OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Marí Calbet

Antoni Marí Calbet (Eivissa, 1932 - Eivissa, 23 de novembre de 2023) fou un metge i polític eivissenc, pare de la també política Virginia Marí i germà d'Alonso Marí Calbet.
Llicenciat en medicina a la Facultat de Medicina de València. El 1958 cursà estudis a l'Institut de Medicina Tropical Príncep Leopold II d'Anvers (Bèlgica) i el 1959 anà a treballar al Congo, aleshores sota l'administració belga. En aquelles terres va fer una encomiable tasca d'assistència sanitària pràcticament sense mitjans, que va continuar quan el país aconseguí la independència amb un projecte de vacunació contra la pigota.
El 1970 entrà a la Seguretat Social com a cap del Servei de Tocoginecologia, on exercí fins al 1983, any en què demanà excedència per dedicar-se a la política. El 1979 es presentà com a candidat al Consell Insular d'Eivissa i Formentera (època preautonòmica) en les llistes d'independents amb el suport de l'Aliança Popular i va ser nomenat conseller de Sanitat i Assumptes Socials, a més de formar part del Consell General Interinsular. Fou el president del Consell Insular d'Eivissa i Formentera pel Partit Popular de Balears entre el 1987 i el 1999.
A les eleccions de 1999, tornà a presentar-se i passà a cap de l'oposició durant el Govern del Pacte Progressista. Aquest mateix any acabà l'excedència com a metge de la Seguretat Social i es va jubilar. Deixà la política activa el maig de 2003. El 2007 va rebre el Premi Ramon Llull.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Marí Calbet, Antoni
* 1 2 Balears, A. R. A. «Mor Antoni Marí Calbet, expresident del Consell d'Eivissa i Formentera», 24-11-2023. [Consulta: 8 desembre 2023].
* 1 2 «Fallece Antoni Marí Calbet, expresidente del Consell de Ibiza» (en castellà), 23-11-2023. [Consulta: 8 desembre 2023].

## Bibliografia

* PIÑA, José Manuel (2002): Antoni Marí Calbet, memòries d'un polític eivissenc. Genial Edicions, Eivissa.
# Trastorn encefàlic

Un trastorn encefàlic és una condició congènita causada per danys o desenvolupament anormal del sistema nerviós de gemmació o germinació. "Cefàlic" és un terme que vol dir "cap" o "extrem superior del cos". Congènit significa que el trastorn es presenta usualment abans del naixement. Alguns tipus de trastorns encefàlics són la lissencefàlia l'oxicefàlia o la plagiocefàlia.
Els trastorns encefàlics no són causats necessàriament per un sol factor, sinó que poden ser provocats per condicions hereditàries o genètiques o per exposicions ambientals durant l'embaràs, tals com medicaments que la mare hagi pres, infecció maternal o exposició a radiacions. Alguns trastorns encefàlics ocorren quan les sutures cranials (els entroncaments fibrosos que connecten els ossos del crani) s'uneixen prematurament. La majoria dels trastorns encefàlics són causats per un problema que ocorre en les primeres etapes del desenvolupament del sistema nerviós fetal.
El sistema nerviós humà es desenvolupa a partir d'una capa petita i especialitzada de cèl·lules situades en la superfície de l'embrió. En les primeres etapes del desenvolupament, aquesta capa de cèl·lules forma el tub neural, un embolcall estret que es tanca entre la tercera i quarta setmana de l'embaràs per a formar el cervell i la medul·la espinal de l'embrió. Quatre processos principals són responsables del desenvolupament del sistema nerviós:
* la proliferació cel·lular, un procés en el qual les cèl·lules nervioses es divideixen per a formar noves generacions de cèl·lules;
* la migració cel·lular, un procés en el qual les cèl·lules nervioses es mouen des del seu lloc d'origen fins al lloc on estaran la resta de la vida;
* la diferenciació cel·lular, un procés durant la qual les cèl·lules adquireixen característiques individuals; i
* la mort cel·lular, un procés natural en el qual les cèl·lules moren.
Els danys al sistema nerviós en desenvolupament són una causa important de trastorns crònics i incapacitats i, de vegades, de la mort d'infants, nens i fins a adults. Els danys soferts pel sistema nerviós en desenvolupament poden afectar la ment i el cos en graus que varien enormement. Moltes incapacitats són suficientment lleus i permeten que els pacients afectats puguin actuar independentment en la societat. Unes altres no ho són. Alguns infants, nens i adults moren. Uns altres queden completament incapacitats i una població encara més gran queda parcialment incapacitada, funcionant bastant per sota de la capacitat normal durant tota la vida.

## Enllaços externs

* Holoprosencephaly a JPGM
* Cephalic Disorders Information Page Arxivat 2018-10-04 a Wayback Machine.
# Bandera d'Irlanda

La bandera d'Irlanda (en irlandès: An Bhratach Náisiúnta), igualment coneguda com la tricolor irlandesa, és la bandera nacional de la República d'Irlanda. Fou adoptada com la bandera de l'Estat Lliure Irlandès a partir de la seva creació el 1922. Fou confirmada com a bandera oficial en la constitució de desembre de 1937.

## Història

L'ús dels tres colors és atestat des de 1830, quan els patriotes irlandesos festejaven el retorn de la tricolor a França després de la revolució de 1830. La bandera en la seva disposició actual fou desenvolupada el 1848 pel moviment Jove Irlanda. Fou hissada a diversos llocs de Dublín durant la insurrecció de Pasqua de 1916. Quan Irlanda esdevingué república va restar com a bandera oficial el 1949.
Fou una bandera prohibida durant molt de temps en els sis comtats del nord, sota sobirania britànica. La tricolor era vista com una bandera nacional de tota Irlanda, d'aquí que els nacionalistes nord-irlandesos la utilitzessin.

## Disseny

La bandera irlandesa tricolor presenta tres bandes verticals de la mateixa mida, de color verd, blanc i taronja (des del pal). El disseny es va inspirar en les banderes de França i Terranova.

### Els tres colors

| Codi | Verd | Blanc | Taronja |
| Pantone | 347 | White | 151 |
| Triplet hexadecimal | #169B62 | #FFFFFF | #FF883E |
| RGB | 22/155/98 | 255/255/255 | 255/136/62 |
| CMYK | 86/0/37/39 | 0/0/0/0 | 0/47/76/0 |

### Simbologia

Cada color representa una idea diferent:
* Verd, el color emblemàtic del moviment catòlic d'alliberament nacional.
* Blanc, símbol de pau entre les dues comunitats.
* Taronja, Commemora la decisiva victòria del rei anglès Guillem III (que era protestant i de la casa d'Orange-Nassau) sobre els catòlics de Jaume II d'Anglaterra, a la batalla del Boyne.

## Referències

* ↑ Pantone Uncoated 347 U
* ↑ Pantone Uncoated 151 U
# Bar Resolis

El Bar Resolis és un establiment situat al carrer de la Riera Alta, 22 de Barcelona, catalogat com a d'interès paisatgístic (categoria E3).

## Descripció

A la dreta s'obre el pas cap al carrer d'en Picalquers, on el local té la façana lateral. A l'entrada, flanquejant l'obertura, hi ha dos plafons de fusta motllurada amb anuncis sobre l'activitat del local, en uns caràcters esgrafiats sobre vidre. El tancament està format per tres fulls batents plegables de fusta i de vidre, amb la porta a un dels costats. Aquests estan formats per un sòcol massís damunt del qual hi ha la vidriera i una zona alta on s'insereix un òcul el·líptic de vidre de color. Ocupant gran part de l'amplada del local, hi ha un calaix de fusta aplacat a la façana anunciant el nom de l'establiment amb caràcters plastificats damunt un fons de plàstic transparent il·luminat interiorment. A la façana lateral hi ha també una gran finestra allargada sense decoració.
Respecte a l'interior, destaca el moble boteller del darrere de la barra amb prestatges, una vitrina i grans miralls amb un remat ondulat.

## Referències

* ↑ «Bar Resolís». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Bar Resolis». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Cogomina lila

La cogomina lila (Lepiota lilacea), es un bolet d'aspecte molt similar a la cogomina (Lepiota cristata), però disposa d'un anell el revers del qual és de color gris violaci.

## Taxonomia

Va ser descrita per Giacomo Bresadola l'any 1892, sobre un material collit a Itàlia.

## Iconografia

Giacomo Bresadola (1927): Iconographia Mycologica

## Descripció

Bolet més aviat menut; barret
Barret: de 2 a 3,5 cm de diàmetre. Convex en forma de campana i plana. Al principi és violeta-violet, després fuliginosa o dividida en escates de color gris-marró.
Fulles: dentades, força amples, denses, campaniformes, amb folíols. Blanc, amb una vora flocosa.
Pàgines d'escot: pàgines amb un escot petit just abans d'arribar al peu de pàgina.
Cama: de 2 a 4 cm d'alçada i de 0,2 a 0,3 cm de gruix. Lila o vermell vi, sobretot a la base. Anell membranós, en forma de collaret, erecte, blanc per sobre de l'anell i violeta-enfosquit per sota.
Carn: Blanca, amb taques liles is characterised by its small cap (up to 36 mm broad), with a dark purple disc, and its distinct annulus. Its spores do not turn reddish-brown under Melzer's reagent (are non-dextrinoid).

## Hàbitat

A l'estiu i a la tardor. En llocs herbats.

## Distribució geogràfica

s'ha citat a Catalunya, País Valencià i Mallorca.

## Espècies semblants

Amb Lepiota cristata , el seu anell no té la cara fosca, és de mida més petita i no té cap casquet acampanat.

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia. II. El Papiol: Editorial Efadós, 2022. ISBN 978-84-18243-12-7.
* 1 2 3 4 Laessøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of temperate Europe. Princeton Oxford: Princeton University Press, 2019. ISBN 978-0-691-18037-3.
* ↑ Bresadola, Giacomo «Lepiota lilacea». Fungi tridentini, 2(8-10), 1892, pàg. 3 (133 ).
* ↑ Bresadola, Giacomo «Lepiota lilacea». Iconographia Mycologica (Amanita, Lepiota, Schulzeria, Armillaria p. p.), 1, 1927, pàg. TAB XXXIX, 1.
* 1 2 Knudsen, Henning; Vesterholt, Jan. Funga Nordica: agaricoid, boletoid and cyphelloid genera. Copenhagen: Nordsvamp, 2008. ISBN 978-87-983961-3-0.
* ↑ Llistosella, Jaume. «Mòdul Fongs. Banc de Dades de Biodiversitat de Catalunya». Generalitat de Catalunya i Universitat de Barcelona..
* ↑ Siquier, José L; Salom, Joan Carles. Catálogo de Hongos y Mixomicetos de las Islas Baleares. Micobalear,CB.
# Tümlauer-Koog

Tümlauer-Koog (danès Tumlaus Kog) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Eiderstedt, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba a l'oest de la península d'Eiderstedt, entre la Badia de Tümlauer i Sankt Peter-Ording.
# Joanjo Garcia Navarro

Joanjo Garcia Navarro (València, 1977) és un escriptor del barri d'Orriols de la ciutat de València. Va exercir com a professor d'ensenyament secundari. Ha col·laborat amb els mitjans de counicació L'Accent, Vilaweb, i Enderrock, entre d'altres. Va començar la seua carrera com a novel·lista l'any 2012 amb Quan caminàrem la nit, obra que va rebre el XVIII Premi Enric Valor de Novel·la en Valencià que concedeix la Diputació d'Alacant. També ha col·laborat com a lletrista amb Borja Penalba, Mireia Vives o Miquel Gil.

## Obra

* 2013: Quan caminàrem la nit, XVIII Premi Enric Valor de Novel·la en Valencià
* 2015: Aquell agost amb punt final
* 2015: Tota la terra és de vidre, XXVII Premi de Narrativa «Antoni Bru»
* 2015: El temps és mentida, XXVII Premi de Novel·la Ciutat d'Alzira
* 2016: Arribarà el dematí
* 2018: La pornografia de les petites coses (Sembra Llibres)
* 2018: Heidi, Lenin i altres amics, Premi València de narrativa de la Institució Alfons El Magnànim
* 2019: Insurrectes de res.
* 2020: Quan s'apague la llum
* 2021: Els adeus del Jaguar, Premi Bancaixa de narrativa juvenil
* 2022: El fantasma de Quiríac

## Referències

* 1 2 «Arribarà el dematí, la nova novel·la de Joanjo Garcia». laccent.cat. [Consulta: 21 novembre 2016].
* ↑ «Joanjo García gana el premio Enric Valor de novela en valenciano con una obra ambientada en el 23-F». Europa Press, 28-03-2013. [Consulta: 9 novembre 2016].
* ↑ «Joanjo Garcia: “En termes sociològics, encara vivim en el franquisme”». Núvol.
* ↑ Martí i Casanova, Joan-Carles. «Joanjo Garcia. Tota la terra és de vidre». Núvol, 27-12-2015. [Consulta: 2 abril 2022].
* ↑ Garcia, Alfons «Una novela que denuncia la pasividad ante la violencia machista gana el Ciutat d´Alzira». Levante-EMV.com, 14-11-2015.
* ↑ Miró, Francesc. «Escriure és la meua forma de militància política». eldiario.es. [Consulta: 5 juliol 2019].
* ↑ «Joanjo Garcia ens presenta la novel·la "Els adeus del Jaguar"». TV3, 17-09-2021. [Consulta: 2 abril 2022].
# Melixiku

Melixiku o Meli-Šiḫu, o també Melixipak (Meli-Šipak) va ser un rei cassita de Babilònia. Va succeir a Adadxumausur cap a l'any 1188 aC i va regnar uns quinze anys.
El problema de la successió a Babilònia, que reclamaven els reis elamites igihàlquides, semblava que havia de quedar superat per l'ascens al poder d'una nova dinastia, els sutrúquides. Una germana de Melixiku es va casar amb Sutruk-Nakhunte, el segon rei elamita sutrúquida, que va regnar potser del 1185 aC al 1155 aC. Però durant el seu regnat o en el del seu fill i successor Mardukaplaiddina, el rei Sutruk-Nahhunte, que probablement va ser qui va escriure una carta a un rei no esmentat de Babilònia (conservada al Museu de Berlín) reclamant el tron, va dirigir les primeres expedicions a Mesopotàmia. Per les inscripcions se sap que va saquejar Akkad, Babilònia i Eixnunna, de la darrera de les quals es va emportar les estàtues de Manixtusu, i va portar a Susa el codi d'Hammurabi i l'Estela de Naram-Sin
Durant el seu regnat, Melixiku va fer nombroses donacions de terres i va dessecar uns terrenys pantanosos vora de l'anomenat Canal Reial. Aquests terrenys van quedar lliures d'impostos i cap dirigent del districte no les podia creuar. El va succeir el seu fill Mardukaplaiddina.

## Referències

* ↑ Cassin, Elena (et al.) (comp.). Los imperios del Antiguo Oriente II: el fin del segundo milenio. Madrid: Siglo XXI, 1979, p. 26. ISBN 8432300411.
# Caixin

Caixin Media (财新传媒; pinyin: Cáixīn Chuánméi; lit. 'Nova Fortuna') és un grup de mitjans xinès amb seu a Pequín conegut pel periodisme empresarial i d'investigació.
La seva fundadora és Hu Shuli, antiga Knight Fellow en periodisme a la Universitat de Stanford i doctora honoris causa de la Universitat de Princeton. Anteriorment, Hu va fundar la revista Caijing. Yang Daming actua com a editor adjunt i Wang Shuo és l'editor en cap. La part empresarial està encapçalada per Zhang Lihui com a president executiu.
La seu es troba a Sanlitun SOHO (三里屯SOHO) al districte de Chaoyang, Pequín. També hi ha oficines al districte de Xuhui, Shangai i Quarry Bay, Hong Kong.

## Referències

* ↑ «Caixin (Media) Global | Global Studies». sgs.stanford.edu. Arxivat de l'original el 26 April 2019. [Consulta: 26 abril 2019].
* ↑ «A Chinese magazine fights a battle royal». , 08-06-2017.
* ↑ «财新传媒人事调整 王烁出任总编辑». Caixin. Arxivat de l'original el 30 March 2019. [Consulta: 30 març 2019].
* ↑ Caixin Conference. «Caixin Summit». Caixin, 20-11-2018. Arxivat de l'original el 16 March 2019. [Consulta: 20 novembre 2018].
* ↑ «"2018国际投资论坛"在京成功举办-和讯网». m.hexun.com. Arxivat de l'original el 30 March 2019. [Consulta: 30 març 2019].
* ↑ «财新-工银国际2019全球经济开放与展望高峰论坛_会议频道_财新网». Caixin. Arxivat de l'original el 29 March 2019. [Consulta: 29 març 2019].
# Antonio Costa Costa

Antoni Costa Costa (Sant Antoni de Portmany, Eivissa, 1976) és un polític eivissenc, doctor en Economia, Vicepresident i Conseller d'Economia, Hisenda i Innovació del Govern de les Illes Balears,
És Diplomat en Ciències Empresarials, llicenciat en Economia i màster en Hisenda Pública, Sistema Impositiu i Procediments tributaris, màster en Hisenda Autonòmica i local, i Doctor en Economia en tots els casos per la Universitat de les Illes Balears. Ha exercit professionalment com a professor del Departament d'Economia Aplicada de la Universitat de les Illes Balears.
En l'àmbit polític va exercir la Direcció General de Pressupostos i Finançament del Govern de les Illes Balears entre 2011 i 2015 en el Govern de Jose Ramón Bauzà.
A les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2019, encapçalava la llista del Partit Popular per la circumscripció d'Eivissa, ocupant el càrrec de cap de l'oposició des del juny de 2021 i portaveu del Partit Popular al Parlament de les Illes Balears, després de la renúncia a l'acta de diputat de Gabriel Company.
A les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2023, encapçalava novament la llista del Partit Popular per la circumscripció d'Eivissa, revalidant l'acta de diputat. El 10 de juliol de 2023 va ser presentat com a Vicepresident del Govern de les Illes Balears, així com Conseller d´Economia, Hisenda i Innovació, amb les funcions de portaveu de l'executiu autonòmic.

## Referències

* 1 2 «Margalida Prohens anuncia els nous consellers del Govern, en el qual es combina "l’experiència en l’Administració i en el sector privat"». [Consulta: 12 juliol 2023].
* ↑ Balears, Universitat de les Illes. «Dr. Antonio Costa Costa - Contacta con el personal de la UIB - Universitat de les Illes Balears» (en castellà). [Consulta: 12 juliol 2023].
* ↑ «Antoni Costa: «Pondremos los intereses de los ibicencos por delante de quien haga falta»» (en castellà), 24-05-2019. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ «Antoni Costa podría encabezar la lista del PP de Ibiza al Parlament» (en castellà), 08-01-2019. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ «webGTP 3.1». [Consulta: 12 juliol 2023].
* ↑ «Biel Company firma su renuncia como diputado del Parlament» (en castellà), 26-08-2021. [Consulta: 12 juliol 2023].
* ↑ «BOIB, butlletí oficial». [Consulta: 12 juliol 2023].
# Fàbrica Letona

La fàbrica Letona era un conjunt fabril situat als carrers de Pujades, Joan d'Àustria i Pallars del Poblenou de Barcelona, del qual només es conserva l'edifici principal, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Va ser projectada el 1955 per l'arquitecte Josep Soteras i Mauri i l'enginyer industrial Francesc Espiau per a la societat anònima Letona. Estava equipada amb maquinària moderna importada dels Països Baixos, que posteriorment també van adoptar altres centrals lleteres espanyoles.
Amb l'entrada en concurs de creditors de l'empresa (que des del 2009 adoptà el nom Cacaolat) el 2011, i el trasllat posterior de la producció a Santa Coloma de Gramanet, la fàbrica va quedar en desús. Actualment, hi ha en marxa un projecte per a construir-hi habitatges.

## Descripció

És un conjunt d'edificacions de diferents alçades (entre tres i cinc plantes) que ocupen gairebé les dues terceres parts d'una illa del Pla Cerdà. Hi destaca l'edifici principal amb façana al carrer de Pujades, de planta baixa i dos pisos. La composició és a base de franges horitzontals de travertí combinades amb franges de finestres metàl·liques, únicament trencada a la banda dreta de la planta baixa, on queden al descobert els pilars metàl·lics de l'estructura.
Al coronament hi ha els rètols «letona» i «Cacaolat» amb grans lletres de color blau i groc, que li proporcionen una imatge molt singular.

## Referències

* 1 2 3 4 «S.A. Letona». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 «La decrèpita fàbrica de Letona del Poblenou, a subhasta». Tot Barcelona, 29-04-2022.
* ↑ Perarnau i Llorens, Jaume «Cacaolat. El batut català que va ser pioner al món». Eix. Cultura industrial, científica i tècnica, 8, 2019, pàg. 60-63.
* ↑ «Letona SA». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Marc Viader i Bas
* Torre Viader
* Granja M. Viader
* Granja Viader

## Enllaços externs

* «Fàbrica Letona». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Cal Mandri (Sarrià)

Cal Mandri. o casa Josepa Rossell, és un edifici situat al carrer Major de Sarrià, 173, al barri de Sarrià de Barcelona. Està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

El 1855, Francesc Mandri Castellet va adquirir una antiga masia, que es coneixeria com Cal Mandri. El 1888, Francesc de Paula Mandri Dezo i la seva dona Josefa Rossell i Bages encarregaren a l'arquitecte Enric Sagnier la construcció d'un habitatge unifamiliar sobre els fonaments de la masia, acabant l'obra, d'estil neomodernista, el 1910.
El matrimoni no va tenir descendència i la casa va ser heretada per la família Beltran, nebots dels Mandri. El bisbe Josep Torras i Bages, cosí de Josepa Rossell, hi va viure durant un temps. El 1949 la va comprar Concepció Masó Golferichs, que encarregà a l'arquitecte Francesc de Paula Riera Clariana la remodelació de l'interior, per fer-hi cinc habitatges.

## Descripció

És un habitatge unifamiliar entre mitgeres, amb un pati lateral i un extens jardí (la finca té una superfície de 4.230 m²), que arriba fins al torrent de les Monges, actual parc de Joan Reventós. Hi destaca la torre potent que presideix l'angle nord de l'edifici, tot flanquejant l'accés al jardí. La coberta, amb teules de colors verd i vermell, té gran alerons. A la façana, decorada amb esgrafiats als guardapols de les finestres, destaca una balconada de pedra amb motius florals i una tribuna. Els baixos estan revestits amb pedra natural, a manera de sòcol.
Al jardí hi ha una capella, probablement obra també de Sagnier. Els jardins van ser dissenyats per Jordi Jové i Permanyer imitant l'estil eclèctic de l'arquitecte i paisatgista Nicolau Rubió i Tuduri. A principis del segle XX tenien un aspecte esplendorós, però actualment estan naturalitzats. Hi apareixen escuts amb certa simbologia maçònica.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Josefa Rossell». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Cal Mandri (Casa Josefa Rosell)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ de Oleza, Jaume «La torre de Cal Mandri, una de les obres excel·lents de l’arquitectura d’Enric Sagnier». El Jardí, 19-05-2020.
* 1 2 3 Tort, Maria Josep «Els jardins de cal Mandri a Sarrià: ruralitat, ostentació i decadència». El Jardí, 25-02-2023.
* 1 2 de Oleza i Roncal, 2023.

## Bibliografia

* de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 118. ISBN 978-84-09-55644-1.

## Enllaços externs

* «Cal Mandri (Casa Josefa Rosell)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Antonio Jesús Vázquez Muñoz

Antonio Jesús Vázquez Muñoz, conegut futbolísticament com a Jesús Vázquez (nascut el 18 de gener de 1980 a Santa Olalla del Cala, Huelva), és un exfutbolista andalús, que jugava com a migcampista.
Va jugar 382 partits de Segona Divisió i va marcar 34 gols en 12 temporades, representant principalment el CD Tenerife i el Recreativo (quatre anys cadascun). Va sumar 105 aparicions a La Lliga en una carrera sènior de 19 anys, amb el segon club així com amb el Deportivo de La Coruña. Va jugar amb el Recreativo de Huelva la major part de la seva carrera esportiva, essent el jugador que més vegades ha defensat la camiseta del Recreativo en tota la seva història. Actualment és president del Recreativo de Huelva.

## Referències

* ↑ BDfutbol Llista dels jugadors amb més partits del Recreativo, consultat a l'octubre de 2022
* ↑ «Jesús Vázquez, nuevo presidente del Recreativo de Huelva», 19-06-2023. [Consulta: 19 juny 2023].

## Enllaços externs

* Antonio Jesús Vázquez Muñoz a BDFutbol
* Antonio Jesús Vázquez Muñoz, Fitxa a Soccerway
# Damnonis

Els damnonis (llatí Damnonii) foren un poble celta d'Escòcia que esmenta Claudi Ptolemeu. Es coneixen els pobles de la vora: al sud-oest tenien els Selgoves; al nord-oest als Novantes (que tenien quatre ciutats principals: Carbantorigum, Uxelum, Corda i Trimontium); al nord els Gadenis; al sud els Votadins (amb les ciutats de Curia i Bremenium); i al nord-est tenien als Epidis. Ptolemeu els esmenta també com a Damnonis.
Les principals ciutats dels damnis foren Colania, Vanduaria, Coria, Alauna, Lindum i Victoria. El nom de damnonis apareix a una inscripció a Carvoran (una estació al Vallum, esmentada com Magna a Notitia Imperium) on s'esmenta una Civitas Dumni i una Civitas Dumnoni, sens dubte la mateixa.

## Referències

* ↑ Smith, William George. Dictionary of Greek and Roman geography (en anglès). William George Smith, 1854, p.441-442.