OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bandera de Jordània

La bandera nacional de Jordània (àrab: علم الأردن, ʿalam al-Urdun) està basada en el disseny de la bandera de la Rebel·lió Àrab enfront de l'Imperi Otomà que va tenir lloc durant la I Guerra Mundial.
La bandera consisteix en tres franges horitzontals de la mateixa grandària (negre, blanc i verd), unides amb un triangle vermell situat en la vora més pròxima al masteler. Els colors de les franges horitzontals simbolitzen el Califat dels Abbàssides, al Califat de la dinastia omeia i el Califat Fatimita.
El triangle vermell representa la dinastia haiximita que regna en el país i també va figurar en la bandera de la Rebel·lió Àrab. En l'interior del triangle vermell està situada una estrella blanca de set puntes que és l'única diferència que distingeix la bandera de Jordània de la qual va ser usada durant la rebel·lió. L'estrella té un doble significat: les set puntes simbolitzen els set versos de la primera sura de l'Alcorà i també és un element que fa al·lusió a la unitat dels pobles àrabs.

## Construcció i dimensions
### Colors

| Model de color | Vermell | Blanc | Verd | Negre |
| CMYK | 0-92-82-19 | 0-0-0-0 | 100-0-50-52 | 0-0-0-100 |
| RGB | 206, 17, 38 | 255, 255, 255 | 0, 122, 61 | 0, 0, 0 |
| HTML | #CE1126 | #FFFFFF | #007A3D | #000000 |

## Banderes històriques

* Tanúkhides o confederació Tanukh.
* Estendard dels gassànides (220–638)
* Administració Britànica, Francesa i Àrab (1918–1920)
* Regne de Síria (1920)
* Transjordània (1921–1928)
* Transjordània (1928–1939)
* Federació àrab d'Iraq i Jordània (1958)

## Referències

* ↑ «Construction Sheet and Flag Variants (Jordan)» (en anglès). Flags Of The World. [Consulta: 18 agost 2022].
# Bandera de l'Iraq

La bandera de l'Iraq (àrab: علم العراق, ʿalam al-ʿIrāq), en ús des del 22 de gener de 2008, consisteix en tres bandes, roja, blanca, negra, d'igual amplària. En la línia blanca s'hi pot llegir, en negre, الله أكبر, Allāh$^u$ Akbar, «Déu és el més gran».
La bandera és temporal mentre s'escull una bandera definitiva. Romandrà oficial durant un any.

## Bandera 2004-2008

L'anterior bandera, en ús des del 28 de juny de 2004, consistia en tres bandes horitzontals iguals de color vermell (dalt), blanc i negre, amb tres estrelles verdes de cinc puntes en una línia horitzontal al centre de la banda blanca.
La frase «Déu és el més gran», de color verd, —Al·lah$^u$ a la dreta de l'estrella central i àkbar a l'esquerra de l'estrella central— va ser agregada el 14 de gener de 1991 per ordre del president Saddam Hussein durant la crisi del Golf Pèrsic. La bandera és similar a la de Síria, la qual té dues estrelles, encara que sense escriptura; la del Iemen, que té una banda blanca plana; i la d'Egipte, que té una Àguila de Saladí daurada al centre de la banda blanca. El disseny de la bandera es basa en els colors de la rebel·lió àrab. La raó entre ample i llarg és de 2 a 3.
La principal diferència entre la bandera actual i la del 1991 és la cal·ligrafia del text. En l'actual és una cal·ligrafia cúfica, i en l'anterior estava escrita a mà, i es considera que va ser escrita directament per Hussein mateix.

## Fallida proposta de nova bandera

* Proposta de bandera del 2004, mai acceptada.
El 26 d'abril de 2004 el Consell de Govern Transitori de l'Iraq, designat per les forces ocupants, va anunciar una nova bandera per Iraq, dissenyada per l'artista Rifaat Al-Chadirchi. La bandera duu dues línies blaves que simbolitzen el Tigris i l'Eufrates, una mitjana lluna que indica que l'Iraq és un país islàmic i una línia groga que es refereix a la regió kurda. L'alineament de les línies ensenya la unitat del poble iraquià més enllà de les nacionalitats.
La nova bandera no va gaudir de gaire acceptació entre el poble iraquià. De fet, el 28 d'abril de 2004 el Consell de Govern Transitori es va referir a ella com una bandera «transitòria». La bandera va ser després rebutjada a causa de protestes que tenia una semblança no desitjada amb la bandera d'Israel.

## Banderes històriques

* Bandera de l'Iraq el 1921-1959.
* Bandera de l'Iraq 1959-1963.
* Bandera de l'Iraq 1963-1991.
* Bandera de l'Iraq 1991-2004.
* Bandera oficial de 2004-2008.
# Escil·làrids

Els escil·làrids (Scyllaridae) són una família de crustacis decàpodes de l'infraordre Achelata, que inclou les cigales, llagostes d'orelles o esclops. La cigala gran (Scyllarides latus) pot arribar a 45 cm, i la petita (Scyllarus arctus) no passa de 12 cm.
Tenen una forma molt característica, amb la closca deprimida, amb unes antenes planes veritables prolongacions del cos aplanat; no tenen pinces a cap pota. Viuen a la zona litoral, a les roques o a la sorra. Són força preades comercialment per llur valor gastronòmica.

## Sistemàtica

La família Scyllaridae es subdivideix en 4 subfamílies i 19 gèneres:

### Subfamília Arctidinae Holthuis, 1985

* Gènere Arctides Holthuis, 1960
* Gènere Scyllarides Gill, 1898

### Subfamília Ibacinae Holthuis, 1985

* Gènere Evibacus SI Smith, 1869
* Gènere Ibacus Leach, 1815
* Gènere Parribacus Dana, 1852

### Subfamília Scyllarinae Latreille, 1825

* Gènere Acantharctus Holthuis, 2002
* Gènere Antarctus Holthuis, 2002
* Gènere Bathyarctus Holthuis, 2002
* Gènere Biarctus Holthuis, 2002
* Gènere Chelarctus Holthuis, 2002
* Gènere Crenarctus Holthuis, 2002
* Gènere Eduarctus Holthuis, 2002
* Gènere Galearctus Holthuis, 2002
* Gènere Gibbularctus Holthuis, 2002
* Gènere Petrarctus Holthuis, 2002
* Gènere Remiarctus Holthuis, 2002
* Gènere Scammarctus Holthuis, 2002
* Gènere Scyllarus JC Fabricius, 1775

### Subfamília Theninae Holthuis, 1985

* Gènere Thenus Leach, 1816

## Referències

* ↑ Història Natural dels Països Catalans. Enciclopèdia Catalana. Vol 9, "Artròpodes I", pp. 350.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Scyllaridae Latreille, 1825». [Consulta: 15 setembre 2021].

## Vegeu també

* Cigala gran
# Fermentació malolàctica

La conversió malolàctica és el procés de canvi que es produeix en el vi, quan l'agre àcid màlic es converteix en àcid làctic, més suau al tast.
Es produeix per l'acció de bacteris de l'àcid làctic (com Oenococcus oeni), que consumeixen l'àcid màlic per produir energia. Depenent dels bacteris presents, pot passar de manera natural. Tanmateix, en la fabricació comercial del vi, la fermentació malolàctica s'inicia de costum per inoculació del bacteri escollit. Això evita que cultius de bacteris no desitjats malmetin els aromes pretesos.
Per contra, els viticultors eviten la conversió malolàctica quan aquesta no és desitjada, per prevenir-ne una iniciació accidental. D'aquesta manera obtenen un caràcter més picant o acid en el vi final.
Com que consumeix l'àcid màlic, present quan es trenquen els grans de raïm, la conversió malolàctica pot tenir lloc en qualsevol moment durant o després de la fermentació alcohòlica. Un vi en procés de fermentació malolàctica és tèrbol degut a la presència de bacteris, i pot tenir una aroma estranya de blat de moro amb mantega, degut a la producció de diacetil.
En la fabricació del vi, la conversió malolàctica s'utilitza en molts vins negres i en alguns vins blancs, especialment en aquells que s'envelleixen en bótes de roure. Els blancs que no s'emboten, com els vins alemanys, normalment no se sotmeten a la fermentació malolàctica.
La conversió malolàctica tendeix a suavitzar el sabor del vi. L'àcid màlic recorda el gust de les pomes, mentre que l'àcid làctic és més ric en gustos i mantegós.
En alguns casos, sobretot si s'estabilitza el vi massa aviat després de la fi de la fermentació, els aromes de diacetil (mantega rància), evidentment no desitjats, poden persistir.
De vegades la conversió malolàctica esdevé accidentalment després que el vi és embotellat. Això és un defecte, i el resultat n'és un vi lleugerament carbonatat que normalment té mal gust. Aquest tipus de carbonatació no s'ha de confondre amb la carbonatació benigna, coneguda com a spritz, en els vins alemanys, frizzante, en els italians o vins d'agulla.
L'equació química corresponent és la següent (transformació de l'àcid malic en àcid làctic) :
# Toromiro

El toromiro (Sophora toromiro) és una espècie d'arbre endèmic de l'illa de Pasqua, a 3.800 km a l'oest de la costa de Xile, de la subfamília Faboideae, abans abundant però que s'ha extingit en el seu medi natural. En el gènere Sophora es troben unes 40 espècies d'arbres, arbusts o plantes herbàcies de diversos anys de període vegetatiu, a les regions càlides del planeta (els tròpics i els subtròpics).
A finals del segle xviii, l'illa de Pasqua era una parada obligada per a les expedicions de l'hemisferi sud. Aviat, l'ésser humà va descobrir les utilitats d'aquest arbre tan abundant a l'illa. L'ús de la fusta i la introducció d'herbívors va fer que s'extingís.
L'any 1934, una expedició de vulcanòlegs va descobrir-ne el darrer exemplar en un cràter situat en una zona pràcticament inaccessible. L'any 1956, un explorador norueg, Thor Heyerdahl, va recollir esqueixos i llavors d'aquest únic exemplar i els va dipositar al Jardí Botànic de Göteborg, a Suècia. Va ser l'última persona a veure aquesta espècie al seu hàbitat natural. Sortosament, el material recollit va germinar amb èxit i les noves llavors es van distribuir per diversos Jardins Botànics del món. Actualment, molts jardins mostren aquesta espècie en les seves col·leccions. Aquest material recuperat, juntament amb la informació d'estudis de conservació, va permetre tornar a plantar aquesta espècie a l'illa de Pasqua. La reintroducció es va fer des del Ministeri d'Agricultura de Xile a partir de les llavors d'un únic individu conreat al Jardí Botànic de Christchurch, a Nova Zelanda.

## Referències

* ↑ Maunder, M i cols. (2000): Conservation of the Toromiro Tree: Case Study in the Management of a Plant Extinct in the Wild. Conservation Biology 14 (5): 1341–1350.
# Glacera del Calderone

La Glacera del Calderone (Ghiacciaio del Calderone) situada al massís del Gran Sasso d'Itàlia a la regió de l'Abruzzo, Itàlia, està ubicada just al peu del Corno Grande, el cim més alt dels Apenins.
Amb la desaparició de la gelera del Corral del Veleta (37° N) l'estiu de 1913, ubicada a Sierra Nevada (Espanya), "Il Calderone" ha esdevingut la glacera més meridional d'Europa (42° 28′ N, 13° 33′ E). Si el present ritme de fusió del gel continua, ben aviat seguirà el mateix camí del Corral del Veleta.
El 1797, el Calderone tenia un volum estimat d'uns 4 milions de metres cubics de gel; el 1916, el volum de la gelera havia baixat fins a 3.3 milions de metres cúbics i el 1990 ja només era de 360.931 m3 de gel. El 1998 un simposi de glaciòlegs italians a L'Aquila va predir que el Calderone pot fondre's en poques dècades.

## Referències

* ↑ «Europe's southernmost glaciers: response and adaptation to climate change» (en anglès). Journal of Glaciology, 56, 2010.
* ↑ «Europe’s southernmost glaciers: response and adaptation to climate change» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-08-12. [Consulta: 19 agost 2020].
# Brussels Airlines

Brussels Airlines (codi IATA: SN, codi OACI: BEL és l'aerolínia nacional de Bèlgica i la seva base es troba a l'Aeroport de Brussel·les-Zaventem. L'aerolínia és membre d'IATA i la Association of European Airlines.

## Història

Brussels Airlines va ser creada per la fusió de SN Brussels Airlines (SNBA) i Virgin Express. El 12 d'abril de 2005, SN Airholding, la companyia darrere de SNBA va signar un acord amb Richard Branson, atorgant-li el control de Virgin Express.
El 31 de març de 2006, SNBA i Virgin Express van anunciar la seva fusió en una única companyia. El 7 de novembre de 2006, el nou nom, Brussels Airlines, va ser anunciat en una conferència de premsa a l'Aeroport de Brussel·les-Zaventem.
Brussels Airlines va iniciar les seves operacions el 25 de març de 2007. L'aerolínia espera acaparar almenys el 55% del mercat de l'Aeroport de Brussel·les-Zaventem. Brussels Airlines sumarà destinacions de llarg abast, especialment a Amèrica del Nord, i intentarà reforçar el seu posicionament de l'aerolínia a Àfrica. L'aerolínia també va anunciar que planeja expandir la seva flota de llarg abast, el qual fins al moment consta de tres Airbus A330-300. El gener de 2007, la companyia va anunciar que havia adquirit un quart Airbus A330, procedent de la liquidada companyia Air Madrid.

## Servei

En els vols europeus, l'aerolínia oferix dos tipus de passatges, b-flex and b-light.
* b.flex economy+ és el passatge més car, oferint un servei complet, tals com premsa i càtering lliure.
* b.light economy és el passatge més barat, amb snacks i begudes amb càrrec.
* b.business
Per als vols de llarg abast, a més dels vols a Hèlsinki, Moscou, Sant Petersburg i Tel-Aviv, Brussels Airlines continua oferint les tradicionals classes econòmica i executiva. Brussels Airlines ha respectat els acords de codi compartit signats pel seu predecessor, SN Brussels Airlines.

## Enllaços externs

* Web de Brussels Airlines
# Akxak

Akxak va ser una antiga ciutat estat de Mesopotàmia de la qual es tenen les primeres notícies segures cap al 2600 aC però existia de molt abans. De vegades s'ha identificat amb la grega Opus (babiloni Upi) però la situació exacta es desconeix. Generalment se la situa al punt on els rius Tigris i Eufrates estan més propers cosa que potser confirma el fet que apareix a les primeres tauletes de Kix. Els arqueòlegs moderns la situaven al lloc de Tel Umar però aquesta ciutat ha resultat ser Selèucia (i possiblement Upi/Opis) segons ha demostrat l'excavació de LeRoy Waterman de la American Schools of Oriental Research. Michael C. Astour la situa al Tigris, als suburbis al sud de Bagdad

## Història

Apareix per primera vegada en registres del 2500 aC. En el text sumeri el Somni de Dumuzid, referit a Dumuzid rei d'Uruk. Es deia que el rei va ser enderrocat de la seva opulència per una torba famolenca composta per homes de les principals ciutats de Sumer, incloent Akxak. La llista reial sumèria esmenta sis reis d'Akxak que van governar Sumer, dels que dona el temps de regnat, però no poden ser datats individualment:
* Unzi d'Akxak: 30 anys
* Undalulu d'Akxak: 6 anys
* Urur d'Akxak: 6 anys
* Puzur-Nirah d'Akxak: 20 anys
* Ixu-Il d'Akxak: 24 anys
* Xu-Sin d'Akxak: 7 anys
Segon diu la Llista "llavors Akxak va ser derrotada i la reialesa va passar a Kix".
Cap a l'any 2460 aC va estar en guerra contra Lagaix. El rei Eannatum I de Lagaix reclama en una inscripció que va derrotar el seu rei Zuzu. En-Xakanxa-Ana d'Uruk la va saquejar cap al segle xxiv aC. Cap al 2350 aC va caure en mans de Lugal-Zage-Si d'Umma però es creu que aquest rei la va abandonar. Després estigué en mans de Sargon I, que diu haver derrotat als elamites en una batalla a Akxak, i la van posseir els seus successor successors fins almenys el 2220 aC. Després hauria estat dominada per la Tercera dinastia d'Ur però les notícies desapareixen.

## Referències

* ↑ L Waterman, Preliminary report upon the excavation at Tel Umar, Iraq: conducted by the University of Michigan and the Toledo museum of art, University of Michigan press, 1931
* ↑ Dumuzid's dream - ETCSL
* ↑ Cassin, Elena (et al.) (comp.). Los imperios del Antiguo Oriente I: del paleolítico a la mitad del segundo milenio. Madrid: Siglo XXI, 1979, p. 35, 65. ISBN 8432300411.
# Bethel (Minnesota)

Bethel és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 443 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bethel tenia 443 habitants, 149 habitatges, i 108 famílies. La densitat de població era de 198,9 habitants per km².
Dels 149 habitatges en un 47,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,4% hi vivien parelles casades, en un 7,4% dones solteres, i en un 27,5% no eren unitats familiars. En el 18,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,97 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,46.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 36,1% tenia menys de 18 anys, un 7% entre 18 i 24, un 39,7% entre 25 i 44, un 13,3% de 45 a 60 i un 3,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 121,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.125 $ i la renda mediana per família de 50.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.406 $ mentre que les dones 25.625 $. La renda per capita de la població era de 16.399 $. Entorn del 4,5% de les famílies i el 6,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bethel». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bethel». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Bandera de l'Iran

La bandera de l'Iran actual fou adoptada el 29 de juliol de 1980 i és un reflex dels canvis que va provocar la revolució islàmica. El disseny bàsic de la bandera, amb tres bandes horitzontals iguals, de color verd, blanc i vermell ha estat usat des de principis del segle xx.
A l'època imperial, el centre de la bandera portava el lleó, símbol de la força, que sostenia una espasa, símbol de l'islam, i el sol, símbol de l'antiga religió de l'Iran, el mitraisme. Després de la revolució i amb l'establiment de la república islàmica, s'hi va instal·lar un nou emblema que va substituir els atributs imperials. Aquest emblema és una versió estilitzada del mot Al·là. En efecte, les quatre llunes creixents s'assemblen a la forma escrita de déu en àrab i persa. Les cinc parts de l'emblema representen els cinc pilars de l'islam. A sota de l'espasa, a la part central, s'hi troba un taixdid que sembla una W. En àrab aquest símbol és usat per doblar una consonant, com per al mot Al·là. Per als autors aquest emblema té una forma de tulipa, símbol dels màrtirs, usat per recordar la gent morta per l'Iran. En efecte, és una creença antiga al país, fins i tot mitològica, que quan un home mor per la pàtria, una tulipa neix al lloc on és enterrat. L'emblema de l'Iran fou concebut per Hamid Nadimi i va ser aprovat per l'aiatol·là Ruhollah Khomeini el 9 de maig de 1980.
També es pot veure la semblança entre l'emblema de l'Iran amb el khandā, un símbol sikh que fa referència a armes blanques, com les espases i les dagues.
L'expressió estilitzada Al·lahu àkbar (الله اكبر), que significa "Déu és el més gran", apareix onze vegades a dalt i onze vegades a baix de la banda blanca, i simbolitza el dia de la revolució, que fou el 22 bahman (11 de febrer).
Els estàndards físics exactes de la bandera, la forma, l'emblema i a la regla algorítmica són descrits a la norma iraniana ISIRI 1.

## Altres banderes

* Bandera de l'Iran entre 1964 i 1980
* Bandera naval de l'Iran entre 1933 i 1980

## Referències

* ↑ (persa) http://www.isiri.org/std/1.htm Arxivat 2005-04-05 a Wayback Machine.
# Escala pitagòrica

L'escala pitagòrica va ser construïda pels pitagòrics quan van descobrir la consonància i la relació matemàtica senzilla entre la quinta i l'octava. L'escala pitagòrica de set notes té les freqüències següents:
Si es fa la freqüència del so de Do igual a 1, s'obté:
| Do | 1 | C |
| Re | 9/8=1,125 | D |
| Mi | 81/64=1,266 | E |
| Fa | 4/3=1,333 | F |
| Sol | 3/2=1,5 | G |
| La | 27/16=1,6875 | A |
| Si | 243/128=1,898 | B |
| Do | 2 | C |
Les notes de l'escala pitagòrica tenen freqüències de la forma: ${\frac {({\frac {3}{2}})^{n}}{2^{m}}}$,
on n i m són nombres enters.
L'escala pitagòrica té alguns problemes. Per començar alguns intervals no són consonants. Per exemple entre el Do i el Mi no hi ha una tercera major: (5/4). En segon lloc no hi ha cap parell de nombres enters n, i m, pels que: ${\frac {3^{n}}{2^{n}}}=2^{m}$, per la qual cosa un Do no té mai el doble exacte de la freqüència del do anterior. A vegades les notes són molt properes al múltiples simples de les notes més baixes. Per exemple, cada 12 notes, un Si# $({\frac {3}{2}})^{12}=129,75$, és molt semblant a $2^{7}=128$, per la qual cosa entre el Si# i el Do només hi ha una coma pitagòrica, és a dir:
${\frac {({\frac {3}{2}})^{12}}{2^{7}}}={\frac {3^{12}}{2^{19}}}=1,0136$
Els problemes de l'escala pitagòrica, de l'escala justa, i d'altres creades en el segle xvii i el XVIII no són greus si s'utilitzen per a executar les obres de cada època amb els temperaments propis de l'època. Quan la musica s'anirà fent més complexa, a nivell harmònic i tonal, aquests sistemes ja no podran satisfer les exigències d'afinació i a poc a poc s'anirà imposant el temperament igual, també conegut com l'escala temperada.

## Fonts

* La Convergència Harmònica - Morfogènesi dels acords i de les escales musicals. Llorenç Balsach, 1994. Clivis Publicacions. 92 pàgines. ISBN 84-85927-44-3
* J. Javier Goldáraz Gainza. Afinación y temnperamento en la música occidental. Alianza Editorial, Madrid 1992. ISBN 84-206-8558-5
* La Música i la Ciència en Progrés. Josep M. Mestres Quadreny, 2010. Arola Editors. 164 pàgines. ISBN 978-84-92839-62-9

## Bibliografia

* Gran Enciclopèdia de la Música, 8 volums. 3000 pàgines. Grup Enciclopèdia Catalana, 1999 a 2003.
* Diccionari (volum XIX) de la Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear. Col·lecció de 10 volums. Edicions 62, anys 2000 a 2003. ISBN 84-297-4700-1
# Pampero

El Pampero, en portuguès: Pampeiro, és el pas d'un front fred (vent fred amb ràfegues), provinents de l'Antàrtida, que bufa des del sud o el sud-oest de les pampes de l'Argentina i de l'Uruguai. En general, es produïx amb el pas d'un front fred, i sovint, és acompanyat de línies de tempesta i d'una ràpida i pronunciada baixada de la temperatura. Rep el nom de «Pampero húmedo» quan produïx pluges, «Pampero higiénico» quan va acompanyat de tempestes de pols i encara no ha plogut i «Pampero limpio», quan el vent és net de pols per efecte de la pluja.

## Fases
### Fase prèvia

    Comença a bufar per hores o díes el vent nord, càlid, la temperatura i la humitat van en alça. S'anomena també «prepampero».

### Fase d'aproximació i pas del Pampero

    Es produeix el màxim de temperatura i humitat, el vent nord canvia i prové del sud-oest o el sud.

### Fase final

    El vent Pampero bufa amb diferents intensitats.
El més freqüent és que els pamperos predominin durant els mesos d'hivern austral (des de finals d'abril a finals d'agost) i que siguin "secs", ja que acostumen a bufar des de l'Antàrtida en una diagonal que va des del quadrant sud-oest (SW) fins a les àrees anticiclòniques del nord-est, en tenir aquesta circulació precipiten la major part de la seva humitat en els vessants occidentals dels Andes patagons, per aquest motiu, encara que acostumen a provocar fronts freds i fins i tot temperatures nivals és poc comú que provoquin grans nevades
La diagonal eòlica del pampero es presenta com un front isotèrmic i això explica que diverses ciutats de l'Argentina força distanciades latitudinalment tinguin temperatures mitjanes molt semblants Buenos Aires, Córdoba, San Miguel del Tucumán. Les baixes tèrmiques en zones tropicals a causa del pampero són comunes tots els anys.

## Enllaços externs

* Sitio de Silvia Larocca
* Sitio de Meteorología fácil.
* Viento Pampero. Site del Servicio Meteorológico Nacional de l'Argentina. (castellà)
* Viento Pampero. Explicació del fenomen al blog del Servicio Meteorógico Nacional de l'Argentina. (castellà)