OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elioh Kortsarz

Elioh Kortsarz (Salta, 1974) nom artistic d'Eleonora Kortsarz és una autora de còmic i il·lustradora. Es defineix a si mateixa com, historietista, queer i salteña.

## Biografia

Eleonora Kortsarz, va néixer a Salta, capital de la província de Salta a l'Argentina. La seva mare era professora de literatura i el seu pare un afeccionat als còmics, el que va fer que Eleonora, des de molt joveneta tingues accés a la narració gràfica i descobrís els superherois amb la revista, D'Artagnan i la sèrie Nippur.
Va estudiar Belles arts a Salta i a divuit anys va anar a Buenos Aires, per tal d'ampliar els seus estudis en el camp del cinema i l'animació. Però la seva passió pel dibuix la va portar a començar a treballar com a professional del còmic l'any 2003. Algunes de les obres on ha treballat són; Supercake, una superheroïna lesbiana que lluita contra la lògia del Mal, que prohibeix a la gent de viure la seva sexualitat amb llibertat. Lent Lives. Vidas Prestadas, amb guio de Fernando Acosta.
Fou cocreadora de les editorials Egoss Comics, i Oso Ruso Ediciones.

## Referències

* 1 2 Ainchil, Claudia. «Comics. Eleonora Kortsarz (Salta)» (en castellà). Revista Cultura Argentina 2 p. 22-30. STAFF. [Consulta: 17 juliol 2023].
* 1 2 3 «Eleonora Kortsarz» (en castellà). Tebeosfera. Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT), 2021. [Consulta: 15 juliol 2023].
* 1 2 3 «Dibujó a la primera superheroína lesbiana de la Argentina y llegó al mundo: “Muestro mujeres fuertes, no víctimas”» (en castellà). Infobae, 06-11-2021. [Consulta: 15 juliol 2023].
# Societat de la Justícia d'Amèrica

La Societat de la Justícia d'Amèrica, o JSA (per les seues sigles en anglès), és un grup de superherois de DC Comics, el primer comic book d'un equip de superherois en la història. Concebut per l'editor Sheldon Mayer i l'escriptor Gardner Fox, la JSA va aparéixer primer en All Star Comics Núm. 3 (hivern de 1940).
Al contrari dels equips subsegüents "all-star", la SJA no es va limitar a herois oferts en els seus propis títols perquè el publicador va voler exposar els seus personatges menys coneguts. Per tant, Superman i Batman eren només membres honoraris i Flash (Jay Garrick) i Green Lantern (Alan Scott) van tenir una breu permanència en els primers episodis. No obstant això, un canvi en aquesta política l'any 1944 els va permetre tornar al grup. Altres membres populars eren l'Home Falcó, l'Espectre, Hourman, Dr. Destí i Atom.
L'equip va ser popular al llarg dels anys quaranta, durant l'anomenada Edat Daurada dels còmics, però després que els superherois van perdre popularitat, les seua col·lecció All Star Comics va canviar el títol pel de All-Star Western el 1951, cessant les aventures de l'equip. Durant l'Edat de plata, DC va reinventar diversos membres populars de la Societat de la Justícia i va reunir molts d'ells junts en la Lliga de la Justícia d'Amèrica. No obstant això, en compte de considerar la JSA reemplaçada, DC va revelar que l'equip va existir en "Terra-2" i la Lliga de la Justícia en "Terra-1". Açò va permetre l'anual, creuament dimensional l'equips dels equips, Durant el 1963 fins a 1985. També va permetre les noves sèries, com ara All-Star Squadron, Infinity Inc. i un nou All Star Comics, que va destacar la JSA, els seus fills i els seus hereus. Estes sèries van explorar els problemes d'envellir, la diferència generacional i contrastos entre l'Edat Daurada i les eres subsegüents.

## Després de Crisis on infinities earths

Un dels esforços de Roy Thomas per a resoldre les inconsistències creades per la Crisi era presentar alguns substituts per a Superman, Batman, i la Dona Meravella, en una continuació a All-Star Squadron titulat The Young All-Stars.
Mentrestant, DC va decidir, segons sembla, que era hora de cancel·lar la JSA de la continuïtat activa. Un número el 1986 anomenat Els Últims Dies de la Societat de la Justícia involucra la JSA en una batalla contra les forces de mal on s'uneixen els Déus nòrdics repetint el Ragnarok (escrit per Thomas, amb el dibuix de David Ross i Mike Gustovich). Només Power Girl, Star-Spangled Kid, l'Espectre i Dr. Destí van escapar del cataclisme.
Thomas també va revisar l'origen de la JSA per a la continuïtat de la postcrisi en Orígens Secrets Núm. 31.
# Talpó roig

El talpó roig (Clethrionomys glareolus) es troba a l'àrea compresa entre Europa i Àsia central. Habita pinedes, fagedes i altres boscos, sempre que siguin més o menys humits, amb un sotabosc una mica dens i blocs de pedra per a amagar-s'hi. Nocturn, presenta un màxim d'activitat al crepuscle, però se'l pot veure actiu també de dia, especialment a l'hivern. És difícil de detectar, ja que no construeix galeries subterrànies. Potser el signe més evident de la seva presència són les closques dels fruits secs que s'ha menjat. Per treure'n el mesocarpi, hi practica un forat rodó de vores netes on es poden distingir les marques de les incisives disposades radialment. És un talpó d'orelles ben visibles per sobre del pelatge i cua gairebé tan llarga com la meitat del capi el seu cos junts. El pelatge dorsal presenta tons vermellosos foscos, que en els animals joves són pocs destacats. Els flancs són de color gris fosc, i el ventre gris més clar tacat de groc. La cua és bicolor, fosca per sobre i clara per sota. El cap i el cos mesuren entre 9 i 12 cm i amb la cua entre 4 i 6 cm. Pesa entre 19 i 30 g. La resta de talpons no tenen el pelatge de l'esquena de tonalitats vermelloses i -llevat del talpó de tartera, que té el dors clarament grisenc- tenen la cua relativament més curta: equival, aproximadament, a 1/3 de la longitud del cap i el cos junts.

## Bibliografia

* Fordham et al. (2006). Clethrionomys glareolus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 14 desembre 2007 (en anglès). (anglès)
* Vigo, Marta: Guia dels mamífers terrestres de Catalunya, planes 156-157. Enciclopèdia Catalana, col·lecció Pòrtic Natura, núm. 18. Barcelona, maig del 2002. ISBN 84-7306-680-4
# Mellon Arena

Mellon Arena és un estadi situat a Pittsburgh, Pennsilvània.
Aquest estadi, també anomenat L'Iglú per la seva peculiar forma rodona, és on juguen els Pittsburgh Penguins de la NHL i els Pittsburgh Xplosion de la CBA. Té una capacitat d'uns 16.000 espectadors.

## Referències

* ↑ pls4e. «Mellon Arena» (en anglès), 17-07-2018. [Consulta: 12 maig 2023].
* ↑ «Mellon Arena» (en anglès). [Consulta: 12 maig 2023].
* ↑ «Mellon Arena - Pittsburgh» (en anglès americà). [Consulta: 12 maig 2023].
# Granota roja

La granota roja o granota pirinenca (Rana temporaria) és una granota de color bru rosat que ateny els dotze centímetres de longitud, que als Països Catalans i als Pirineus és comuna.

## Descripció

És de color marronós amb taques fosques. Té la taca timpànica fosca i dos plecs glandulars longitudinals a l'esquena. Els mascles es distingeixen de les femelles pel color blau del seu sac vocal durant l'estació de cria, i pels visibles coixinets nupcials de color fosc que tenen als polzes i que inflen sempre en època d'aparellament.

## Distribució

Es troba a quasi tot Europa, fins al cercle polar àrtic i els Urals, a excepció de gran part de la península Ibèrica, el sud d'Itàlia, i el sud dels Balcans. També es pot trobar a Irlanda, on fou introduïda i n'és una espècie al·lòctona.
A Catalunya té l'extrem meridional de la seva àrea de distribució. Es troba al Pirineu, on és força comuna, i en indrets puntuals de les Guilleries i el Montseny.
Es pot trobar des del nivell del mar fins als 2.700 metres d'altitud.

## Ecologia

És força aquàtica a l'època de reproducció, però fora d'aquest temps se la pot trobar força lluny de l'aigua. Prefereix les aigües calmades amb fons de llot.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Vives-Balmaña, Maria Victòria. Els amfibis i els rèptils de Catalunya. Barcelona: Ketres, 1984. ISBN 84-85256-43-3.
* ↑ «Granota roja». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Laňka, Václav. Anfibios y reptiles (en castellà). Madrid: Susaeta, 1991, p. 74-75.
* ↑ «IUCN Red List - Rana temporaria» (en anglès). [Consulta: 27 gener 2018].

## Vegeu també

* Llista d'amfibis i rèptils de Catalunya
# Elisa Núñez Sánchez

Elisa María Núñez Sánchez (Elche de la Sierra, Castella - la Manxa, 1977) és una jurista, advocada i política valenciana d'origen castellanomanxec, consellera de Justícia i Interior de la Generalitat Valenciana entre 2023 i 2024 al govern presidit per Carlos Mazón.
Llicenciada en Ciències Religioses per la Universitat Pontifícia de Comillas (Madrid) el 2002, obté el màster en bioètica a la Universitat Catòlica de València el 2009 i segueix amb el doctorat en Dret per la Universitat d'Alacant (2012) amb tesi al voltant del paper de les administracions públiques i les organitzacions religioses en la gestió dels migrants estrangers. El període en què realitza el doctorat ho compagina com a assessora política a la Conselleria d'Immigració i Ciutadania de la Generalitat Valenciana dirigida pel conseller Rafael Blasco i amb Francisco Camps a la presidència del Consell.
Núñez Sánchez ha exercit d'advocada del torn d'ofici en les seccions Matrimonial i Penal del Col·legi d'Advocats de València, professor a la Universitat Catòlica de València i és lletrada acreditada davant el Tribunal eclesiàstic metropolità de València.
Elisa Núñez va mililar a la secció juvenil del Partit Popular (PP) entre el 2003 i el 2011. Després de les eleccions a les Corts Valencianes de 2023 en que el Partit Popular (PP) i Vox aconsegueixen arribar al govern de la Generalitat, Elisa Núñez és nomenada consellera de Justícia i Interior a proposta del partit ultradretà Vox.

## Referències

* 1 2 «Fitxa alt càrrec - Generalitat Valenciana». [Consulta: 5 octubre 2023].
* ↑ S.L, EDICIONES PLAZA. «Vox sorprende en la Conselleria de Justicia con una exasesora en gobiernos del PP» (en castellà). [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ Ballester, Laura. «La nueva consellera de Justicia fue asesora de las políticas de Inmigración con Rafael Blasco» (en castellà), 19-07-2023. [Consulta: 20 agost 2023].
# Osterhever

Osterhever (danès Østerhever) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Eiderstedt, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Està situat a 16 kilòmetres de Tönning i a 12 kilòmetres de Sankt Peter-Ording. Limita a l'oest amb Westerhever, al sud amb Poppenbüll i a l'est amb Tetenbüll.
# Trevignano Romano

Trevignano Romano és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Roma, a la regió italiana del Laci, situat uns 47 km al nord-oest de Roma. L'1 de gener de 2018 tenia 5.711 habitants.

## Història

S'han trobat tombes etrusques dels segles VIII-VI aC als turons del nord de Trevignano. Alguns objectes ben conservats de dues d'aquestes tombes es poden veure al museu local.
El castell va ser erigit cap a l'any 1200 per ordre del Papa Innocenci III, i posteriorment reforçat pels Orsini. Va tenir tres capes de grans muralles, però el setge de Cèsar Borgia el 1497 i els terratrèmols posteriors han reduït les estructures a un estat de mala conservació.

## Monte Lagusiello

Dins el terme de Trevignano Romano hi ha una àrea protegida que pertany al Parc Natural Regional de Bracciano-Martignano, Es tracta d´un petit cràter que contenia fins a l'any 1776 un llac, que fou dessecat per Domenico Grillo di Mondragone mitjançant un sistema de drenatge preexistent, potser d´època romana, o més antic, que transvasà les aigües al Llac Sabatino. A la seva proximitat, a les pendents de l'homònim cràter, neix el riu Treja.

## Bibliografia

* Bondi, P., 1836 Memorie storiche sulla città Sabazia ora Lago Sabatino, Firenze, Tipografia Calasanziana (ristampa a cura del Consorzio Lago di Bracciano, 2011).

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 10 abril 2019].

## Enllaços externs

* Trevignano Romano - Lloc web oficial (italià)
# Bandera d'Haití

La bandera d'Haití fou adoptada el 26 de febrer de 1986, encara que el seu disseny data de principis del segle xix. Es compon de dues bandes horitzontals iguals, la superior de color blau i la inferior de color vermell. Al centre hi ha un rectangle blanc amb l'escut del país.

## Disseny

L'actual disseny va ser utilitzat per primer cop per la República d'Haití, sota el President Alexandre Pétion en 1806. Va ser readaptada de nou per l'article 3 de la Constitució actual d'Haití el 25 de febrer de 2012.

## Construcció i dimensions
### Colors

| Model de color | Blau | Vermell | Blanc (escut) | Groc (escut) | Verd (escut) |
| CMYK | 100/80/0/38 | 0/92/75/18 | 0/0/0/0 | 0/25/90/5 | 99/0/79/58 |
| RGB | 0, 32, 159 | 210, 16, 52 | 255, 255, 255 | 241, 181, 23 | 1, 106, 22 |
| HTML | #00209F | #D21034 | #FFFFFF | #F1B517 | #016A16 |

## Història

La primera bandera purament haitiana va ser adoptada el 18 de maig de 1803, a l'últim dia del Congrés d'Arcahaie, localitat al nord de Port-au-Prince. Es diu que reunits tots els líders de la revolució haitiana, Jean-Jacques Dessalines va arrencar de la tricolor francesa la part central blanca. Catalina Flon, va prendre les dues peces restants, la blava i la vermella i va cosir junts per simbolitzar la unió dels negres i mulats a Haití i crear el nou disseny de bandera de la república d'Haití.

## Banderes històriques

* Bandera del període 1791-1798
* Bandera del període 1803-1805
* Bandera del Primer imperi d'Haití (1804-1806)
* Bandera durant el règim d'Alexandre Pétion (1806-1811)
* Bandera de l'Estat d'Haití durant el règim d'Henri Christophe (1806-1811)
* Bandera del Regne d'Haití (1811-1820)
* Bandera del període 1822-1843
* Bandera del període 1843-1844
* Bandera del període 1844-1849
* Bandera del Segon imperi d'Haití (1849-1859)
* Bandera del període 1859-1964, igual a l'actual.
* Bandera durant la dictadura dels Duvalier (1964-1986)

## Referències

* ↑ «The Colors of the Flags in Haiti» (en anglès). Max G. Beauvoir. Arxivat de l'original el 1 de març 2020. [Consulta: 4 desembre 2015].
* ↑ «De la République d'Haïtí son embléme - Ses symboles» (en francès). Haiti culture. [Consulta: 4 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Flags of the World, United Kingdom: blue ensign (anglès)
# Meridià 10 a l'oest

El meridià 10° a l'Oest de Greenwich és una línia de longitud ue s'estén des del pol Nord travessant l'oceà Àrtic, l'oceà Atlàntic, Irlanda, Àfrica, l'oceà Antàrtic i l'Antàrtida fins al pol Sud. Com tots els altres meridians, la longitud del meridià correspon a una semi-cirumferència terrestre, d'uns 20.003,932 km. Al nivell de l'equador, és a una distància del meridià de Greenwich de 1.113 km.
El meridià 10 oest forma un cercle màxim amb el meridià 170 a l'est.
Aquest meridià definia el límit occidental de Nova Suàbia, territori explorat i nomenat per Alemanya, a la regió de Terra de la Reina Maud, Antàrtida.

## De Pol a Pol

Des del pol Nord i dirigint-se cap al sud fins al pol Sud, el meridià 10 a l'Ost passa per:
    Coordenades País, territori o mar Notes 90° 0′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿90.000°N,10.000°O﻿ / 90.000; -10.000﻿ (Oceà Àrtic) Oceà Àrtic 82° 12′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿82.200°N,10.000°O﻿ / 82.200; -10.000﻿ (Oceà Atlàntic) Oceà Atlàntic 54° 19′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿54.317°N,10.000°O﻿ / 54.317; -10.000﻿ (Ireland) Irlanda Península de Mullet, Acaill, illa de Clare i Connemara 53° 23′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿53.383°N,10.000°O﻿ / 53.383; -10.000﻿ (Oceà Atlàntic) Oceà Atlàntic 52° 15′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿52.250°N,10.000°O﻿ / 52.250; -10.000﻿ (Ireland) Irlanda Corca Dhuibhne, Iveragh i Península de Beara 51° 37′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿51.617°N,10.000°O﻿ / 51.617; -10.000﻿ (Oceà Atlàntic) Oceà Atlàntic 29° 39′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿29.650°N,10.000°O﻿ / 29.650; -10.000﻿ (Marroc) Marroc 27° 40′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿27.667°N,10.000°O﻿ / 27.667; -10.000﻿ (Sàhara Occidental) Sàhara Occidental Reivindicat per Marroc 26° 0′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿26.000°N,10.000°O﻿ / 26.000; -10.000﻿ (Mauritània) Mauritània 15° 21′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿15.350°N,10.000°O﻿ / 15.350; -10.000﻿ (Mali) Mali 12° 7′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿12.117°N,10.000°O﻿ / 12.117; -10.000﻿ (Guinea) Guinea 8° 26′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿8.433°N,10.000°O﻿ / 8.433; -10.000﻿ (Libèria) Libèria 5° 49′ N, 10° 0′ O﻿ / ﻿5.817°N,10.000°O﻿ / 5.817; -10.000﻿ (Oceà Atlàntic) Oceà Atlàntic 40° 18′ S, 10° 0′ O﻿ / ﻿40.300°S,10.000°O﻿ / -40.300; -10.000﻿ (St Helena) Santa Helena, Ascensió i Tristan da Cunha Illa Gough 40° 19′ S, 10° 0′ O﻿ / ﻿40.317°S,10.000°O﻿ / -40.317; -10.000﻿ (Oceà Atlàntic) Oceà Atlàntic 60° 0′ S, 10° 0′ O﻿ / ﻿60.000°S,10.000°O﻿ / -60.000; -10.000﻿ (Oceà Antàrtic) Oceà Antàrtic 70° 50′ S, 10° 0′ O﻿ / ﻿70.833°S,10.000°O﻿ / -70.833; -10.000﻿ (Antàrtida) Antàrtida Terra de la Reina Maud, reclamat per Noruega

## Referències

* ↑ T. Vincenty. «Direct and Inverse Solutions of Geodesics on the Ellipsoid with application of nested equation», 01-04-1975.
* ↑ «Vincenty formula for distance between two Latitude/Longitude points».

## Vegeu també

* Meridià 9 a l'oest
* Meridià 11 a l'oest
# Antoni Agramont i Quintana

Antoni Agramont i Quintana (Castelló d'Empúries, Alt Empordà, 1 de maig 1851 - 6 d'agost de 1906), fiscornaire, director de cobla i compositor de sardanes.

## Estudis Musicals

Es formà a l'escolania de la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries, sota el magisteris de Bonaventura Frigola, mestre de capella, i Josep Anglada, organista. Es va iniciar en el món de la cobla de la mà del tenora Bartomeu Callís.

## Vida i Música

Agramont pertanyia a una nissaga de músics: el seu oncle Jaume-Joan Lleys i Agramont va ser mestre de capella de la catedral de Girona i de Santa Maria de Castelló d'Empúries, i el seu cosí Isidre Lleys va exercir el magisteri de l'orgue de Sant Pere de Figueres. Excel·lent fiscorn, la seva producció, que hom calcula en més d'un miler de sardanes, no ha transcendit, però va assolir un gran prestigi entre els sardanistes de la seva època. D'inspiració abundosa i desbordant, li agradava jugar amb elements efectistes externs a la cobla. Així, en la seva sardana més popular, El foc de Castelló, dedicada a l'incendi que les forces carlines de Francesc Savalls van provocar a Castelló d'Empúries la nit del 3 de novembre de 1874, en el context de la tercera guerra carlina, Agramont hi fa intervenir trets de trabuc per fer més real l'evocació de la gesta. A més a més, va fundar la primera cobla del seu poble amb el nom de L'Orquestra Cobla Empordanesa, coneguda també com l'Orquestra Agramont. Va ser mestre de Pau Guanter, Josep Passolas i Coderch i fundador de la cèlebre cobla castellonenca Els Rossinyols.
Fou l'autor de la primera sardana revessa coneguda, per la qual cosa hom li atribueix la paternitat d'aquest estil de sardanes. Les seves obres solen ser obligades de fiscorn, flabiol, tenora i tible, cornetins, trombons. Tingué devoció per l'òpera, cosa que el menà a incorporar aspectes d'aquest art escènic en el repertori sardanístic i, segons autors com Salvador Raurich o Enric Riera, també fou un dels primers a incorporar fragments de repertori operístic en els concerts de les festes majors.

## Obra

Es conserven obres seves als fons musicals de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot (OloSE), la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries (CaeSM) i al fons Artur Sitjà de l'Arxiu Comarcal del Valès Oriental (GraAS).

## Referències

* ↑ «Arxiu Diocesà de Girona, Llibres sacramentals de Castelló d'Empúries, Baptismes, vol. 17, fol. 214.». [Consulta: 20 juliol 2021].
* 1 2 3 4 Gregori i Cifré, Josep Maria; Salgado Cobo, Elena. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 7: Fons de la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2013.
* ↑ Padrosa Gorgot, Inés. Diccionari biogràfic de l'Alt Empordà. Girona: Diputació de Girona, 2009.
* ↑ «Obres d'Antoni Agramont a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya». IFMuC- Inventari dels Fons Musicals de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2023].

## Enllaços externs

* Índex de sardanes d'Antoni Agramont
# (25143) Itokawa

(25143) Itokawa és un asteroide Apol·lo que, a més, també creua l'òrbita de Mart. Entre els mesos de setembre i novembre de 2005, va ser objecte d'estudi per part de la sonda espacial japonesa Hayabusa.

## Descobriment

Va ser descobert el 1998 pel projecte LINEAR i se li va donar la designació provisional 1998 SF$_{36}$. L'any 2000 va ser seleccionat per a ser l'objectiu de la missió espacial no tripulada Hayabusa de l'Agència Espacial Japonesa (JAXA). Poc després va rebre oficialment el nom "Itokawa" en honor de Hideo Itokawa, un científic aeroespacial japonès.

## Característiques físiques

Itokawa és un asteroide compost principalment per roca i metalls classificat, per tant, com un asteroide de tipus S. L'Observatori Goldstone en va obtenir imatges de radar, revelant una forma allargada que ha estat confirmada per la sonda Hayabusa. La Hayabusa va mesurar-ne la longitud, obtenint un valor de 535 m al llarg del seu eix major. El seu període de rotació és de poc més de 12 hores.
Les imatges d'Itokawa preses per la Hayabusa, des d'una distància de vint quilòmetres, mostren una sorprenent absència de cràters i una superfície rugosa coberta de roques. Aquestes imatges, juntament amb la relativament baixa densitat (1,9 g/cm³), l'alta porositat (~40%) i la seva forma de «patata» fan que se'l consideri un cos de tipus rubble-pile ("pila de runa"). És a dir que l'asteroide en si no és una única i enorme roca sinó un munt de petites pedres que van des de la mida d'un gra de sorra fins a 50 m de diàmetre. Els científics creuen que un asteroide anterior es va trencar a conseqüència d'una col·lisió i que després alguns dels fragments es van tornar a ajuntar formant la pila de runa actual.
A més, algunes regions de la superfície són fines com un desert de sorra mentre que d'altres són rugoses. Això indica que el material de la superfície està poc cohesionat i es desplaça d'una regió a una altra canviant l'aparença superficial de l'asteroide.

## La recollida de mostres

La sonda Hayabusa va arribar a una òrbita pròxima a Itokawa el 12 de setembre de 2005, situant-se primer a 20 km i després a 7 km de l'asteroide. Els dies 20 i 26 de novembre va intentar recollir mostres de la superfície però l'aparell dissenyat per a la recollida va fallar. Tot i això, és possible que durant l'aproximació de la sonda a l'asteroide algunes partícules de pols haguessin entrat al recipient de recollida de mostres. En cas que així fos, aquestes serien les primeres mostres d'un asteroide que s'han obtingut mai i els científics esperen la tornada de la Hayabusa a la Terra (prevista per al 2010) per a poder-les estudiar.

## Enllaços externs

* Informe actualitzat de l'estat de la Hayabusa Arxivat 2013-10-16 a Wayback Machine. (Pàgina oficial de la JAXA)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 desembre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 21 abril 2024].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=25143.