OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pepe Mediavilla

José Fernández Mediavilla, més conegut com a Pepe Mediavilla (Barcelona, 27 d'abril de 1940-19 d'abril de 2018), va ser un actor de doblatge català.
Va estudiar interpretació a l'Institut del Teatre. A mitjan dècada de 1960, comença a treballar a l'estudi La Voz de España, on va tenir el seu primer paper en la versió doblada al castellà de la pel·lícula Els dotze del patíbul. El seu primer doblatge en català va ser amb el personatge de l'advocat Kyle Bennett de la sèrie estatunidenca Dallas.
Va ser la veu habitual de Morgan Freeman en castellà. Era conegut per posar la veu en català i castellà al personatge de Gàndalf a la trilogia d'El Senyor dels Anells. També va doblar el pianista Sam interpretat per Dooley Wilson a la pel·lícula Casablanca, a més del sacerdot Mola Ram (Amrish Puri) a Indiana Jones i el temple maleït i el malvat Dr. Gang de la sèrie de dibuixos animats Inspector Gadget. A més, ha interpretat veus de papers secundaris de la sèrie Jo, Claudi i de les pel·lícules El Padrí i La llista de Schindler.
A principis de febrer de 2013, Mediavilla va començar un projecte unint poesia i música al costat de Joe Atlan, a través de la plataforma Youtube.
Va ser pare dels també actors de doblatge Núria Mediavilla i José Luis Mediavilla.

## Referències

* ↑ G.M., L. «Muere Pepe Mediavilla, la voz en castellano en Gandalf y Morgan Freeman». , 19-04-2018 [Consulta: 19 abril 2018].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «La Vermella - Núria Mediavilla, la veu d'Uma Thurman, Nicole Kidman i Kate Winslet». Catalunya Ràdio. [Consulta: 12 febrer 2023].
* ↑ Primero de los poemas en Youtube.com
* ↑ «Patio de voces: Nuria Mediavilla» (en castellà). RTVE Play, 06-11-2015. [Consulta: 12 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Pepe Mediavilla a Eldoblatge.com
# Joaquim Díaz i Muntané

Joaquim Díaz i Muntané (Barcelona, 26 d'agost de 1930 - Barcelona, 4 de setembre de 2013) fou un actor i director de doblatge català. Dotat d'una veu personal i versàtil, debutà com a actor el 1939 als estudis Acústica i de la Metro-Goldwyn-Mayer de Barcelona, i formà part del quadre escènic de Ràdio Barcelona a mitjans dels anys 50. Més endavant, el 1985, va recuperar els esquetxos radiofònics a Catalunya Ràdio fent de Groucho Marx.
Va participar com a actor secundari o posant veus en alguns films com El último verano (1961) de Joan Bosch i Palau, Las estrellas (1962) i Un demonio con ángel (1963) de Miquel Lluch i Suñé, La dama de Beirut (1965) de Ladislao Vajda, L'armata Brancaleone (1966) de Mario Monicelli o La ciutat dels prodigis (1999) de Mario Camus.
Posteriorment, s'especialitzà en el doblatge de pel·lícules al castellà, posant veu a actors com Jack Lemmon, Telly Savalas, Peter Ustinov, Alberto Sordi, Peter Boyle, Charles Durning, Ian Holm, Ned Beatty, Danny De Vito o Rod Steiger. Va dirigir i fundar l'estudi Diálogo, Publicidad y Doblaje, inaugurat 31 de gener de 1986.
Amb el temps també se l'ha considerat un dels pioners en la tasca del doblatge de films i sèries de televisió al català (entre d'altres, participà en la d'Hotel Fawlty). Va posar veu a Alec Guinness, Bob Hoskins i Ian Holm, en el paper del hòbbit Bilbo Saquet a El Senyor dels Anells.
El 2010 la Generalitat de Catalunya li va atorgar la Creu de Sant Jordi. Mort el 2013 a Barcelona, dos anys més tard es van publicar les seves memòries titulades Mi voz en millones de fotogramas.

## Referències

* 1 2 3 4 «La Vermella - Jordi Boixaderas, la veu de Russell Crowe, Sean Bean i Daniel Craig». Catalunya Ràdio. [Consulta: 11 octubre 2022].
* ↑ «Joaquim Díaz Muntané». El Punt Avui, 06-09-2013 [Consulta: 2 octubre 2017].
* ↑ «Mor Joaquim Díaz i Muntané». El Periódico, 06-09-2013 [Consulta: 2 octubre 2017].
* ↑ «Creus de Sant Jordi 2010». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2017].
* ↑ Redacció. «'El universo de lo sencillo', el libro que levanta el ánimo a 'El Pulpo'» (en castellà). COPE, 15-04-2018. [Consulta: 10 juny 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2022-04-03 a Wayback Machine. a eldoblatge.com
* Joaquim Díaz a doblajesanimados.wikia
* Fitxa a eldoblaje.com
# Marta Angelat i Grau

Marta Angelat i Grau (Barcelona, 1953) és una actriu de teatre i de doblatge, i directora d'escena catalana.

## Trajectòria professional
### Teatre

* 1974. El criat de dos amos de Carlo Goldoni. Versió de Joan Oliver.
* 1976. Mandarina mecánica. Espectacle de cabaret estrenat al Cal·líope de Barcelona.
* 2002. El Clavicèmbal de Dani Salgado. Estrenada al Teatre Nacional de Catalunya. Direcció de Lourdes Barba.
* 2005. La cabra o qui és Sylvia? d'Edward Albee. Direcció de Josep Maria Pou.
* 2013. Sí, primer ministre d'Antony Jay i Jonathan Lynn. Direcció d'Abel Folk.
El 2022 es va estrenar en el gènere del monòleg amb Vides de gos.

### Televisió

* 1994-1999. Estació d'enllaç. Fina
* 2011. Polseres Vermelles. Dra. Andrade.
* 2012. Gran Nord. Laura Pallars
* 2017-actualitat. Com si fos ahir. Joana
Directora
* 2004. La cinta de Stephen Belber. Estrenada a la Sala Muntaner.
* 2010. Històries d'un matrimoni i Sarabanda. d'Ingmar Bergman. Estrenada al Teatre Nacional de Catalunya.
* 2010 Londres (Paret Marina/T5)

### Doblatge

Com a actriu de doblatge, Marta Angelat va començar amb vora nou anys. Un dels seus primers papers va ser en castellà fent el nen Michael Banks a Mary Poppins. El primer estudi on va doblar amb assiduïtat va ser La Veu d'Espanya. En català es va doblar per primer cop a Verd madur.
Ha posat veu a Rita Hayworth (per exemple, a Gilda), Cher (a Burlesque), Olivia Newton-John (a Grease), Emma Thompson (a Molt soroll per no res en el paper de Beatrice), Jane Fonda, Anjelica Huston i Geena Davis, entre d'altres. Un dels seus personatges destacats ha sigut el de Petúnia Dursley a la saga de Harry Potter.
Va ser presidenta de l'associació catalana de doblatge APADECA, quan va coordinar la vaga sectorial del 1993.
Ha dirigit diferents doblatges, sobretot en castellà: Filadèlfia, El piano, Sentit i sensibilitat. Va dirigir el doblatge al català de la pel·lícula Sinatra protagonitzada per Alfredo Landa.

## Vida personal

Filla de Josep Maria Angelat i germana de Xavier Angelat, tots dos també actors.

## Referències

* ↑ «Marta Angelat dirigeix "Escenes d'un matrimoni"». RTVE. [Consulta: 24 desembre 2014].
* ↑ Bettonica, Toni Polo «Marta Angelat omple la Gleva de ‘Vides de gos’». El País [Madrid], 06-07-2022. ISSN: 1134-6582.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «La Vermella - Marta Angelat, la veu de Rita Hayworth i Jane Fonda - 3Cat». CCMA. [Consulta: 5 març 2024].
* ↑ «El TNC acoge dos obras maestras de Bergman sobre los conflictos de pareja» (en castellà), 21-01-2010. [Consulta: 5 març 2024].
* ↑ «Marta Angelat presenta «Londres (Paret Marina/T5)»». Diari de Girona, 11-11-2010. [Consulta: 24 desembre 2014].
* ↑ «“Tinc tots els avis amb taca-taca que m’aplaudeixen pel carrer”», 26-07-2018. [Consulta: 9 agost 2022].
* ↑ «La interpretació». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: juliol 2013].
* ↑ «La Vermella - Jordi Brau, la veu de Tom Hanks, Tom Cruise i Robin Williams». Catalunya Ràdio. [Consulta: 14 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Marta Angelat a teatrenacional.com
* Marta Angelat a eldoblatge.com
# Alford (Massachusetts)

Alford és una població dels Estats Units a l'estat de Massachusetts. Segons el cens del 2000 tenia 399 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Alford tenia 399 habitants, 171 habitatges, i 114 famílies. La densitat de població era de 13,3 habitants per km².
Dels 171 habitatges en un 22,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,6% hi vivien parelles casades, en un 4,7% dones solteres, i en un 33,3% no eren unitats familiars. En el 29,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,33 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,87.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,8% tenia menys de 18 anys, un 3,5% entre 18 i 24, un 18% entre 25 i 44, un 41,6% de 45 a 60 i un 16% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 50 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 49.632 $ i la renda mediana per família de 62.344$. Els homes tenien una renda mediana de 47.083 $ mentre que les dones 28.929$. La renda per capita de la població era de 40.412$. Entorn del 2,8% de les famílies i el 4,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Alford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Alford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Arxipèlag de Bismarck

L'arxipèlag de Bismarck (en anglès Bismarck Archipelago) és un grup d'illes volcàniques del Pacífic situades al nord-est de Nova Guinea, que actualment pertanyen a Papua Nova Guinea. La seva superfície és d'uns 50.000 km².

## Geografia

L'arxipèlag envolta el mar de Bismarck. Inclou les illes i els grups següents:
* Illes de l'Almirallat, format per 18 illes, sent les principals Manus, Los Negros, Lou, Ndrova, Tong, Baluan, Pak, Purdy, Rambutyo i St. Andrews
* Illes Occidentals, on destaquen Aua, Hermit, Kaniet (Anchorite), Sae, Ninigo i Wuvulu
* Illes Duke of York, antigament Nova Lauenburg, on destaquen Duke of York, Makada, Kabakon, Kerawara, Ulu, Mioko i Mualim.
* Illes Mussau
* Nova Bretanya
* Nova Hannover
* Nova Irlanda
* Illes Vitu

## Història

Els primers habitants de l'arxipèlag van arribar-hi fa uns 30.000-40.000 anys. El primer europeu que va visitar aquestes illes va ser l'explorador holandès Willem Schouten el 1616. Les illes van romandre sense cap control pels europeus fins que van ser annexionades com a part del protectorat de la Nova Guinea alemanya el 1884. La zona va rebre el nom a honor del canceller Otto von Bismarck.
Amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial Austràlia es va apoderar de les illes el 1914 i posteriorment va rebre un mandat de la Societat de Nacions per a les illes. Van romandre sota l'administració australiana, interrompuda només per l'ocupació japonesa durant la Segona Guerra Mundial, fins que Papua Nova Guinea es va independitzar el setembre de 1975.

## Referències

* ↑ «Buang Merabak: additional early radiocarbon evidence of the colonisation of the Bismarck Archipelago, Papua New Guinea». Antiquity. Durham University. Arxivat de l'original el 4 March 2018. [Consulta: 4 març 2018].
* ↑ Sigmond, J. P. and Zuiderbann, L. H. (1976) Dutch Discoveries of Australia, Rigby, Australia. ISBN 0-7270-0800-5
* ↑ Spate, O. H. K. (1979) The Spanish Lake, Australian National University, Second Edition, 2004. ISBN 1-920942-17-3
* 1 2 «Bismarck Archipelago | Papua New Guinea, Map, Population, & World War II | Britannica» (en anglès). [Consulta: 17 abril 2024].
# Abròscop cellablanc

L'abròscop cellablanc (Abroscopus superciliaris) és una espècie d'ocell de la família dels cètids (Cettiidae). Habita boscos i formacions de bambú, al nord-est d'Índia i Nepal, Bangladesh, sud-oest de la Xina, Myanmar, Tailàndia, Indoxina, Malaia, Sumatra, Java i Borneo. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Abròscop cellablanc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Cupwings, crombecs, cettiid bush warblers, Streaked Scrub Warbler, yellow flycatchers, hylias» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 10 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 629. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Yellow-bellied Warbler. Abroscopus superciliaris» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Can Pèlacs (Matadepera)

Can Pèlacs o Can Pèlecs és una masia de Matadepera (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La masia de Can Pèlacs està situada al nord de Matadepera, dins del parc natural de Sant Llorenç de Munt i L'Obac. Es tracta d'una masia composta per diferents cossos, el cos principal és de planta irregular i coberta de dos aiguavessos de teula àrab. En alçada consta de planta baixa i primer pis, la façana principal s'orienta a migdia i s'observa una porxada d'arcs de mig punt. Al costat nord-est hi ha la masoveria, de planta irregular i coberta de dos aiguavessos de teula àrab. En alçada consta de planta baixa i primer pis. A la façana de ponent es conserva una finestra gòtica d'arc conopial.
Un segon cos consta de planta baixa i dos pisos. La coberta també és de teules àrabs a dues aigües. L’acusada pendent del terreny va obligar a omplir de terra l’espai davant la casa i configurar feixes de conreu. Podem veure visibles les restes de murs de l’antiga masia i el trull, més a ponent que l’actual.
El jardí és molt antropitzat d’un classicisme italià, a l’igual que l’edifici residencial, on dominen les pèrgoles, l’enllosat i els murs fets de paredat.
Les funcions de la Masia es divideixen entre la pairalia, actualment destinada a segona residència, i la masoveria, habitada tot l’any.

## Història

La masia de Can Pèlacs va ser reconstruïda al segle xx. Es conserven només restes de l'antiga masia del segle XVI com per exemple la finestra d'arc conopial. Trobem referències al segle XVI quan es comença a conèixer amb el nom actual: can Pèlecs. Fou fruit del casament de la pubilla del mas Busqueta amb Gabriel Pèlacs de Castellar del Vallès.

## Referències

* 1 2 «Can Pèlacs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 20 maig 2021].
* 1 2 3 4 «Can Pèlecs. Matadepera | Mapes de Patrimoni Cultural», 22-09-2009. [Consulta: 6 maig 2024].
# Ridgely (Maryland)

Ridgely és una població dels Estats Units a l'estat de Maryland. Segons el cens del 2000 tenia 1.352 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ridgely tenia 1.352 habitants, 513 habitatges, i 349 famílies. La densitat de població era de 487,9 habitants per km².
Dels 513 habitatges en un 39,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,5% hi vivien parelles casades, en un 15% dones solteres, i en un 31,8% no eren unitats familiars. En el 26,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,63 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,21.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,4% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 31,1% entre 25 i 44, un 19,6% de 45 a 60 i un 10,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.750 $ i la renda mediana per família de 38.929 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.356 $ mentre que les dones 19.844 $. La renda per capita de la població era de 15.581 $. Entorn del 7,8% de les famílies i l'11,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ridgely». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ridgely». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Arxiu Comarcal de les Garrigues

L'Arxiu Comarcal de Les Garrigues, a les Borges Blanques, és un equipament d'arxiu comarcal que vetlla per la preservació, el tractament arxivístic i la difusió del patrimoni documental de la comarca de les Garrigues. S'inaugurà el 26 de gener de 2024 coincidint també amb els 40 anys de la Xarxa d'Arxius Comarcals.

## Història

El 2006 el Grup d'arxivers de Lleida van denunciar el retard en dotar la comarca de les Garrigues d'un arxiu comarcal.
El projecte bàsic i executiu encarregat pel Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació es va adjudicar l’any 2008 i s'entregà revisat i visat pels diferents interlocutors a finals del 2009 (Col·legi d’Arquitectes, Servei d’Obres del Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, Subdirecció General d'Arxius i Gestió Documental i Ajuntament de Borges Blanques).
El 2012 s'estava gestionant la documentació per a la licitació i construcció. L'equipament havia de disposar de totes les instal·lacions necessàries d'un arxiu d'última generació amb una capacitat de més de set quilòmetres de documents. Tot i que la construcció era prevista pel període 2012-2014, el 2014 encara no havia començat.
El Grup d'arxivers de Lleida van insistir el 2014 en les crítiques per a denunciar "el dèficit cultural més significatiu que té la comarca".
Les obres de construcció de l'arxiu no van començar fins al març de 2021 i l'equipament s'inaugurà finalment el 26 de gener de 2024.

## Edifici

L'edifici de l'arxiu s'ha construït a l'espai que anteriorment ocupava la caserna de la Guàrdia Civil, al raval del Carme.

## Referències

* 1 2 «L'Arxiu Comarcal de les Garrigues estarà a punt d'aquí a un any i mig». Segre.com, 16-04-2021 [Consulta: 19 gener 2022].
* 1 2 «Inauguració de l'Arxiu Comarcal de les Garrigues». [Consulta: 26 gener 2024].
* ↑ «El Centre d'Estudis de les Garrigues reclama la necessitat d'un arxiu comarcal a les Jornades sobre patrimoni documental». 324, 2006 [Consulta: 27 març 2015].
* 1 2 «Arxiu Comarcal de les Garrigues». Gencat. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 març 2015].
* ↑ «El retard de l’Arxiu Comarcal de les Garrigues». Grup d'Arxivers de Lleida, 23-09-2014 [Consulta: 27 març 2015].
* ↑ «Comencen les obres del futur Arxiu Comarcal de les Garrigues a les Borges Blanques». , 12-03-2021 [Consulta: 19 gener 2022].
# Arxiu bibliogràfic de Santes Creus

L'Arxiu Bibliogràfic de Santes Creus sorgí al voltant de l'any 1944 quan un grup de persones encapçalades per l'historiador Eufemià Fort i Cogul i el Dr. Pere Serramalera i Cosp, als quals s'uniria amb entusiasme Mossen Abdon Socias i Bové, s'adonaren de la necessitat de crear un entitat que tingués cura i fomentés la investigació dels elements històrics, artístics i arqueològics a l'entorn del monestir cistercenc de Santes Creus i la seva incidència en la història de Catalunya. L'any 1945 l'Arxiu assolí personalitat jurídica al presentar el Dr. Serramalera la proposta de llur creació a l'Ajuntament, però no seria però fins al 1947 quan l'administració acceptà la seva inscripció en el registre d'associacions adoptant el nom definitiu d'Arxiu Bibliogràfic de Santes Creus.
Fou el seu primer president el Dr. Joaquim Guitert i Fontserè, historiador de Poblet i Santes Creus, i a la seva mort l'any 1957 el succeí el Dr. Joan Noguera i Salort. Al llarg de la seva trajectòria l'Arxiu Bibliogràfic de Santes Creus s'ha caracteritzat per la seva defensa dels valors històrics i artístics del monestir sense deixar, malgrat les primeres èpoques, de banda el seu arrelament al país. Ha desenvolupat una intensa tasca creant una biblioteca, instal·lada a la seva seu social a l'antiga biblioteca del monestir, que recull la bibliografia publicada sobre Santes Creus, alguns dels volums que pertanyeren a l'antiga comunitat abans de la desamortització de 1835, i diversos estudis locals fruit de l'intercanvi de publicacions amb d'altres institucions. La revista de l'Arxiu ha esdevingut, al llarg dels anys, peça fonamental per l'estudi històric i artístic del monestir, fet que s'ha vist millorat per publicacions monogràfiques editades per l'Arxiu o els Amics de Santes Creus, filial del mateix creada l'any 1957. En aquest sentit ha estat la successiva convocatòria de premis i beques per a fomentar l'estudi històric, artístic i fotogràfic de Santes Creus. La tasca de l'Arxiu no ha estat aliena a la del Patronat del Reial Monestir de Santes Creus, re-fundat l'any 1951, del qual forma part el president de l'Arxiu essent el seu butlletí l'òrgan oficial del Patronat. A més de monografies l'Arxiu compta amb un fons molt important de material fotogràfic, que deixa palesa la restauració que el cenobi ha vist en els darrers anys, i un fons documental en microfilm de l'Archivo Histórico Nacional. La tasca de l'Arxiu Bibliogràfic de Santes Creus amb els seus presidents al capdavant ha esdevingut peça clau en la recuperació física i espiritual del monestir de Santes Creus, la joia cistercenca del Baix Gaià.
# Asbert de Mediona

Asbert de Mediona (segle xiv - segle xiv) fou un diplomàtic i militar català.
Asbert de Mediona provenia de la família dels castlans del castell de Mediona, que tenien drets a Lavit i Font-rubí. Fou l'ambaixador de l'infant Pere a França el 1274 quan era el pretendent del Regne de Navarra.
Durant la Croada contra la Corona d'Aragó era el governador de Besalú, i va evitar la conquesta francesa de la vila durant la batalla de Besalú, i el 1286 rebé d'Alfons el Franc el Castell de Piera, amb la baronia de Pierola com a agraïment.
Es convertí en el lloctinent de Mallorca després de la Confiscació del Regne de Mallorca i ambaixador de Jaume el Just amb el soldà del Marroc els anys 1292 i 1293, i va participar en la Croada d'Almeria de 1309, i va ser present al jurament de vassallatge de Sanç I de Mallorca a Jaume el Just el 1312.

## Referències

* 1 2 3 «Asbert de Mediona | enciclopedia.cat». [Consulta: 12 agost 2023].
* ↑ «MEDIONA, Església de Santa Maria, Castell de Mediona». Bisbat de Sant Feliu. [Consulta: 12 agost 2023].
* ↑ Llull Martí, Antoni «Alguns noms de persona que foren usuals a Mallorca en els segle xiii - XIV i que sobreviuen com a llinatges». XVI Jornada d’Antroponímia i Toponímia, 2003, pàg. 18.
# Asma Beljoja

Asma Beljoja (àrab: أسماء بلخوجة) (Hammam Lif, 1930 - 28 de març de 2011) va ser una pionera del moviment feminista tunisenc.

## Biografia

Asma Beljoja va néixer l'any 1930 al si d'una família tunisenca d'arrels turques, en una família tunisiana d'origen turc que va donar a Tunísia una línia de teòlegs de renom. Des de ben jove, Beljoja es va adonar de la situació deplorable de la dona tunisenca a través de l'actitud del seu pare que, tot i tenir una relació molt propera amb l'esposa i els fills, perpetuava el mateix comportament patriarcal que la resta d'homes de la seva generació i, per tant, va preferir limitar l'educació de les seves filles. El pare de Beljoja va morir quan ella tenia 13 anys; en aquell moment, la seva educació es limitava als coneixements bàsics de religió i literatura àrab.
Quan era una adolescent es va afiliar a la primera associació de dones tunisenques, anomenada Unió de Dones Musulmanes. L'any 1954 es va casar amb Azuz Rebai, un membre destacat del Nou Partit Constitucional Liberal, també conegut com a Neo-Destour. Belkhodja va participar en les reunions del Nou Partit Constitucional Liberal al costat de Farahat Haxed i en la famosa manifestació organitzada pel partit el 15 de febrer de 1952. Juntament amb altres activistes, va ser arrestada i condemnada a divuit mesos de presó. Quan Tunísia es va independitzar, va ser una de les fundadores de la Unió Nacional de la Dona Tunisenca l'any 1958, amb Aixa Bellagha com a presidenta i Belkhodja com a secretària.

## Referències

* 1 2 3 4 Union Nationale de la Femme Tunisienne. «Asma Belkhodja-Rébaï, une pionnière du mouvement féministe tunisien (1930-2011)» (en francès). Arxivat de l'original el 2014-02-03. [Consulta: 28 maig 2020].
* ↑ «Union Nationale de la Femme Tunisienne (UNFT)» (en anglès, francès i àrab). Euro-Mediterranean Women's Foundation. [Consulta: 28 maig 2020].