OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miquel IV

Miquel IV és el nom dels següents personatges:
* Miquel IV de Constantinoble, patriarca de Constantinoble de l'any 1208 fins a la seva mort el 1212
* Miquel IV el Paflagoni, emperador romà d'Orient del 1034 al 1041
* Miquel IV de Rússia (Petrograd, 1878 - Perm, 1918), gran duc de Rússia, esdevingué durant un dia dipositari dels drets dels Romànov a la corona de l'Imperi Rus, però en rebutjà els drets
# Asil Torrent

L'Asil Torrent és una obra d'Arenys de Mar (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat en forma de U, rodejat per un gran jardí. El cos allargat té tres plantes i els braços dues. La capella ocupa el centre de la composició, amb un cos de façana un xic més avançat. Hi ha un porxo a la part central de la planta baixa i galeries amb vidrieres als laterals i al primer pis. Hi ha cornises per sota el coronament, de barana d'obra i calats. Les baranes de les galeries tenen elements de ferro colat. Situat a la part alta de la riera, la tanca del jardí segueix l'alineació de façanes d'aquesta. Un dels laterals està reculat. Fou un hospital que acollia avis. Actualment el gestiona l'empresa SIRESA (Sistemas Residenciales S.A.). L'Asil Torrent és un centre residencial emblemàtic en un lloc privilegiat en plena rambla de la vila d'Arenys de Mar (Maresme). L'edifici va ser construït l'any 1892-1897 pel Sr. Antoni Torrent amb la finalitat d'acollir a la gent gran i gràcies a aquest fet s'ha creat un encant especial. Els espais tant amplis i lluminosos milloren el benestar de les persones que hi viuen.

## Referències

* 1 2 3 «Asil Torrent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 juliol 2015].
# Atom Rhumba

Atom Rhumba és una banda de música basca formada a Bilbao (Euskadi) el 1996.
El so és una barreja del rock de Nueva York de finals de la dècada del 1970 i Rock and roll de la dècada del 1950 impulsada por una secció rítmica influenciada per James Brown. Tots els seus integrants procedeixen de l'àrea del Gran Bilbao. Han tingut molts canvis de formació, essent Rober!, cantant i compositor principal, qui ha dut les regnes de la banda des de bon començament. Coneguts pel seu enèrgic directe, el so cru dels seus discs (sempre graven en directe a l'estudi) i pel recolzament incondicional de la crítica especialitzada.

## Referències

* ↑ «Atom Rhumba, la elegante teoría del caos» (en castellà). EDICIONES RUTA 66 SL. [Consulta: 22 desembre 2023].
* Concero d´Atom Rhumba a Todomusicaymas Fotografías Bilbao 2007
* Arxivat 2008-05-22 a Wayback Machine. Entrevista a SpaceRockHeaters
* Arxivat 2018-02-09 a Wayback Machine. [3] Entrevista a La Ganzua
* Entrevista a Feiticeira
* Entrevista acústica a Hoy Empieza Todo (Radio 3)
# Şehriye

Şehriye és una varietat de pasta utilitzada a la cuina turca. Hi ha dues varietats de şehriye: Tel şehriye i arpa şehriye. Aquests dos noms es poden traduir com a "şehriye fil" i "şehriye ordi" per les formes de la pasta, respectivament, que s'assemblen al filferro (molt més fines que els fideus) o als grans d'ordi. Similarment a la pastina i capelli d'angelo italianes, el şehriye es fa en sopa (tel şehriye çorbası i arpa şehriye çorbası) o s'afegeixen als pilav (şehriyeli pilav o "pilav amb şehriye" en turc). Una varietat del plat Ankara tava s'elabora només amb arpa şehriye, en lloc d'arròs. Antigament es feien reunions per elaborar şehriye casolà a Mardin. A Turquia es fa şehriye des dels temps seljúcides.

## Referències

* ↑ CHASTANET Monique. Couscous, boulgour et polenta. Transformer et consommer les céréales dans le monde. KARTHALA Editions, 1 març 2010, p. 126–. ISBN 978-2-8111-3206-4.
* ↑ Banu Atabay. Mütevazı Lezzetler Pilavlar. Banu Atabay, p. 25–. GGKEY:1GX51YGE65P.
* ↑ Sadettin Noyan. Yıldızlara yakın şehir: Mardin. S. Noyan, 2005, p. 184.
* ↑ Türk dünyası kültür atlası: The Seljuk period. Türk Kültürüne Hizmet Vakfı, Turkish Cultural Service Foundation, p. 22.

## Galeria

* Arpa şehriye
* Tel şehriye
* Tel şehriye çorbası
# Bad Vöslau

Bad Vöslau és una ciutat balneari de la Baixa Àustria, Àustria. També coneguda com el bressol austríac del vi negre.

## Geografia

Bad Vöslau està situada als vessants dels boscos de Viena (Wienerwald) a uns 35 km de Viena i a quasi 5 km de Baden bei Wien. S´hi troben dins del municipi diverses fonts termals. La població té 12.062 habitants (1 de gener de 2019).

## Història

S´han trobat restes d´assentaments humans en Bad Vöslau des del període Neolític. En temps de l'Imperi Romà les aigües termals ja s´utilitzaven. Vöslau fou mencionat per primer cop en 1136 en el Salbuch del monestir de Klosterneuburg, on es menciona un Adoldus de Veselove. En aquell moment, Vöslau només consistia d´un castell i un fossar. El castell de Vöslau fou saquejat i enderrocat per Matthias Corvinus en 1483. En 1770, el comte de Fries propietari de les vinyars situats al voltant de Bad Vöslau, fou el pioner d´aquesta regió en la producció a gran escala de vi negre. El vi negre i el vi escumós procedents de Bad Vöslau foren famosos mundialment gràcies a Robert Schlumberger. El 26 d´agost de 1867, el Tractat de Vöslau va ser signat entre el Regne de Grècia i el Principat de Sèrbia. L´any 1954, Bad Vöslau esdevingué ciutat i així nasqué la marca "Vöslauer Stadtsiegel".

## Religions

En el cens de 2001, el 60,1% de la població és de confessió catòlica romana, el 9,9% evangèlica. La tercera comunitat més gran amb el 8.0% és la musulmana, seguida per les esglésies ortodoxes amb un 3,9%. Altres confessions religioses són per sota del 1% cadascuna. El 15,3% de la població no pertany a cap religió.

## Enllaços externs

* website (en alemany)
* Private gallery of Bad Vöslau
# Baix Maresme

El Baix Maresme és una subcomarca del Maresme.
Els 18 municipis que en formen part són, de sud-oest a nord-est:
* Montgat
* Tiana
* El Masnou
* Alella
* Teià
* Premià de Mar
* Premià de Dalt
* Vilassar de Mar
* Vilassar de Dalt
* Cabrils
* Òrrius
* Cabrera de Mar
* Argentona
* Mataró
* Dosrius
* Sant Andreu de Llavaneres
* Sant Vicenç de Montalt
* Caldes d'Estrac
En aquesta subcomarca, de 183,36 km², hi havia, el 2007, 283.236 habitants.
La capital de la subcomarca és Mataró.
Des de la conquesta Carolíngia entorn de l'any 800, la Riera de Caldes és el punt de separació de la comarca. Allò que nasqué amb una voluntat administrativa política i eclesial en temps de la conquesta franca, durant l'Edat Mitjana fossilitzà separant els territoris del vescomtat de Cabrera a la zona de l'Alt Maresme de les zones de titularitat reial del casal de Barcelona al Baix Maresme. El Papa Alexandre III, l'any 1169 segellà aquesta separació que esdevindria històrica confirmant que els territoris al nord d'aquesta riera eren de la tutela del bisbe de Girona i, els situats al sud, eren sota l'observança pastoral del prelat barceloní. Al baix Maresme petits senyors feudals es repartien el territori que van anar passant sota el control de grans famílies burgeses barcelonines.
A la darreria del segle xv, moltes localitats s'afranquiren del poder feudal i s'incorporaren al carreratge de Barcelona com és el cas de la vila de Mataró i el de les parròquies d’Argentona, Cabrera, Vilassar i Premià posant fi a la Baronia del Maresme.
La divisió provincial del 1833 fou la primera que afavorí la unió d’ambdós sectors en incloure les dues parts en la província de Barcelona, però la divisió en partits judicials feta l’any següent mantingué la dualitat de sectors comarcals en crear dos partits judicials, el de Mataró al Baix Maresme i el d’Arenys de Mar, que estengué la seva demarcació vers Sant Celoni, Santa Maria i Sant Esteve de Palautordera, Vallgorguina i Vilalba Sasserra. La comarca del Maresme fou creada com a unitat administrativa el 1937, segons la divisió comarcal de la Generalitat republicana de l’any 1936, formada per 30 municipis, ratificats el 1987. Malgrat tot, no s'han esborrat alguns dels trets diferencials dels dos sectors originaris.

## Referències

* 1 2 «El Maresme». enciclopedia.cat. [Consulta: 26 desembre 2024].
* 1 2 3 «El Maresme». Consell Comarcal del Maresme. [Consulta: 26 desembre 2024].

## Vegeu també

* Llista de masies del Maresme - Baix Maresme
* Alt Maresme
# Banda l'Empastre

La Banda l'Empastre va ser una banda de música de caràcter còmic fundada a Catarroja en agost de 1915. Va actuar junt a artistes de toreig còmic com Rafael Dutrús, Llapissera, amb qui guanyarien fama internacional. Combinaven música popular de l'època amb peces d'òperes, i actuaven disfressats i fingien no seguir les ordres del director.
El 2000 va ser l'últim any que va actuar la banda per a finalment fer-se oficial la fi de la seua existència l'any 2003.

## Referències

* 1 2 «Banda l'Empastre». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 El final de El Empastre El Ayuntamiento de Catarroja celebra un acto que hace oficial la desaparición de la legendaria banda cómica - notícia a El País del 9 de febrer de 2003
* ↑ «Banda l'Empastre». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Artola Asins, Juan Bautista (coord.). El Empastre : una història per acabar, vivència i fets : memòria gràfica de l'agrupació comicotaurina i musical.. Catarroja: Ajuntament de Catarroja, 2018. ISBN 978-84-86787-00-4.
# Bicorn

El bicorn, o capell de dues puntes, és un tipus de barret rígid de feltre negre, d'ús masculí (civil i militar), molt habitual entre finals del segle xviii i les dues primeres dècades del segle xix.

## Història

El bicorn sorgí com a simplificació del tricorn. Cap al 1790 era la lligadura masculina més habitual entre els civils, amb tendència a substituir el tricorn. Pels volts del 1800 comença a patir la competència del barret de copa alta, en ascens amb el prestigi de la moda masculina anglesa. Cap al 1830 pràcticament havia desaparegut de la indumentària civil, substituït pel barret de copa, altres tipus de barrets i diversa mena de gorres.
En l'ús militar, el bicorn s'implanta en la dècada de 1790 com a lligadura habitual per a tots els graus, en substitució del tricorn; el primer exèrcit a fer aquest pas fou el de la República Francesa. Pels volts del 1800 l'auge del xacó transforma el bicorn en lligadura exclusiva de l'oficialitat (d'ací que en la cultura popular el bicorn s'associï a la figura de Napoleó Bonaparte), bé que en campanya molts oficials ja usaven el xacó. Pels volts del 1830, l'ús militar del bicorn ja restava circumscrit pràcticament a l'uniforme de gala de l'oficialitat (o de generals i oficials superiors); entre l'oficialitat de l'Armada sembla haver resistit una mica més.
L'habitual era dur el bicorn amb les puntes cap als costats; però es considerava molt elegant dur-lo de través, és a dir, amb les puntes endavant i enrere (és el que s'anomena en colonne en francès, i fore-and-aft en anglès). La moda del bicorn travessat fou molt popular, per exemple, entre els oficials de l'Armada britànica.
El bicorn fou usat, encara, fins a la dècada de 1930 almenys, però tan sols en contextos molt cerimonials: uniforme de gala de l'alta oficialitat militar, sessions de gala d'acadèmies científiques estatals, cos diplomàtic en actes oficials, etc.
Com a excepció d'aquesta tendència general a l'obsolescència, el bicorn, en canvi, ha estat la lligadura habitual de l'arma dels carabinieri italians d'ençà de la fundació (Piemont-Sardenya, 1814); el bicorn de carabiniere, emplomallat, és reglamentari, encara avui, com a lligadura de l'uniforme de gala. El d'oficial s'anomena feluca (sinònim de bicorno); el de tropa, simplement cappello ('barret'), tot i que popularment es coneix com a lucerna ('lluerna').
A les festes populars de Menorca, un tipus de bicorn, anomenat guindola, forma part de la uniformitat dels caixers.

## Vegeu també

* Tricorn
* Xacó

## Referències

* ↑ «Diccionari Català-Valencià-BalearB». [Consulta: 18 juliol 2023].
# Coventina

Coventina va ser una deessa romano-britànica de les fonts i dels pous. És coneguda per les múltiples inscripcions trobades al voltant d'una deu propera a Carrawburgh al Mur d'Adrià, dins del comtat anglès de Northumberland. A l'excavació del jaciment de Carrawburgh s'han trobat diversos altars de pedra amb inscripcions dedicades a Coventina i representacions de la deessa amb la típica forma de nimfa romana - reclinada, parcialment vestida i associada a l'aigua.
El jaciment de Coventina està format per una bassa murada que era un lloc de culte, freqüentat per fidels practicants de ritus propiciatoris, especialment per invocar la fertilitat i un part segur. El lloc ha estat excavat des de l'any 1876 per arqueòlegs britànics; la datació del mur és encara incerta però les hipòtesis formulades per experts el datarien a una època posterior propera a la construcció del Mur d´Adrià, cap a l'any 128.
Les monedes trobades i les pedres que cobrien el pou i l'obstruïen el pou suggereixen un final força abrupte cap a l'any 388, potser a causa d'esdeveniments vinculats als edictesc ontra els pagans de Teodosi I.

## Referències

* ↑ «Coventinas Well». Historic England Research Records. Heritage Gateway. [Consulta: 14 maig 2022].
* ↑ Allason-Jones, Lindsay; Bruce McKay. Coventina's well: a shrine on Hadrian's Wall. Hexham: Trustees of the Clayton Collection Chesters Museum, 1985, p. 82-85. ISBN 9780946897056.
# David Gallego Rodríguez

David Gallego Rodríguez (Súria, 26 de gener de 1972) és un entrenador de futbol i exfutbolista català que ocupava la posició de migcampista. Ha estat entrenador del primer equip del Reial Club Deportiu Espanyol.

## Carrera esportiva
### Com a jugador

Va jugar a primera divisió amb el Recreativo de Huelva a la campanya 02/03, en la qual va sumar 10 partits. A més a més, ha romàs quatre anys a Segona Divisió: entre el 2000 i el 2002 a les files del Córdoba CF (42 partits i 4 gols) i entre el 2003 i el 2005 a les files del Terrassa FC (55 partits i 6 gols). També ha militat a la UE Sant Andreu i a l'Hèrcules CF.

### Com a entrenador

Començà com a entrenador al CE Sant Feliu Sasserra, i al Súria. El 2013 passà al futbol base del RCD Espanyol. El 2016 fou nomenat entrenador del RCD Espanyol B.
El 20 d'abril de 2018 esdevingué entrenador interí del RCD Espanyol substituint el cessat Quique Sánchez Flores. El 30 de maig va retornar a l'Espanyol B. La temporada 2018-19 va signar una bona temporada en el filial, el qual va estar a punt se classificar-se en pels playoff d'ascens a la segona divisió.
El 6 de juny de 2019 Gallego va substituir Rubi com a entrenador del primer equip, després de signar un contracte per dos anys. De tota manera, després de només quatre mesos en el càrrec, Gallego fou cessat després d'un pobre començament de temporada, i fou substituït en el càrrec per Pablo Machín.

## Referències

* ↑ «El surienc David Gallego, a la final de la Copa del Rei amb el Recreativo de Huelva». La Xarxa, 06-03-2003. [Consulta: 24 octubre 2016].
* ↑ «David Gallego relleva David Molina a la banqueta del Sant Feliu Sasserra». Regió 7, 23-01-2010. [Consulta: 24 octubre 2016].
* ↑ «El tècnic va ser l'artífex de l'ascens del CE Súria a Segona Catalana». El Setmanari de Súria, 22-03-2015. Arxivat de l'original el 25 d'octubre 2016. [Consulta: 24 octubre 2016].
* ↑ «David Gallego: ´És un luxe poder entrenar l'Espanyol juvenil´». Regió 7, 25-06-2013. [Consulta: 24 octubre 2016].
* ↑ «David Gallego, presentado como nuevo entrenador del Espanyol B» (en castellà). Sport, 16-06-2016. [Consulta: 24 octubre 2016].
* ↑ «David Gallego toma las riendas del primer equipo» (en castellà). Mundo Deportivo, 20-04-2018.
* ↑ «David Gallego se queda en el Espanyol» (en castellà). Sport, 30-05-2018. [Consulta: 3 juny 2018].
* ↑ «Gallego, nou entrenador del RCD Espanyol de Barcelona», 06-06-2019. [Consulta: 6 juny 2019].
* ↑ «End of David Gallego's stage». RCD Espanyol, 07-10-2019. [Consulta: 25 octubre 2019].
* ↑ «Machín, new coach of the RCD Espanyol of Barcelona». RCD Espanyol, 07-10-2019. [Consulta: 24 octubre 2019].

## Enllaços externs

* Fitxa a BDFutbol
* Fitxa a Futbolme
# Dia Mundial de la Seguretat Alimentària

El Dia Mundial de la Seguretat Alimentària és un dia internacional que es commemora anualment el 7 de juny per tal de cridar l'atenció i inspirar accions que ajudin a prevenir, detectar i gestionar els riscos transmesos pels aliments, contribuint a la seguretat alimentària, la salut humana, la prosperitat econòmica, l'agricultura, l'accés als mercats, el turisme i el desenvolupament sostenible.
L'Organització de les Nacions Unides per a l'Agricultura i l'Alimentació (FAO) i l'Organització Mundial de la Salut (OMS) van ser designades per l'Assemblea General de les Nacions Unides per liderar la sensibilització sobre la seguretat dels aliments a tot el món. El 'Dia Mundial de la Seguretat Alimentària' es va adoptar el 20 de desembre de 2018 per l'Assemblea General de les Nacions Unides mitjançant la resolució A/RES/47/193.

## Referències

* 1 2 «World Food Safety Day, 7 June». Nacions Unides. [Consulta: 25 juny 2022].
* 1 2 «Dia Mundial de la Seguretat Alimentària, 7 de juny». Agència Catalana de Seguretat Alimentària de la Generalitat de Catalunya, 07-06-2022. [Consulta: 25 juny 2022].
# Diaris de la Gran Guerra

Diaris de la Gran Guerra (originalment en alemany, 14 – Tagebücher des Ersten Weltkriegs) és una sèrie de drama documental coproduïda internacionalment el 2014 sobre la Primera Guerra Mundial. Barreja escenes interpretades, imatges d'arxiu i animació. Tots els episodis van ser dirigits per Jan Peter, que va crear la sèrie juntament amb Yury Winterberg. La sèrie es basa en una idea de Gunnar Dedio, productor de la productora cinematogràfica LOOKSfilm, i d'Ulrike Dotzer, cap del departament d'ARTE de Norddeutscher Rundfunk. S'ha subtitulat al català.

## Sinopsi

Els episodis de la sèrie expliquen la història de la Primera Guerra Mundial, no des de la mirada política i militar; però sí des de la perspectiva dels soldats, mestresses de casa, treballadors de fàbriques, infermeres i infants. En total, hi ha 14 personatges principals. Les escenes significatives de les seves vides es reprodueixen i s'entrellacen per tal de recollir els sentiments i els estats d'ànim de la gent.

## Episodis

| Núm. | Títol | Direcció | Guió | Data d'emissió original |
| 1 | «L'abisme» | Jan Peter | Jan Peter, Yury Winterberg | 29 d'abril de 2014 (2014-04-29) |
| 2 | «L'atac» | Jan Peter | Jan Peter | 29 d'abril de 2014 (2014-04-29) |
| 3 | «La ferida» | Jan Peter | Jan Peter, Yury Winterberg | 6 de maig de 2014 (2014-05-06) |
| 4 | «L'anhel» | Jan Peter | Jan Peter, Yury Winterberg | 6 de maig de 2014 (2014-05-06) |
| 5 | «L'aniquilació» | Jan Peter | Jan Peter, Yury Winterberg, Stephan Falk | 6 de maig de 2014 (2014-05-06) |
| 6 | «La llar» | Jan Peter | Yury Winterberg, Jan Peter | 13 de maig de 2014 (2014-05-13) |
| 7 | «L'alçament» | Jan Peter | Jan Peter, Florian Huber | 13 de maig de 2014 (2014-05-13) |
| 8 | «La decisió» | Jan Peter | Jan Peter | 13 de maig de 2014 (2014-05-13) |

## Referències

* ↑ «14 – Tagebücher des Ersten Weltkriegs: Das Making of zum Vierteiler im Ersten». [Consulta: 17 març 2014].
* ↑ Catinchi, Philippe-Jean «Correspondances de guerre». Le Monde, 27-04-2014.
* ↑ Hanselmann, Ulla «Mit emotionaler Wucht in die Vergangenheit». Stuttgarter Zeitung, 29-04-2014.
* ↑ «Drehstart zu einzigartigem Filmprojekt am 13. Mai im Elsass». Pressemitteilung vom, 13-05-2013. [Consulta: 17 gener 2014].
* ↑ «Diaris de la Gran Guerra». Goita què fan, ara!. [Consulta: 18 desembre 2022].
* ↑ «Diaris de la Gran Guerra». FilminCAT. [Consulta: 18 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Diaris de la Gran Guerra - Lloc web oficial
# Fabritio Caroso

Fabritio Caroso, també citat com Fabrizio Caroso (Sermoneta 1526/1535 - 1605/1620), músic italià, compositor, ballarí, professor de dansa i autor de tractats de coreografia.

## Biografia

Les dades biogràfiques, majoritàriament derivades de la informació continguda en les edicions de les seves obres, són fragmentàries i incompletes, i la data del seu naixement a Sermoneta a la província de Latina es incerta i també es desconeix la data de la mort, però segurament a Roma després del 1605.
La seva família era de classe obrera, però aparentment va proporcionar al jove Fabritio una bona educació. Cap als seus vint anys, Caroso s'havia convertit en un mestre de dansa i estava al servei de la duquessa de Sermoneta, Felice Maria Orsina Caetana i es probable que les famílies Caetani i Orsini l'ajudessin a introduir-se en la societat de Roma, on ell, a jutjar pels seus nombrosos balls dedicats a les nobles romanes, havia de passar la major part dels dies.
També va obtenir el suport dels Mèdici a qui va dedicar un dels seus tractats i de les famílies romanes Aldobrandini i Farnese.

## Els tractats de Caroso

Fabritio Caroso va ser l'autor de dos tractats - Il ballarino i Nobiltà di dame - que es consideren entre les obres més importants sobre dansa del segle XVI.
El primer tractat de dansa es va publicar el 1581 i conté descripcions de passos de ball –molts dels propis dissenys de l’autor– i música per a les danses en tabulatura de llaüt. i dedicat a la Gran Duquessa de Toscana, Bianca Capello de Mèdici. L'edició portava un retrat de l'autor als 46 anys,i ja s'havia fet una edició anterior el 1577.
Les coreografies a Il Ballarino estan ordenades jeràrquicament. Les danses per a les dones de més alt nivell (Serenissima et Illustrissima Signora) es troben al començament del tractat i es complementen amb una imatge. Després, segueixen les danses per a les dones de rang inferior (Illustra Signora i Gentildonna).
El segon tractat, publicat el 1600 amb dedicatòries al duc i la duquessa de Parma, i també a Maria de Medici, reina de França, a Margarida d’Àustria, reina d’Espanya, les duquesses de Màntua, Urbino, Mòdena i l'esposa del virrei de Nàpols, era realment una actualització del primer, tot i que contenia danses noves i diferents coreografies.
El primer inclou cinquanta-quatre regles relatives a l'ensenyament dels diferents passos de dansa, reverències, salts, canvis de parella i fins i tot les maneres més adients per a l'art de ballar. En el segon, l'autor descriu setanta-sis danses, majoritàriament per ballar en parella, que s'acompanyen de la música transcrita per tabulatura de llaüt i de gravats realitzats per Giacomo Franco, que reflecteixen fidelment la indumentària de l'època. En total, els dos volums contenen 130 danses, el segon va ser el més popular dels dos llibres, ja que es va publicar de nou, el 1630, molt després de la mort de Caroso.

## Referències

* ↑ «CAROSO, Fabrizio in "Dizionario Biografico"» (en italià). [Consulta: 2 agost 2021].
* 1 2 «Fabritio Caroso | Biography & History» (en anglès). [Consulta: 2 agost 2021].
* ↑ «Inicio». [Consulta: 2 agost 2021].