OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Skupoi ritsar

Skupoi ritsar (transcripció del títol original en rus, Скупой рыцарь, en català El cavaller avar), op. 24, és una òpera en un acte composta per Serguei Rakhmàninov sobre un llibret en rus del mateix compositor, basat en la novel·la homònima d'Aleksandr Puixkin. S'estrenà al Teatre Bolxoi de Moscou el 24 de gener de 1906.
Composta quasi paral·lelament amb Francesca da Rimini, es van estrenar juntes. Escrita tan sols amb personatges masculins, l'òpera va ser escrita pensant que el baró fos interpretat pel baix Fiódor Xaliapin, que tant va contribuir a l'èxit d'Aleko, però aquest va desestimar aquest rol per no acabar d'agradar-li la gran escena a ell destinada (la segona).

## Argument

Un ancià molt ric, baró i de caràcter cruel, anomenat "el cavaller avar", recrimina constantment al seu fill, el jove i dissolut Albert, la seva vida i decideix retirar-li la pensió que li permet viure dilapidant la fortuna paterna. Un jueu usurer, aconsella a Albert emmetzinar al pare i d'aquesta manera heretar la fortuna. Albert refusa la sinistra proposta i es dirigeix al duc, per tal d'intercedir entre ell i el seu pare. Els intents del duc per apropar-los, deriven en una tensa situació que acabarà amb la mort del baró, provocada per una aturada cardíaca en veure que el duc el menysprea, quan desafia al fill a un duel.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/opern/skuprach.html Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Arseni d'Alexandria

Arseni d'Alexandria va ser patriarca Ortodox d'Alexandria de l'any 1000 al 1010.
Va ser nomenat patriarca pel califa d'Egipte, el seu cunyat Al-Aziz o potser pel seu nebot Al-Hàkim, conegut com «el Neró d'Egipte» per les persecucions que va dur a terme contra la comunitat cristiana i per la quantitat d'esglésies que va destruir. Era germà d'Orestes, que també va ser elevat al Patriarcat de Jerusalem pel califa, i a qui va substituir com a vicari durant la seva absència de la seu. Hauria estat assassinat en secret l'any 1010.

## Referències

* 1 2 3 «Arsenios (1000-1010)». Previous patriarchs. Patriarchate of Alexandria. [Consulta: 13 setembre 2023].
* 1 2 Halm, Heinz. Die Kalifen von Kairo: die Fatimiden in Ägypten 973-1074. Munic: Beck, 2003, p. 219-220, 223. ISBN 9783406486548.
* ↑ «The Fatimid caliph al-Aziz and his daughter Sitt al-Mulk: A case of delayed but eventual succession to rule by a woman». Journal of Persianate Studies, 4, 2011, pàg. 33-34.
# Shadeland

Shadeland és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 1.682 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Shadeland tenia 1.682 habitants, 602 habitatges, i 471 famílies. La densitat de població era de 23,9 habitants/km².
Dels 602 habitatges en un 36,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,4% hi vivien parelles casades, en un 5,3% dones solteres, i en un 21,6% no eren unitats familiars. En el 16,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,79 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,15.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,6% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 27,5% entre 25 i 44, un 28,7% de 45 a 60 i un 8,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 104,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 48.750$ i la renda mediana per família de 56.875$. Els homes tenien una renda mediana de 36.810$ mentre que les dones 23.897$. La renda per capita de la població era de 20.631$. Entorn de l'1,9% de les famílies i el 3,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Shadeland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Shadeland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# La zingara

La zingara és una òpera en dos actes de Gaetano Donizetti, amb llibret d'Andrea Leone Tottola, basat en La petite bohémienne de Louis-Charles Caigniez. S'estrenà al Teatro Nuovo de Nàpols el 12 de maig de 1822.
Va ser un dels primers èxits de Donizetti fora del nord d'Itàlia.

## Altres compositors

El compositor Giuseppe Staffa també va escriure una òpera dedicada al mateix tema el 1845.

## Referències

* ↑ «Biografia de Donizetti a ciudadanosoft.com». Arxivat de l'original el 2010-10-15. [Consulta: 2 gener 2012].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 944 (ISBN 84 239-4556-1)
Òperes de Gaetano Donizetti :
Il Pigmalione (1816)
Enrico di Borgogna (1818)
Pietro il grande (1819)
Zoraida di Granata (1822)
La zingara (1822)
Alfredo il grande (1823)
L'ajo nell'imbarazzo (1824)
Emilia di Liverpool (1824)
Alahor in Granata (1826)
Don Gregorio (1826)
Elvida (1826)
Gabriella di Vergy (1826)
Olivo e Pasquale (1827)
Otto mesi in due ore (1827)
Il borgomastro di Saardam (1827)
L'esule di Roma (1828)
Alina, regina di Golconda (1828)
Gianni di Calais (1828)
Il castello di Kenilworth (1829)
Il diluvio universale (1830)
Imelda de' Lambertazzi (1830)
Anna Bolena (1830)
Le convenienze ed inconvenienze teatrali (1831)
Gianni di Parigi (1831)
Francesca di Foix (1831)
Fausta (1832)
Ugo, conte di Parigi (1832)
L'elisir d'amore (1832)
Sancia di Castiglia (1832)
Il furioso all'isola di San Domingo (1833)
Parisina d'Este (1833)
Torquato Tasso (1833)
Lucrezia Borgia (1833)
Rosmonda d'Inghilterra (1834)
Gemma di Vergy (1834)
Marino Faliero (1835)
Maria Stuarda (1835)
Lucia di Lammermoor (1835)
Belisario (1836)
Il campanello (1836)
Betly, o La capanna svizzera (1836)
L'assedio di Calais (1836)
Roberto Devereux (1837)
Maria de Rudenz (1838)
Poliuto (1838)
Pia de' Tolomei (1838)
Le duc d'Albe (1839)
La fille du régiment (1840)
Les martyrs (1840)
La favorita (1840)
Adelia (1841)
Rita (1841)
Maria Padilla (1841)
Linda di Chamounix (1842)
Caterina Cornaro (1844)
Don Pasquale (1843)
Maria di Rohan (1843)
Dom Sébastien (1843) :
# Erupció vulcaniana

Les erupcions vulcanianes normalment comencen amb erupcions freatomagmàtiques que poden arribar a ser extremadament sorolloses per la pujada per la terra de l'aigua escalfada pel magma. A continuació una explosió neteja la xemeneia i es produeix una columna d'erupció de color gris brut, mentre que les antigues roques que taponaven la xemeneia són ejectades fora del respirador. Mentre el respirador s'aclareix, els núvols de cendra es tornen grisos blancs i de color crema, amb volutes de cendra i fum similar a les que es produeixen a les erupcions plinianes. A aquesta fase se segueix una altra amb producció de lava viscosa que conté quantitats altes de gas i que produeix cendra volcànica vidriosa. Es coneixen fluxos piroclàstics, per exemple, a les erupcions de Stromboli 1930, a la de l'Illa de Montserrat des del 1995 a l'actualitat, Mont Unzen 1991-1995 entre d'altres.
En aquests tipus d'erupcions, el tefra es dispersa per àrees més extenses que als tipus d'erupcions hawaianes o estrombolianes. La roca piroclàstica i els dipòsits de base formen un con volcànic, mentre que la cendra cobreix una àrea circumdant força més gran. L'erupció acaba amb un flux de lava viscosa. Les erupcions vulcanianes poden llançar blocs de roca de diversos metres de grandària a uns quants centenars de metres i, ocasionalment, fins a uns quants quilòmetres.
El terme Vulcanià va ser utilitzat per primer cop per Giuseppe Mercalli, en presenciar durant el 1888-1890 les erupcions de l'illa de Vulcano. La seva descripció d'aquest estil d'erupció s'utilitza ara a tot el món. Mercalli descrivia les erupcions vulcanianes com "... un canó disparant a intervals llargs." La seva natura explosiva és degut a l'alt contingut de sílice al magma. Gairebé tots els tipus de magma poden provocar-lo, però el magma amb un 55% o més de sílice és el més comú que produeixi aquests tipus d'erupcions. Els alts nivells de sílice augmenten la viscositat del magma el qual augmenta al seu torn la seva capacitat explosiva.
# Església de Sant Miquel (Bakú)

L'Església de l'Arcàngel Miquel (en àzeri: Mixayil Arxangel kilsəsi, rus: Михайло-Архангельский храм) o Flotskaya (Església de la Flota) és una Església ortodoxa russa al centre de la ciutat de Bakú, la capital de l'Azerbaidjan, localitzada just al carrer Zargarpalan. L'església està dedicada a Sant Miquel Arcàngel. L'església és atesa per Igumen Serafim (Bideyev), sacerdots i diaca.
L'església solia estar entre el grup d'esglésies militars i pertanyia a la flotilla del Caspi per això va ser anomenada "Flotskaya". Tot i que la data exacta de la fundació de l'església no es coneix, la data aproximada és 1850, tal com es descriu en els escrits del "Kavkaz" (Caucas) diari publicat el 1855.

## Referències

* ↑ (rus) Церкви г. Баку - Церковь Святого Архангела Михала
* 1 2 (rus) Михайло-Архангельский храм г. Баку Arxivat 2010-08-20 a Wayback Machine.
# Götz von Berlichingen (Goldmark)

Götz von Berlichingen és una òpera en cinc actes composta per Károly Goldmark sobre un llibret alemany d'Alfred Maria Willner, basat en l'obra de Johann Wolfgang von Goethe sobre la figura de Götz von Berlichingen. S'estrenà a l'Òpera Nacional hongaresa de Budapest el 16 de desembre de 1902.
Va ser interpretada en els principals teatres d'Europa durant l'hivern de 1902. S'estrenà posteriorment a Frankfurt (1903), Linz (1904), Brno (1905), i una versió revisada a Viena (1910).

## Referències

* 1 2 «Òperes de Károly Goldmark». www.operone.de.
* ↑ Henderson, W. J. «Famous Composers and Their Works».
# Alfredo il grande

Alfredo il grande és una òpera en dos actes de Gaetano Donizetti, amb llibret d'Andrea Leone Tottola. S'estrenà al Teatro San Carlo de Nàpols el 2 de juliol de 1823. El personatge principal, Alfred el Gran, rei de Wessex, és un personatge històric. La partitura manuscrita autògrafa es conserva al Conservatori de San Pietro a Majella, a Nàpols. Una còpia no autògrafa es conserva a París, a la Biblioteca Nacional de França.

## Referències

* ↑ «Gaetano Donizetti: Alfredo il Grande» (en italià). Italian Opera. [Consulta: 18 abril 2020].
Òperes de Gaetano Donizetti :
Il Pigmalione (1816)
Enrico di Borgogna (1818)
Pietro il grande (1819)
Zoraida di Granata (1822)
La zingara (1822)
Alfredo il grande (1823)
L'ajo nell'imbarazzo (1824)
Emilia di Liverpool (1824)
Alahor in Granata (1826)
Don Gregorio (1826)
Elvida (1826)
Gabriella di Vergy (1826)
Olivo e Pasquale (1827)
Otto mesi in due ore (1827)
Il borgomastro di Saardam (1827)
L'esule di Roma (1828)
Alina, regina di Golconda (1828)
Gianni di Calais (1828)
Il castello di Kenilworth (1829)
Il diluvio universale (1830)
Imelda de' Lambertazzi (1830)
Anna Bolena (1830)
Le convenienze ed inconvenienze teatrali (1831)
Gianni di Parigi (1831)
Francesca di Foix (1831)
Fausta (1832)
Ugo, conte di Parigi (1832)
L'elisir d'amore (1832)
Sancia di Castiglia (1832)
Il furioso all'isola di San Domingo (1833)
Parisina d'Este (1833)
Torquato Tasso (1833)
Lucrezia Borgia (1833)
Rosmonda d'Inghilterra (1834)
Gemma di Vergy (1834)
Marino Faliero (1835)
Maria Stuarda (1835)
Lucia di Lammermoor (1835)
Belisario (1836)
Il campanello (1836)
Betly, o La capanna svizzera (1836)
L'assedio di Calais (1836)
Roberto Devereux (1837)
Maria de Rudenz (1838)
Poliuto (1838)
Pia de' Tolomei (1838)
Le duc d'Albe (1839)
La fille du régiment (1840)
Les martyrs (1840)
La favorita (1840)
Adelia (1841)
Rita (1841)
Maria Padilla (1841)
Linda di Chamounix (1842)
Caterina Cornaro (1844)
Don Pasquale (1843)
Maria di Rohan (1843)
Dom Sébastien (1843) :
# Das Heimchen am Herd

Das Heimchen am Herd (en alemany, El grill de la llar) és una òpera en tres actes composta per Károly Goldmark sobre un llibret alemany d'Alfred Maria Willner, basat en The Cricket on the Hearth de Charles Dickens. S'estrenà al Hofoper de Viena el 21 de març de 1896.
Gustav Mahler va dirigir la següent temporada al Stadttheater d'Hamburg. S'estrenà als Estats Units el 1910. L'òpera no consta en el repertori modern.

## Moments més cèlebres

* Hört ihr es klingen? Der König naht! (Cor, Lancelot)

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera». operone.de. Arxivat de l'original el 2013-04-15. [Consulta: 24 febrer 2013].
* ↑ «Dada a gustav-mahler.es/».
* ↑ Schaffer, L. «Article sobre l'òpera». helium.com.
# Musclos

El terme musclo o clòtxina és emprat per designar diverses famílies de mol·luscs bivalves, comunament proveïts d'una conquilla negra constituïda per dues valves, de gran interès econòmic i gastronòmic. Igual que altres grups pertanyents als bivalves, com ara les ostres, són animals marins filtradors que viuen fixats al substrat. Respiren per mitjà de brànquies.

## Història natural

Hi ha musclos mascles i musclos femelles i la seva fecundació és externa. La femella pon entre 5 i 12 milions d'ous a l'aigua que l'envolta. Al cap d'una o dues setmanes neixen les larves, que neden lliurement durant uns 20 dies fins que es fixen a les roques i comencen a fabricar la conquilla.
Viu en colònies fixat a les roques gràcies a unes fibres dures dites bissus. Només viu en zones batudes per les onades o amb marea, de poca profunditat. Alguns dels seus depredadors naturals són l'estrella de mar i alguns cargols marins.

## Espècies amb aquest nom

Segons TERMCAT, els mol·luscs que porten el nom de musclo són:
* Musclo del Mediterrani (Mytilus galloprovincialis). El musclo autòcton de la Mediterrània, molt freqüent al nostre litoral.
* Musclo de l'Atlàntic (Mytilus edulis). El musclo atlàntic, molt semblant a del Mediterrani.
* Musclo xilè (Mytilus chilensis).
* Musclo bru (Modiolus modiolus).
* Musclo barbat (Modiolus barbatus).
* Musclo zebrat (Dreissena polymorpha). Espècie invasora que d'alguns anys ençà s'ha detectat en diversos rius de la conca mediterrània i que està colonitzant els embassaments a gran velocitat.
* Musclo perler d'aigua dolça (Margaritifera margaritifera).

## Referències

* ↑ «clòtxina». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ Mussels and Clams (Bivalvia) a Molluscs (anglès)
* ↑ «Plantes i animals de nostre entorn». [Consulta: 13 desembre 2014].
* ↑ «TERMCAT - Musclo». [Consulta: 8 març 2021].
Viccionari
# Idaspe

Idaspe és una òpera en tres actes composta per Riccardo Broschi sobre un llibret en italià de Domenico Lalli, basat en Gl'amanti generosi (1703), que es basava al seu torn en una història persa del segle v. Dedicada a Carles August Frederic, príncep regent de Waldeck i Pyrmont, s'estrenà al Teatro San Giovanni Grisostomo de Venècia pel carnaval de 1730, el 25 de gener.

## Origen i context

El 1730, Broschi va acompanyar al seu germà Carlo, anomenat Farinelli, a Venècia, on va compondre aquesta òpera per a ell. També van actuar Nicolini i Guzzoni. Dues àries s'interpreten i enregistren regularment en concerts barrocs: Ombra fedele anch'io i Qual Guerriero in campo armato, on el castrato podia fer admirar la gamma i l'agilitat de la seva veu.
En el retrat del personatge, el rei persa Artaxerxes fou un home d'una singular prudència, però amb vicis secrets, que va organitzar l'assassinat del seu germà Darius. Ell i Idaspe estaven enamorats de Berenice, que preferia al segon.

## Representacions

Anunciada pel 21, finalment es va representar per primera vegada el 25 de gener de 1730, amb alguns aplaudiments. Va tenir unes quinze representacions fins al 8 de febrer, si excloem els dos dies de tancament per la festa de [Santa Maria Formosa]. Nicola Grimaldi va cantar el paper principal, la resta de papers foren interpretats per Filippo Giorgi (Artaserse), Carlo Broschi dit Farinelli (Dario), Francesca Cuzzoni Sandoni (Berenice), Maria Maddalena Pieri (Mandane), Caterina Giorgi (Arbace), Castoro Antonio Casteri (Ircano).

## Argument

L'escena té lloc a la ciutat de Susa, l'antiga ciutat reial de Pèrsia, que es troba prop del riu Coaspe es perdrà al Tigris.
Idaspe es disfressa de Maure per estar més a prop de la seva estimada Berenice, la qual, amb Mandana, princesa meda captiva, està a mercè del rei persa Artaxerxes. Dario, amic d'Idaspe, decideix salvar la seva estimada Mandane per la guerra i es disfressa de general Meda. Es descobreix tot seguit que és el germà menor del rei Artaxerxes, i tot acaba en pau, amb un doble casament.

## Referències

* 1 2 3 4 «Dades a operabaroque.fr».
* 1 2 3 4 Selfridge-Field, Eleanor. A New Chronology of Venetian Opera and Related Genres, 1660-1760. Stanford University Press, 2007, p. 416. ISBN 9780804744379.
* 1 2 Sainsbury, John S. A Dictionary of Musicians: From the Earliest Ages to the Present Time. Sainsbury and Company, 1827, p. 116.
* ↑ «Enregistraments». allmusic.com.
# Iphigénie en Tauride (Piccinni)

Iphigénie en Tauride és una òpera en quatre actes composta per Niccolò Piccinni sobre un llibret francès d'Alphonse du Congé Dubreuil, basat en la tragèdia homònima de Claude Guimond de La Touche. S'estrenà a l'Opéra de París el 23 de gener de 1781.

## Origen i context

S'estrenà un any i vuit mesos després de l'obra homònima de Gluck, el seu rival. Aquesta òpera va marcar el clímax de la lluita entre els defensors de Piccinni i els de Gluck. Piccinni havia estat cridat a París a mitjans dels anys 1770 com a rival del compositor alemany, el qual ja havia triomfat a la capital francesa amb les seves òperes.
Les discussions sobre els mèrits respectius dels seus herois es van encendre entre els "gluckistes" i els "piccinnistes", tot i que els compositors en si van mostrar menys entusiasme per la lluita. Quan Gluck va saber que Piccinni estava musicant el mateix llibret que ell, va abandonar el treball en la seva partitura. Per la seva banda, Piccinni era un gran admirador de la música de Gluck i era reticent a desafiar-lo. Malgrat tot, en 1778 el director de l'Òpera de París, De Vismes du Valgay, finalment va aconseguir arreglar un desafiament directe quan va convèncer els compositors que escrivissin una òpera sobre el mateix tema, però no el mateix llibret: Iphigénie en Tauride.
Piccinni va acceptar amb la condició que la seva versió es representés en primer lloc. Al final va resultar que problemes amb la qualitat del llibret (i, possiblement, maniobres polítiques entre bastidors) va donar lloc al fet que l'òpera de Gluck fos la primera a estrenar-se al maig de 1779. La Iphigénie en Tauride de Gluck va ser immediatament aclamada com una obra mestra. L'èxit del seu rival va fer que Piccinni retardés la seva pròpia òpera encara més i només any i mig després va presentar la seva versió al públic parisenc. La reacció va ser tèbia, encara que una reposició en 1785 va ser rebuda més favorablement.

## Argument

La trama és molt semblant a la de l'òpera de Gluck. La principal diferència és que en la versió de Piccinni el rei Thoas està enamorat d'Ifigènia i en conseqüència és un personatge menys "bàrbar".

## Repartiment estrena

| Personatge | Tessitura | Elenc de l'estrena, 23 de gener de 1781 (Director: Jean-Baptiste Rey) |
| Iphigénie (Ifigènia), sacerdotessa de Diana | soprano | Marie-Joséphine Laguerre |
| Oreste (Orestes) | baríton | Henri Larrivée |
| Pylade (Pílades) | haute-contre | Joseph Legros |
| Thoas, rei d'Escítia | baríton | François Laÿs |
| Diane (Diana) | soprano | Mlle Chateauvieux |
| Elise | soprano | Suzanne Joinville |
| Prêtre (sacerdot) | tenor | Étienne Lainez |

## Enregistraments

* Iphigénie en Tauride, solistes, cor i orquestra del Teatro Petruzzelli, Bari, dirigit per Donato Renzetti (Fonit Cetra, 1986) (una gravació de la primera reposició moderna)

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2013-12-27. [Consulta: 4 novembre 2013].
* ↑ Holden, Amanda (Ed.), The New Penguin Opera Guide, Nova York: Penguin Putnam, 2001. ISBN 0-14-029312-4
# L'Étranger (D'Indy)

L'Étranger és una òpera en dos actes, op. 53, composta per Vincent d'Indy sobre un llibret francès del mateix compositor. S'estrenà al Théâtre de la Monnaie de Brussel·les el 7 de gener de 1903. La partitura no té números musicals com a tals, les presentacions simfòniques (1 per acte) i escenes (3 per cada acte) es fusionen sense interrupcions. Fou reposada el 4 de desembre del mateix any a l'Òpera de París.

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2013-04-16. [Consulta: 7 novembre 2013].
* ↑ «D'Indy: L'Etranger – review». The Guardian, 03-10-2013.
# Sonata per a piano núm. 1 (Mozart)

La Sonata per a piano núm. 1 en do major, K. 279 (K. 189d) és una obra composta per Wolfgang Amadeus Mozart l'any 1774, quan tenia tan sols 18 anys. És la primera d'una sèrie de 18 sonates per a piano escrites per Mozart. L'obra va ser composta, a excepció de la primera part del moviment inicial, durant l'hivern de Mozart a Múnic per a la producció de La finta giardiniera, des de finals de 1774 fins a començaments de març de l'any següent.
Totes menys dues de les sonates, la Sonata núm. 8 en la menor i la núm. 14 en do menor estan escrites en tonalitat major. Les primeres sonates per a piano semblen seguir el cicle de quintes, primer en sentit descendent (núm. 1 en do major, núm. 2 en fa major, núm. 3 en si bemoll major, núm. 4 en mi bemoll major) i, després, ascendent (núm. 5 en sol major, núm. 6 en re major).

## Estructura

Segueix l'esquema habitual de 3 moviments:
* Allegro
* Andante
* Allegro
Una interpretació normal dura uns 14 minuts.

## Referències

* ↑ Donald J. Grout, et al. A history of western Music (8ª ed.) Capítol 23 - Classical Music in the late 18th Century. Nova York: W.W. Norton & Company, 2010 p. 554
* ↑ IMSLP (Piano Sonata No. 1)

## Enllaços externs

* Cliff Eisen et al. "Mozart". A Oxford Music Online, <http://www.oxfordmusiconline.com/subscriber/article/grove/music/40258pg3>
# Concert per a piano núm. 6 (Mozart)

El Concert per a piano núm. 6 en si bemoll major, K. 238, fou escrit per Wolfgang Amadeus Mozart el gener de 1776. Consta de tres moviments:
* Allegro aperto
* Andante un poco adagio
* Rondeau: Allegro
Està instrumentat per a dues flautes, dos oboès, dues trompes, piano solista i corda.

## Referències

* Hutchings, A. 1997. A Companion to Mozart's Piano Concertos, Oxford University Press. ISBN 0-19-816708-3
# Sonata per a piano núm. 18 (Mozart)

La Sonata per a piano núm. 18 en re major, K. 576, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita a Viena el juliol de 1789. En una carta al seu germà i creditor maçó, Johann Michael Puchberg, li va dir que tenia la intenció d'escriure sis sonates senzilles per a la princesa Frederica de Prússia per tal de recaptar una mica de diners. Es creu que aquesta sonata K. 576 podria ser una de les sis sonates que pensava compondre i probablement fou l'única; seria la darrera sonata per a piano de Mozart.
L'obra consta dels habituals tres moviments:
* Allegro
* Adagio, en La major.
* Allegretto
La seva interpretació habitual sol durar uns quinze minuts.
El primer moviment, Allegro, com en tantes obres dels seus darrers anys a Viena, conté un contrapunt subtil d'un material enganyosament simple. El segon moviment, Adagio, presenta una forma ternària simple amb una secció central d'una dolça malenconia en la tonalitat del relatiu menor. El tercer moviment, Allegretto, és un rondó més contrapuntístic del que pot semblar en uan primera impressió.

## Notes

* ↑ Mozart va escriure 21 cartes a Puchberg que li prestà bastants diners. En una de les cartes li comentà que estava treballant en sis sonates fàcils per a piano per la Princesa Friederike i sis quartets per al rei.

## Referències

* ↑ Steptoe, Andrew (1984) "Mozart and Poverty: A Re-Examination of the Evidence," The Musical Times Vol. 125, No. 1694. (Apr., 1984), pp. 196–201
* 1 2 Badura-Skoda, Paul i Eva. «Mozart: 18 piano sonatas. 18 editions.». G. Henle Publishers. Arxivat de l'original el 2018-05-22. [Consulta: 18 desembre 2013].