aldc.espais.iec.cat/files/2018/07/884-1_Els-llardons-text.pdf
* ↑ https://dlc.iec.cat/Results?DecEntradaText=greixoli&AllInfoMorf=False&OperEntrada=0&OperDef=0&OperEx=0&OperSubEntrada=0&OperAreaTematica=0&InfoMorfType=0&OperCatGram=False&AccentSen=False&CurrentPage=0&refineSearch=0&Actualitzacions=False
* ↑ Coca de llardons Arxivat 2010-01-13 a Wayback Machine. Gastroteca de la Generalitat de Catalunya
* ↑ Butifarra de huevo Arxivat 2010-01-12 a Wayback Machine. Gastroteca de la Generalitat de Catalunya (en catalán)
* ↑ Botifarra d'ou Gastroteca de la Generalitat de Catalunya

## Lligams interns

Chicharrón (plat)

## Enllaços externs

* Llardons de porc Gastroteca de la Generalitat de Catalunya
# Creu de terme de Santa Anna

La Creu de terme de Santa Anna és una creu terme situada a la placeta de Ramon Amadeu de Barcelona, davant de l'església de Santa Anna. És una rèplica de la Creu de terme d'Almatret.

## Història

La creu original estava situada a la plaça Major del poble d'Almatret (Segrià). A l'inici de la Guerra Civil espanyola, l'escultor Apel·les Fenosa la va desmuntar per protegir-la i la va dipositar al Monestir de Sant Cugat. Amb els anys va quedar en l'oblit l'origen de la creu, i el rector de Santa Anna la va reclamar per col·locar-la al costat de l'església, on es va inaugurar el 9 d'abril de 1944.
L'any 2000 la creu es trencà per un acte vandàlic. En el judici que va tenir lloc el 2005 entre els vàndals i l'església, i que va guanyar aquesta, es va descobrir l'origen de la creu i Almatret va reclamar el seu retorn. El monument es va reparar i es va tornar a Almatret el 20 de desembre de 2020. Al pati de Santa Anna s'hi col·locà una rèplica.

## Descripció

És una creu renaixentista, amb les figures de Crist, santa Bàrbara, sant Pere, sant Pau, sant Joan Evangelista, sant Roc, sant Jaume, sant Isidre i santa Cecília.

## Referències

* 1 2 3 «¿Sabes por qué la cruz de término de la iglesia de Santa Anna es una réplica?». La Vanguardia, 15-05-2022.