OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Canvi de guió

Canvi de guió o Com s'escriu amor? (originalment en anglès, The Rewrite) és una pel·lícula de comèdia romàntica estatunidenca del 2014 escrita i dirigida per Marc Lawrence. És protagonitzada per Hugh Grant, que interpreta el paper d'un guionista desplaçat que comença a ensenyar a la Universitat de Binghamton, i per Marisa Tomei, com una mare soltera amb qui el guionista troba l'amor. La productora Castle Rock Entertainment va començar a desenvolupar el projecte l'octubre de 2012 i el rodatge va començar a Nova York l'abril de 2013. Canvi de guió es va projectar al Festival Internacional de Cinema de Shanghai el 15 de juny de 2014 i es va estrenar als Estats Units el 13 de febrer de 2015. La pel·lícula va rebre crítiques diverses per part dels experts. El 5 de desembre de 2021, TV3 va estrenar-ne la versió doblada al català central amb el títol de Canvi de guió. També s'ha doblat al valencià per a À Punt amb el nom de Com s'escriu amor?.

## Argument

En Keith va escriure el guió d'una pel·lícula que tothom recorda, però la fama s'ha anat apagant i, com que no troba ningú que el vulgui de guionista, ha d'acceptar una feina de professor en una universitat de l'altra punta del país. Comença a fer classes amb la idea que mirar d'ensenyar a escriure als altres és perdre el temps i no hi posa gens d'interès. De mica en mica, gràcies als estudiants, s'ho comença a passar bé explicant per què escriu i com s'ha de fer un bon guió. Llavors, un dia, li surt l'oportunitat de tornar a Hollywood.

## Repartiment

* Hugh Grant com a Keith Michaels
* Marisa Tomei com a Holly Carpenter
* Bella Heathcote com a Karen Gabney
* Allison Janney com Mary Weldon
* JK Simmons com el Dr. Hal Lerner
* Chris Elliott com a Jim Harper
* Aja Naomi King com a Rosa Tejeda
* Karen Pittman com a Naomi Watkins
* Steven Kaplan com a Clem Ronson
* Annie Q. com a Sara Liu
* Caroline Aaron com a Ellen
* Olivia Luccardi com a Chloe
* Jason Antoon com a Greg Nathan
* Damaris Lewis com a Maya
* Andrew Keenan-Bolger com a Billy Frazier

## Referències

* 1 2 «Canvi de guió». TV3, 05-12-2021. [Consulta: 5 desembre 2021].
* 1 2 «Com s'escriu amor?». À Punt, 10-02-2024. [Consulta: 12 febrer 2024].
* ↑ «Binghamton-set movie 'The Rewrite' to screen on campus with star Hugh Grant and director Marc Lawrence». Bupipedream.com, 30-01-2015. [Consulta: 10 setembre 2017].
# Yahya ibn Salama al-Kalbí

Yahya ibn Salama al-Kalbí (àrab: يحيى بن سلمة الكلبي, Yaḥyà b. Salama al-Kalbī), Yahya ibn Salma (àrab: يحيى بن سلمة, Yaḥyà b. Salma) o Yahya ibn Màslama (àrab: يحيى بن مسلمة, Yaḥyà b. Maslama) fou valí de l'Àndalus (726-728).
Va succeir Ànbassa al-Kalbí i Udhra al-Fihrí per orde del governador d'Ifríqiya, Bixr ibn Safwan al-Kalbí. El seu valiat es va caracteritzar per la pau interior i l'absència d'incursions en terres cristianes. Durant el seu govern es van iniciar els conflictes polítics entre àrabs sirians o del del nord i àrabs iemenites o del sud, en les quals els últims van comptar amb el suport dels amazics islamitzats. Yahyà va cessar en el càrrec l'any 728.

## Referències

* ↑ ابن القوطية,أبو بكر محمد بن عمر (= Ibn al-Qutiyya). تاريخ افتتاح الأندلس (en àrab). el Caire / Beirut: دار الكتاب المصري / دار الكتاب اللبناني, 1989, p. 38. ISBN 977-18-7609-0.
* ↑ ابن عذاري,أبو العباس أحمد بن محمد (= Ibn Idhari). البيان المغرب في اختصار أخبار ملوك الأندلس والمغرب (en àrab). Beirut: دار الثقافة, 1980, p. 27.
* ↑ Anònim. إبراهيم الإبياري (ed.). أخبار مجموعة في فتح الأندلس (= Akhbar Majmua) (en àrab). el Caire / Beirut: دار الكتاب المصري / دار الكتاب اللبناني, 1989, p. 31. ISBN 977-18-7609-0.
# Óscar Alfredo Gálvez

Óscar Alfredo Gálvez (Buenos Aires, 17 d'agost del 1913 - 16 de desembre del 1989), conegut per l'àlies el Aguilucho (en català lit. «l'Aligot»), fou un pilot de curses automobilístiques argentí que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.

## Biografia

Va néixer a Buenos Aires el 17 d'agost de 1913, fill de Marcelina Gálvez i Matilde Orlando, immigrants espanyols a Buenos Aires. El seu germà Juan també va destacar en l'àmbit automobilístic.
Ben aviat va començar a ajudar al taller mecànic de la família i tant ell com el seu germà volien fer-se amb un cotxe. Amb 21 anys van comprar un Ford T Model 1927, que utilitzaven per córrer. Poc després també van fundar el seu propi taller mecànic.

### Carrera automobilística

La seva carrera com a pilot automobilístic va començar el 1937 i va acabar el 1964, sempre vinculat a la marca Ford. Va guanyar un total de 43 curses, cinc campionats de Turismo Carretera i sis Grans Premis. En el transcurs de la seva carrera va viure la mort del seu germà durant una cursa el 1963, tot i que encara va continuar corrent durant un temps.
També va participar en la primera cursa de la quarta temporada de la història del campionat del món de la Fórmula 1, la corresponent a l'any 1953, disputant el 18 de gener el GP de l'Argentina al Circuit Oscar Alfredo Galvez, conduint un maserati. Va quedar en cinquena posició.

### Mort

Va morir el 16 de desembre de 1989, a causa d'un càncer de pàncrees, a la seva casa del barri de Palermo de la capital argentina, als 76 anys.

## Homenatge

En el seu honor es va posar el seu nom al circuit automobilístic de Buenos Aires, el Circuit Oscar Alfredo Galvez, que anys més tard fou rebatejat com Circuit Juan y Óscar Gálvez, en reconeixement d'ambdós germans.

## Resultats a la Fórmula 1

| Any | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | Posició | Punts |
| 1953 | Officine Alfieri Maserati | Maserati | Maserati | ARG 5 | 500 | HOL | BEL | FRA | GBR | ALE | SUI | ITA | - | 0 |

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 2 |

## Referències

* 1 2 3 Coronel, Darío «El piloto que llevó publicidad en su auto antes que naciera la Fórmula 1: a 30 años del fallecimiento de Oscar Alfredo Gálvez». Infobae, 16-12-2019.
* 1 2 «Oscar Alfredo Gálvez: 31 años de su fallecimiento». Diario Popular, 15-12-2020.
* 1 2 Faija, Sabrina «Los hermanos Gálvez, las dos caras de una pasión en tiempos de alambre y cinturones para arreglar los autos». Clarín, 06-01-2021.
* ↑ «Óscar Gálvez» (en castellà). Todo Fórmula 1. [Consulta: 21 desembre 2021].
# Godigisel

Godigisel (359-406) fou rei dels vàndals asdings que vivien a Germània a la regió del riu Oder. Va travessar el riu el 406, entrant en territori dels francs federats a Roma, on va morir el mateix 406 en una batalla contra aquestos francs. El va succeir el seu fill Gunderic, que va dirigir als vàndals cap a la Gàl·lia i Hispània. Va deixar un altre fill, d'una concubina, el famós Genseric.
# Il mercato di Malmantile

Il mercato di Malmantile és una òpera en tres actes composta per Domenico Fischietti sobre un llibret italià de Carlo Goldoni. S'estrenà al Teatro San Samuele de Venècia el Carnestoltes de 1758. S'estrenà a Catalunya el 1760 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Fatshe leno la rona

Fatshe leno la rona és l'himne nacional de Botswana. Va ser escrit i compost per Kgalemang Tumedisco Motsete, i adoptat després de la independència d'aquest país el 1966.

## Referències

* ↑ Makgala, Christian John «Neil Parsons, National Coat of Arms, and Introduction of the Pula Currency in Botswana, 1975–1976» (en anglès). South African Historical Journal, 66, 3, 03-07-2014, pàg. 504–520. DOI: 10.1080/02582473.2014.898081. ISSN: 0258-2473.
# Loligo

Loligo és un gènere de mol·luscs cefalòpodes de la família Loliginidae.

## Taxonomia

El gènere Loligo incloïa nombroses espècies que han estat situades en altres gèneres; avui només en conté tres:
* Loligo forbesii Steenstrup, 1856
* Loligo reynaudii d'Orbigny [in Ferussac & d'Orbigny], 1839-1841
* Loligo vulgaris Lamarck, 1798

## Referències

* 1 2 «WoRMS - World Register of Marine Species - Loligo Lamarck, 1798». [Consulta: 10 abril 2021].
# Èter de petroli

L'èter de petroli, també conegut com a ligroïna, és un grup de diverses mescles d'hidrocarbur volàtils, altament inflamables, líquides utilitzades principalment com a dissolvents no polars.
L'èter de petroli s'obté a les refineries de petroli com la porció del destil·lat que és intermedi entre les naftes més lleugeres i el querosè més pesat. Té un pes específic d'entre 0,6 i 0,8 depenent de la seva composició. Està formada per hidrocarburs saturats i és utilitzada principalment com a dissolvent de laboratori. Predominantment consta de C7 a través de C11 en forma d'aproximadament un 55% de parafines, 30% de monocicloparafines, 2% dicicloparafines i un 12% d'alquilbencens. És no polar. Generalment l'eter de petroli de grau de laboratori bull a 60 a 90 °C, però les fraccions següents d'èter de petroli estan comunament disponibles: 30 a 40 °C, 40 a 60 °C, 60 a 80 °C, 80 a 100 °C, 100 a 120 °C i 200 a 250 °C. La fracció de 60 a 80 °C s'utilitza sovint com a substitut de l'hexà.
L'èter de petroli no s'hauria de confondre amb la classe de composts orgànics anomenats èters, que contenen el grup funcional de -O-.
# Cap al cel obert

Cap al cel obert és una novel·la de Carme Riera publicada l'any 2000. La novel·la enllaça amb Dins el darrer blau, publicada al 1994, i tracta de nou el tema de la història dels jueus conversos de Mallorca. L'autora utilitza una llengua que reflecteix fidelment el vocabulari dels mallorquins dels segles xviii i xix, però adaptada perquè sigui accessible al lector contemporani.
Ambientada a la Cuba de finals del segle XIX, durant els convulsos anys de la lluita per la independència de les colònies respecte a Espanya, l'obra explora la genealogia d'Isabel Tarongí, una de les protagonistes de Dins el darrer blau. Aquí, Riera teixeix una trama que connecta dues branques de descendència: una establerta a Mallorca i l'altra a les illes cubanes. El protagonista principal de la història és l'atzar, que Riera situa com a força decisiva en el destí dels personatges. Aquesta noció es fa palesa en la figura de Maria Fortesa, un personatge inicialment secundari que, amb la seva tràgica mort, es converteix en el nucli de la narrativa. Maria simbolitza com l'atzar pot transformar víctimes en botxins al llarg de generacions.

## Edicions i traduccions

* 2000. Destino (Barcelona).
* 2000. Cercle de Lectors (Barcelona).
* 2001. Por el cielo y más allá. Alfaguara (Madrid), Círculo de Lectores (Barcelona) i Punto de Lectura (Madrid).
* 2002. Destino (Barcelona).
* 2002. In den Offenen Himmel. Lübe (Bergisch Gladbach). Traductora: Petra Zickmann i Manel Pérez Espejo.
* 2002. Verso il cielo aperto. Fazi (Roma). Traductor: Francesco Ardolino.
* 2014. La Butxaca (Barcelona).
* 2014. Edicions 62 (Barcelona). Versió digital.

## Guardons

L'any d'edició de Cap al cel obert la Generalitat de Catalunya va concedir a Carme Riera la Creu de Sant Jordi per la seva trajectòria literària i va rebre el premi Elio Vittorini que concedeix del Departament de Turisme de Siracusa al millor autor estranger traduït a l'italià, per l'adaptació de Dins del darrer blau.
La novel·la va obtenir el premi Crítica Serra d'Or l'any 2001, així com el premi Nacional de Literatura.

## Referències

* 1 2 Zabala, Júlia «Intercanvi de protagonistes». Caràcters, 10-2000, p. 16.
* 1 2 Obiols, Isabel «Carme Riera retoma la historia de los judíos conversos de Mallorca en Cap al cel obert». El País, 24-03-2000.
* 1 2 Riera, Carme.. Cap al cel obert. 1. ed. Barcelona: Ediciones Destino, 2000. ISBN 84-233-3206-3.
* 1 2 3 4 5 «Carme Riera | Associació d'Escriptors en Llengua Catalana». [Consulta: 16 abril 2020].
* ↑ Riera, Carme 1949-. Cap al cel obert. 1ª ed. en aquest segell. [Barcelona]: Labutxaca, 2014. ISBN 978-84-9930-897-5.
* ↑ Riera, Carme. Cap al cel obert. Edicions 62, 2014-12-15.

## Bibliografia

* PIÑOL, Maria Rosa: "Entrevista a Carme Riera, que publica "Cap al cel obert". "El folletín era el género idóneo para escribir sobre la Cuba del XIX", La Vanguardia, 22.03.2000.
* JULIÀ, Lluïsa: Carme Riera. Barcelona: Associació d'Escriptors en Llengua Catalana, 2009.
* BARTRINA, Francesca: «Cap al cel obert (2000) de Carme Riera: hermenèutica i narratologia feministes». Lectora: revista de dones i textualitat. Núm. 19, 2013, p. 25-34.
# Le pescatrici

Le pescatrici és una òpera en tres actes composta per Ferdinando Bertoni sobre un llibret italià de Carlo Goldoni. S'estrenà al Teatro San Samuele de Venècia el 26 de desembre de 1751. A Catalunya s'estrenà el 1761 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona. Basada en una de les comèdies més conegudes de Goldoni, i que Haydn convertí també en opera per aquests anys. Anys més tard, Ramón de la Cruz n'adaptà el llibret al castellà i la titulà Pescar sin caña ni red es la gala del pescar, o Las pescadoras, forma en la qual fou representada a Madrid el 1765 i també a Barcelona el 1769.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/bertoni.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Lateralitat

La lateralitat és la preferència que mostren la majoria dels éssers humans d'una banda del seu propi cos. Un exemple en seria el fet de ser dretà o esquerrà. També pot ser aplicat als animals i a les plantes.

## Lateralitat humana

Un 90% dels éssers humans són destres. En català, la paraula "sinistre-a" (del llatí sinistra, 'a l'esquerra') a més de significar 'mà esquerra', s'empra també amb significats pejoratius i negatius (perquè descriu allò que és malintencionat o infeliç, o bé tot aquell dany que pogués ser indemnitzat per una companyia d'assegurances). En francès, la paraula gauche significa també 'maldestre' o 'indiscret'. En anglès, la paraula left ('esquerra') procedeix de l'anglosaxó lyft, que significa 'inútil' o 'feble'.

## Lateralitat forçada

Quan una persona és forçada a utilitzar la mà contrària a la que utilitza de manera natural es parla de lateralitat forçada (en el cas dels no dretans, "esquerrans contrariats").

## Ambidextres i lateralitat creuada

Es denomina ambidextre aquella persona que escriu amb totes dues mans o que utilitza ambdós costats del cos amb la mateixa habilitat.

## Referències

* ↑ Castree, Noel. Nature (en anglès). Routledge, 2005, p. 69. ISBN 0415339057.
* ↑ Oldfield, R.C. (1971). "The assessment and analysis of handedness: The Edinburgh inventory." Neuropsychologia 9: 97-113.
Viccionari
# Il signor dottore

Il signor dottore és una òpera en tres actes composta per Domenico Fischietti sobre un llibret italià de Carlo Goldoni. S'estrenà al Teatro San Moisè de Venècia la tardor de 1758. A Catalunya s'estrenà el setembre de 1761 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Domenico Fischietti». [Consulta: 30 desembre 2017].
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Brugia malayi

Brugia malayi és una espècie de nematode paràsit de la família Onchocercidae. que causa filariosi en humans. Fou identificat per Liechtenstein i Brug li posà el nom en 1927, diferenciant-lo de l'espècie Wuchereria bancrofti, anomenat inicialment Filaria malayi. En 1958 el gènere Brugia fou proposat per Buckley, i el canvi produí l'espècie Brugia malayi.
B. malayi es troba a les regions tropicals d'Àsia. Són transmesos a l'home per mosquits, especialment Mansonia, Anopheles i Aedes.

## Cicle vital

El típic vector de B. malayi són els mosquits de les espècies del gènere Manasonia i Aedes. Durant una picada, un mosquit infectat introdueix larves en la pell d'un hoste humà, que penetren a l'interior a través de la ferida causada per la picadura. Les larves es converteixen en adults que habitualment resideixen en els vasos i nòduls limfàtics. Els cucs adults se semblen als de Wuchereria bancrofti, però són més petits. Els cucs femelles amiden entre 43 i 55 mm de longitud per 130 a 170 μm d'amplada, i els mascles amiden entre 13 i 23 mm de longitud per 70 a 80 μm d'amplada. Els adults sintetitzen microfilàries amb un embolcall que es produeixen amb periodicitat nocturna. Les microfilàries migren a les estructures limfàtiques i entren al torrent sanguini arribant fins a la sang perifèrica. Els mosquits ingereixen les microfilàries durant la picada. Després de la ingestió, les microfilàries perden el seu embolcall i migren fins als músculs toràcics, podent infectar altres humans quan els mosquits realitzen la picadura.
Recentment es va descobrir que B. malayi conté un bacteri endosimbiòtic, Wolbachia, en tots els seus sus estadis de vida. La seqüència genòmica d'aquest bacteri es determinà als Estats Units, indicant també que Wolbachia pot ser destruïda en tractar l'hoste humà amb doxiciclina. Els nematodes sense el bacteri són infèrtils i gaudeixen d'una incrementada motiliatat.

## Característiques

Les microfilàries amiden 270 per 8 µm, tenen una beina que recobreix el seu cos i una cua amb una constricció terminal, nuclis allargats però absents en la porció cefàlica. La beina que cobreix l'organisme s'acoloreix quan el preparat microscòpic es tenyeix, a diferència de Wuchereria bancrofti, que no reté el colorant.

## Referències

* ↑ Cross JH. Filarial Nematodes. In: Baron's Medical Microbiology (Baron S et al, eds.). 4th ed.. Univ of Texas Medical Branch, 1996. (via NCBI Bookshelf) ISBN 0-9631172-1-1.
* ↑ Taylor MJ «A new insight into the pathogenesis of filarial disease». Curr Mol Med, 2, 3, 2002, pàg. 299-302. PMID. Article a PubMed
* ↑ «Carlo Denegri Foundation. Atlas of Medical Parasitology.». Arxivat de l'original el 2007-09-14. [Consulta: 26 setembre 2007].
# Le donne dispettose

Le donne dispettose és una òpera en tres actes composta per Niccolò Piccinni sobre un llibret italià d'Antonio Palomba. S'estrenà al Teatro dei Fiorentini de Nàpols el tardor de 1754.
Le donne dispettose era la primera òpera de Piccinni i obtingué un èxit notable. Arran d'aquesta acollida favorable, el Teatro San Carlo li encarregà la composició d'una opera seria, Zenobia -amb llibret de Metastasio—, estrenada el 1756 i que repetí l'èxit anterior.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/piccinni.html
# Gastronomia d'Hongria

La gastronomia hongaresa és l'expressió de l'art culinari desenvolupat a Hongria, influenciat per l'ètnia dominant: els magiars. La cultura culinària és el resultat del desenvolupament històric de més d'un mil·lenni. La tradició culinària va patir influència otomana, a causa del domini dels turcs, així com de les nacions veïnes (com l'austríaca).

## Característiques

Es tracta d'una cuina variada, amb menjar que aprofita els recursos del país.
És una cuina rica en aromes i sabors especiats, i el plat més conegut és el goulash, que reuneix els sabors típics barrejats amb el popular pebre. Les característiques més destacades del menjar i el vi magiar són els intensos sabors, obtinguts gràcies a l'ús abundant d'espècies, com el pebre i el pebre vermell.
Utilitzant els mateixos ingredients que la majoria de les cuines centreeuropees (col i moltes varietats de tubercles, vedella, porc, aus), es distingeix per una forta influència oriental (turca i balcànica) i l'ús afavorit de paprika en pols, en forma de verdura o de pebrot. També és la inspiració de molts plats de la cuina jueva Ashkenazi.

## Ingredients

En aquesta cuina s'utilitzen freqüentment els pebrots, el pebre vermell i el bitxo, així com els alls. Hi ha pocs plats amb verdures crues. Els fregits solen fer-se amb llard de porc, que s'utilitza per fregir a altes temperatures i que sol tenir un sabor fumat. En qüestió d'embotits hi ha molta varietat: un famós salami (téliszalámi), elaborat des de 1883 a Szeged de manera artesanal i amb unes qualitats úniques que el diferencien molt de l'original italià, el paprikás szalámi (salami amb pebre) i el csemege szalámi (salami fet amb un barreja de carn de porc i de vedella) i les salsitxes fumades de Békéscsaba i de Gyula.

## Referències

* 1 2 3 «La gastronomia ungherese | Storia Cultura Tradizioni Cucina». [Consulta: 18 novembre 2024].
* 1 2 Loic. «Cuisine hongroise et ses saveurs : plats uniques et incontournables.» (en francès), 21-06-2020. [Consulta: 18 novembre 2024].
* 1 2 3 «Hungarian Dishes - Typical Food in Hungary», 23-11-2013. Arxivat de l'original el 2013-11-23. [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ «13 Types of Sausages and Cold Cuts in Hungary», 13-05-2024. [Consulta: 18 novembre 2024].
# Lucio Papirio

Lucio Papirio és una òpera en tres actes composta per Baldassare Galuppi sobre un llibret italià d'Apostolo Zeno. S'estrenà al Teatro Pubblico de Reggio nell'Emilia el primavera de 1751.
A Catalunya s'estrenà el 1764 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona. És una de les òperes que es van representar amb decoracions de Manuel Tramulles.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/galuppi.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Quartet de corda núm. 13 (Beethoven)

El Quartet de corda núm. 13 en si bemoll major, Op. 130, de Ludwig van Beethoven va ser compost l'any 1825 i estrenat el març de 1826 pel Quartet Schuppanzigh. En la seva publicació de 1827 apareix dedicat al príncep Nikolai Borisovich Golitsyn.
Els tres quartets composts per al príncep Golitsyn presenten un paral·lelisme amb els "Quartets Razumowski". En ambdós casos, el quartet del mig està en una tonalitat menor, mentre que els altres dos estan en tonalitats majors.
Una interpretació completa dura uns 50 minuts.

## Moviments

Aquest quartet consta de set moviments:
* Adagio, ma non troppo - Allegro
* Presto
* Andante con moto, ma non troppo. Poco scherzoso
* Alla dansa tedesca. Allegro assai.
* Cavatina. Adagio molto espressivo
* Große Fuge: Overtura - Allegro - Fuga
* Finale: Allegro

## Història

Originalment aquest quartet va estar format pels primers sis moviments. No obstant això, la interpretació d'aquest quartet va despertar reaccions adverses. Encara que l'obra en general va ser del gust del públic, el seu últim moviment, la Gran Fuga, va tenir una pèssima recepció, malgrat la convicció de Beethoven que aquest representava el cim de la seva obra. Va ser per això que el seu editor li va suggerir que la reemplacés per un moviment nou, més curt i lleuger que la densa fuga de 14 minuts. En resposta a aquesta comanda, Beethoven va compondre el Finale: Allegro com un final alternatiu, mentre que la Gran Fuga va ser publicada per separat, sota el títol de Große Fuge i catalogada com a Op. 133.
En els concerts actuals els intèrprets, de vegades, són fidels a les intencions originals del compositor i modifiquen l'estructura final tot acabant amb la fuga. Robert Simpson argumenta que és més coherent amb les intencions de Beethoven interpretar el quartet com una obra de set moviments, amb la Große Fuge seguida del final.

## Referències

* ↑ «beethtranscending». [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ Gerd Indorf: Beethovens Streichquartette: Kulturgeschichtliche Aspekte und Werkinterpretation. 2. Auflage. Rombach, 2007, S. 384
* ↑ Matthias Moosdorf: Ludwig van Beethoven. Die Streichquartette. 1. Auflage. Bärenreiter, 2007, S. 96
* ↑ Kahn, Robert. Beethoven and the Grosse Fuge: Music, Meaning, and Beethoven's Most Difficult Work. Scarecrow Press, 2010, p. 3-6. ISBN 1461664055 [Consulta: 16 setembre 2017].
* ↑ «Programme notes on the Beethoven String Quartets by Dr. Robert Simpson» (en anglès). Robert Simpson Society, 04-05-2018. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 8 setembre 2021].

## Enllaços externs

* Interpretació del Quartet de corda núm. 13 i la Große Fuge per l'Orion String Quartet a l'Isabella Stewart Gardner Museum (en format MP3).