OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bromeliàcies

Les bromeliàcies (Bromeliaceae) formen una família de plantes amb flor. Algunes de les plantes d'aquesta famíla reben el nom popular de bromèlies. A les bromeliàcies, pertany la pinya tropical o ananàs (Ananas comosus). Els gèneres i espècies d'aquesta família són originaris de llocs de climes tropical i subtropical d'Amèrica. No hi ha arbres dins aquesta família, l'espècie més grossa (del gènere Puya) fa uns 4 metres. Hi ha moltes espècies epífites, és a dir, que creixen sobre altres plantes, però també n'hi ha que creixen sobre terra. Moltes bromeliàcies poden emmagatzemar aigua en un dipòsit format per les seves fulles i hi ha espècies suculentes que creixen en climes desèrtics i subdesèrtics.

## Gèneres

* Abromeitiella Mez
* Acanthostachys Klotzsch
* Aechmea Ruiz i Pav.
* Ananas Mill. - Inclou la pinya tropical.
* Andrea Mez
* Androlepis Brongn ex Houllet
* Araeococcus Brongn
* Ayensua L.B.Sm.
* Billbergia Thunb.
* Brewcaria L.B.Sm., Steyerm. i H.Rob
* Brocchinia Schult.f.
* Bromelia L.
* Canistrum E.Morren
* Catopsis Griseb.
* Connellia N.E.Br.
* Cottendorfia Schult.f.
* Cryptanthus Otto i A.Dietr.
* Deuterocohnia Mez
* Disteganthus Lem.
* Dyckia Schult.f.
* Encholirium Mart. ex Schult.f.
* Fascicularia Mez
* Fernseea Baker
* Fosterella L.B.Sm.
* Glomeropitcairnia Mez
* Greigia Regel
* Guzmania Ruiz i Pav.
* Hechtia Klotzsch
* Hohenbergia Schult.f.
* Hohenbergiopsis L.B.Sm. i Read
* Lindmania Mez
* Lymania Read
* Mezobromelia L.B.Sm
* Navia Schult.f.
* Neoglaziovia Mez
* Neoregelia L.B.Sm.
* Nidularium Lem.
* Ochagavia Phil.
* Orthophytum Beer
* Pitcairnia L'Her.
* Portea K. Koch
* Pseudaechmea L.B.Sm. i Read
* Pseudananas Hassl. ex Harms
* Puya Molina
* Quesnelia Gaudich.
* Ronnbergia E.Morren i Andre
* Steyerbromelia L.B.Sm
* Streptocalyx Beer
* Tillandsia L.
* Vriesia Lindl.
* Werauhia J.R.Grant
* Wittrockia Lindm.

## Referències

* ↑ «bromèlia». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.

## Enllaços externs

* LUTHER, H. E. (2002) An Alphabetical List of Bromeliad Binomials Arxivat 2008-12-17 a Wayback Machine. The Marie Selby Botanical Gardens, Sarasota, Florida, EUA. Published by The Bromeliad Society International.
* Bromeliaceae Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine. in L. Watson and M.J. Dallwitz (1992 onwards). The families of flowering plants: descriptions, illustrations, identification, information retrieval. Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine. Published by Delta-intkey Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine. (2002-06-18).
* The Bromeliad Society International.
* Puya raimondii photos Arxivat 2004-06-05 a Wayback Machine..
# Doleromyrma darwiniana

Doleromyrma darwiniana és una espècie de formiga pertanyent a la subfamília Dolichoderinae, i l'única espècie coneguda del gènere Doleromyrma. És originària d'Austràlia, i introduïda a Nova Zelanda.

## Subespècies

Doleromyrma darwiniana té dues subespècies:
* Doleromyrma darwiniana fida
* Doleromyrma darwiniana leae

## Referències

* 1 2 «BioLib: Biological library». [Consulta: 12 octubre 2023].
# Vermilingües

Els vermilingües (Vermilingua) constitueixen un subordre de mamífers, coneguts per la seva dieta a base de formigues i tèrmits. Conjuntament amb els peresosos, comprenen l'ordre dels pilosos.

## Classificació

ORDRE PILOSA
* Subordre Folivora (peresosos)
* Subordre Vermilingua
** Família Cyclopedidae
*** Gènere Cyclopes
**** Cyclopes didactylus
** Família Myrmecophagidae
*** Gènere Myrmecophaga
**** Myrmecophaga tridactyla (ós formiguer)
*** Gènere Tamandua
**** Tamandua mexicana (Tamàndua septentrional)
**** Tamandua tetradactyla (Tamàndua meridional)
# Tal·lòfit

Els tal·lòfits són els organismes pluricel·lulars que no tenen una diferenciació cel·lular en arrels, fulles ni tija, sinó un cos vegetatiu poc diferenciat anomenat tal·lus on totes les cèl·lules son semblants en forma i funció. Són tal·lòfits les algues, fongs, líquens i els briòfits.
# Guillem Montagut Marqués

Guillem Montagut i Marqués (Matadepera, 6 de novembre del 1970) és un polític català, alcalde de Matadepera des del 2023.

## Biografia

Montagut va viure fins als 20 anys a Can Solà del Racó. Va formar-se com a tècnic agropecuari i tècnic agroalimentari a Caldes de Montbui. Des del 1992 es dedica al sector serveis.
Ha estat vinculat des de jove a grups i associacions locals. El 1990 va fundar i entrar als Bombers Voluntaris de Matadepera, i va ser-ne el cap del 2000 al 2007. Des dels 15 anys ha col·laborat amb l'Agrupació de Defensa Forestal. Ha estat vinculat als Amics del Teatre de Matadepera, i del 2018 al 2022 va ser president de la Germandat de Sant Sebastià.

## Trajectòria política

El 2022 va crear la plataforma veïnal Som Matadepera. Des de l'entitat va impulsar accions com recollides de signatures per ampliar les places d'educació infantil al municipi, reclamacions per millorar el servei d'aigua o peticions per l'ampliació de l'atenció pediàtrica al CAP de Matadepera.
El mes de gener del 2023, l'entitat va anunciar que es presentaria a les eleccions municipals com a agrupació d'electors, amb Montagut com a alcaldable, i acompanyat, segons el partit, de persones "de tots els barris i edats" de Matadepera. Entre les prioritats que marcava la candidatura, hi havia la millora de la mobilitat, l'acostament a la independència energètica, el reforç de les instal·lacions esportives, la dinamització de l'economia local, la seguretat, l'accés a l'habitatge i la promoció de l'oci.
A les eleccions del 28 de maig, la candidatura va guanyar les eleccions, superant Junts, Suma't Matadepera i Esquerra Republicana. L'agrupació va obtenir 1.464 vots, el 34,23% dels vots vàlids, i cinc regidors. El 17 de juny, al ple d'investidura, Montagut va ser escollit nou alcalde de Matadepera amb el suport dels regidors de la seva candidatura i el de la regidora d'Esquerra Republicana de Catalunya. El mes de juliol va signar un acord per governar conjuntament amb ERC i amb Junts.

## Referències

* 1 2 «Alts càrrecs, personal directiu i càrrecs eventuals - Ajuntament de Matadepera». [Consulta: 26 abril 2024].
* ↑ Ajuntament de Matadepera. «Guillem Montagut, nou alcalde de Matadepera», 17-06-2023. [Consulta: 26 abril 2024].
* 1 2 Trenchs, Judit. «Guillem Montagut: “Si m’han de recordar, que sigui per honest”». Diari de Terrassa, 27-07-2023. [Consulta: 26 abril 2024].
* 1 2 «Som Matadepera». [Consulta: 26 abril 2024].
* 1 2 Diari de Terrassa. «SOM Matadepera es presenta a les eleccions municipals». Diari de Terrassa, 27-01-2023. [Consulta: 26 abril 2024].
* ↑ Casas, Marta; Mira, Anna. «Una candidatura independent supera l'espai postconvergent a Matadepera». Nació Digital, 29-05-2023. [Consulta: 26 abril 2024].
* ↑ 3Cat. «Resultats eleccions municipals 2023 a Matadepera - 324». [Consulta: 26 abril 2024].
* ↑ Terrassa, Diari de. «Som-hi governarà amb Junts i ERC a Matadepera», 17-07-2023. [Consulta: 26 abril 2024].
# Al-Julanda ibn Massud ibn Jàfar ibn al-Julanda

Al-Julanda ibn Massud ibn Jàfar ibn al-Julanda fou el primer imam ibadita d'Oman.
Era el cap dels Azd ibadites i en temps del califa Marwan II va donar suport a Abd-Al·lah ibn Yahya conegut com a Tàlib al-Haqq, que fou derrotat el 747. El 749 aprofitant l'enfonsament de la dinastia omeia i la pujada dels abbàssides, es va fer elegit imam independent a Oman. El 751 una expedició enviada pel califa as-Saffah a les ordes de Khàzim ibn Khuzayma at-Tamimí va ocupar la península de Djazirat Ibn Kawan en poder dels sufrites, els quals es van refugiar a Oman on foren derrotats per al-Djulanda. Però quan Khazim va entrar a Oman els ibadites van refusar reconèixer As-Saffah i llavors, després de forta resistència, foren derrotats. L'imam va morir en la lluita (751/752).

## Bibliografia

* Salil ibn Razik, History of the Imans and Shaiks of Oman from AD 661-1856, traducció del Reverend George Percy Badger, Londres, 1871
* Arafat, W. "al-Ḏj̲ulandā." Encyclopédie de l'Islam. Brill Online, 2016. Referència. 21 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopedie-de-l-islam/al-djulanda-SIM_2110>
# Thérèse

Thérèse és una òpera (drama musical) en dos actes amb música de Jules Massenet i llibret en francès de Jules Claretie. Es va estrenar a l'Òpera de Montecarlo el 7 de febrer de 1907.

## Personatges

| Personatge | Tessitura | Repartiment de l'estrena a Montecarlo (7 de febrer de 1907) Director: Léon Jehin |
| Thérèse Thorel | mezzosoprano o contralto | Lucy Arbell |
| André Thorel, el seu marit | baríton | Hector Dufranne |
| El marquès Armand de Clerval | tenor | Édouard Clément |
| Morel, porter | baix | Chalmin |
| Un oficial | | Gluck |

## Àries destacades

* Acte 2 - Thérèse: Jour de juin, jour d'été

## Enllaços externs

* Notes, discografia i llibret (francès / espanyol) a Kareol
Òperes de Jules Massenet :
Don César de Bazan (1872)
Le Roi de Lahore (1877)
Hérodiade (1881)
Manon (1884)
Le Cid (1885)
Esclarmonde (1889)
Le Mage (1891)
Werther (1892)
Thaïs (1894)
Le Portrait de Manon (1894)
La Navarraise (1894)
Sapho (1897)
Cendrillon (1899)
Grisélidis (1901)
Le Jongleur de Notre-Dame (1902)
Chérubin (1905)
Ariane (1906)
Thérèse (1907)
Bacchus (1909)
Don Quichotte (1910)
Roma (1912)
Panurge (1913)
Cléopâtre (1914)
Amadis (1922) :
# Nigromant d'Endor

La nigromant d'Endor és un personatge que apareix en els Llibres de Samuel, de la Bíblia.
Saül, el primer rei d'Israel, estava en guerra contra els filisteus i es trobava en una situació desesperada, acorralat també pels seus enemics polítics. Atemorit, no sabia com actuar i Jehovà no contestava els seus precs. Havia fet desterrar d'Israel els nigromants i endevins per ajustar-se a la llei de Déu, però, contravenint les seves pròpies normes, va decidir consultar una nigromant que actuava clandestinament, una pitonissa que vivia a Endor. Saül es disfressà i anà de nit, acompanyat per dos homes, a casa de la bruixa. L'endevinadora va fer prometre a Saül que no seria perseguida per la llei. Saül va demanar a la pitonissa que convoqués l'ombra de Samuel, el jutge i profeta ja mort (I Samuel, 28,5-25). Samuel va aparèixer del fons de la terra cobert amb un mantell de profeta i l'endevinadora va veure que el consultant era el rei Saül, però continuà amb la invocació perquè Saül tornà a prometre que no la perseguiria. Saül va exposar a l'aparició la seva situació. El profeta va respondre al rei que perdria el tron a mans de David i el regne a mans dels filisteus, perquè havia desobeït Déu en no haver fet la guerra contra els amalequites.
La profecia del fantasma de Samuel és en gran manera una repetició de les paraules de Samuel quan estava viu, en 1 Samuel 15. L'única informació nova és la profecia que Saül havia de morir "demà". I, tanmateix, si els esdeveniments dels capítols 1Sam.28-31 estan en ordre cronològic, Saül no va morir l'endemà, sinó al cap de tres dies, per donar temps als moviments de les tropes de David a arribar a Siclag "al tercer dia" 1Sam.30:1. En aquest cas l'única profecia nova, que va ser afegida per la bruixa, era en realitat incorrecta.
En la Septuaginta, la traducció grega de l'Antic Testament, la frase "una dona amb un esperit" (28,7) es tradueix com "un ventríloc". Orígenes, que analitzà el tema, deia que la veu del fantasma era, de fet, la de la dona.
Segons el Llibre de les cròniques, la tràgica mort de Saül i els seus va ser conseqüència dels seus pecats i també d'haver convocat els morts.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 264. ISBN 8481641618.
# Hidalgo (noble)

Hidalgo és un concepte espanyol, pròpiament castellà, i es refereix al noble que estava exempt del pagament de tributs. Des del segle vii es troben en la que més tard seria Castella els termes fijodalgo i fidalgo, d'on arriba a l'edat mitjana com hijodalgo i hidalgo. La paraula fidalgo es va mantenir en portuguès, encara que amb característiques distintes.
La característica fonamental n'era el caràcter de noblesa sense béns, però exempts de les càrregues i tributs que pagaven els plebeus (pecheros). A Astúries, els hidalgos van arribar a ser gairebé un 80% de la població. Per a ser reconegut com a hidalgo solariego, calia justificar que els quatre avis havien estat hidalgos. Els altres eren tractats de manera sovint despectiva i se'ls apartava dels actes socials i de participar en germanors. Aquests eren els recentment nomenats per algun servei o tasca i molts dels quals estudiaven a les universitats.
Al començament, el títol va sorgir com un reconeixement. Però al llarg dels anys, es va estendre en forma descontrolada i els monarques, en canvi d'algun benefici econòmic personal, nomenaven hidalgos a qui els resultava convenient. Fou amb l'arribada de la Il·lustració i els Borbons que va començar una reforma en profunditat de la hisenda pública, una de les quals fou la limitació d'aquest tipus de nomenaments, ja que en aquells dies més de mig milió de persones gaudia d'exempcions tributàries basades en aquest títol. Amb el pas del temps la figura es va anar diluint fins a desaparèixer per complet en el primer terç del segle xix.
El tractament d'hidalgo, originàriament propi de la corona de Castella, s'exportà a la resta de regnes hispànics amb l'arribada dels Borbons. A Mallorca, per exemple, durant la segona meitat del segle xviii i principi del segle xix s'expediren certificats d'hidalguia, normalment a persones que tradicionalment formaven part de la mà major del braç reial, és a dir, terratinents, juristes, ciutadans honrats i també mercaders, amb la qual cosa el sistema nobiliari s'equiparà al castellà.
En nombroses obres de la literatura, entre elles el Quixot o el Lazarillo, es parla de la figura de l'hidalgo com la d'una persona digna de compassió, ja que sent pobre (per no tenir béns) havia de viure d'acord amb l'honor del seu càrrec. Posteriorment la figura va obtenir tints humorístics i despectius, en ser vistos com a falsos nobles, persones preocupades només per les aparences.

## Vegeu també

* Casa de Arriazu
# Cafè irlandès

El cafè irlandès és una beguda feta amb cafè i whisky calents, sucre i nata muntada. Es prepara amb cafè, preparat de manera normal; whisky, calent i barrejat amb entre una i tres cullerades de sucre. La funció del sucre i que la barreja estigui calenta és aconseguir que el cafè pugui surar per sobre del whisky amb sucre, per la diferència de densitats. I s'afegeix crema a sobre del cafè.
L'invent de la separació en 3 colors de l'Irish Coffee és una cosa que només es veu fora d'Irlanda. El veritable cafè irlandès que us serviran a Dublín o a qualsevol restaurant/ pub irlandès no va separat en 3 densitats/ colors. S'omple primer la copa amb aigua ben calenta perquè s'escalfi mentre anem preparant els ingredients. S'escalfa el whisky (irlandès) en un cassó, es prepara el cafè (no gaire fort) i es bat una mica la nata perquè quedi semimuntada (ha de quedar amb textura de crema. No se serveix nata en esprai, per tant). Es buida l'aigua de la copa, que ara ja la tindrem calenta, s'hi posa una cullerada o dos de sucre, es dilueix el sucre amb el whisky calent (un terç de la copa aproximadament), a continuació s'afegeix el cafè (que no queda mai separat del whisky). Finalment, s'hi tira la nata semimuntada i perquè no vagi a fons es tira per sobre el dors d'una cullera (es fa lliscar pel reves de la cullera perquè caigui suament sobre el cafè). I ja teniu l'autèntic irish coffee a punt. Quan te'l beus ha de ser ben calent, el cafè i el whisky es filtren a través de la nata barrejant els 3 gustos al paladar (justament és la gràcia de què la nata no estigui muntada). De xocolata per sobre ni parlar-ne.

## Història

El cafè irlandès va ser creat a la dècada dels 40 per Joseph Sheridan a Foynes. Stanton Delaplane, reporter viatger pel San Francisco Chronicle va portar el cafè Irlandès als Estats Units. Allà, a la taverna Buena Vista, a San Francisco es va començar a servir el cafè irlandès el 10 de novembre de 1952 per Jack Koeppler, amo de la taverna. Des de llavors, la taverna Buena Vista és famosa pels seus cafès irlandesos. La idea era la de recrear la beguda que servia als viatgers que acabaven d'arribar a l'aeroport de Foynes, Irlanda perquè tornessin a entrar en calor. Així es va aconseguir el cafè Irlandès, considerada una variació de les begudes calentes amb licor, anomenades hot toddy.
Al llarg dels anys, ha anat apareixent altres variacions del cafè irlandès. A l'estat espanyol és comú que el cafè irlandès se serveixi amb els tres ingredients principals separats: el whisky calent amb sucre a sota, a sobre el cafè, visiblement separat i per acabar la crema, decorada amb cafè molt o xocolata en pols.

## Variacions

Les següents variacions substitueixen el whisky irlandès per altres begudes alcohòliques:
* Scotch coffee o Cafè escocès (whisky escocès);
* French coffee o Cafè francès (brandy o conyac);
* Spanish coffee o Cafè espanyol (xerès);
* Russian coffee o Cafè rus (vodka);
* Jamaican coffee o Cafè jamaicà (rom).

## Referències

* ↑ «The irish coffee story» (en anglès). The Buena Vista. Arxivat de l'original el 2020-04-28. [Consulta: 20 juliol 2012].
# Galeria Spectrum

La Galeria Spectrum, també coneguda com Galeria Spectrum Canon, fou una sala d'art on s'exposà obra fotogràfica, a la ciutat de Girona. Va ser fundada l'any 1980 per Ramon Panosa, Joaquim Bosch i Joan Comalat.

## Història

La Galeria Spectrum de Girona fou inaugurada el 24 d'octubre de 1980, amb seu al número 3 del carrer Nou del Teatre, i va ser dirigida per Ramon Panosa, Joaquim Bosch i Joan Comalat. El projecte fou possible, sobretot, amb l'impuls que els donaren els companys de la Galeria Spectrum de Barcelona. La galeria fotogràfica oferia al visitant rellevants exposicions i també postals, pòsters i llibres de fotografia. A l'àmbit superior de la galeria hi havia, a més, una biblioteca que era l'única que existia a les comarques gironines en l'especialització fotogràfica. La galeria es convertí en un gran referent i col·laborà en diverses mostres fotogràfiques que es dugueren a terme a La Fontana d'Or i a la Casa de Cultura de Girona.
Els objectius dels fundadors de la sala foren molt clars: la divulgació de la fotografia com a fenomen creatiu i cultural, i la recerca d'un públic que valorés i s'interessés per la iniciativa. En aquest aspecte, s'organitzaren cursets de fotografia que treballaven diverses temàtiques, com la història de la fotografia, la càmera fotogràfica, la química fotogràfica i la pel·lícula, entre d'altres. El professors que impartiren els cursos eren coneguts fotògrafs gironins, d'entre els quals els mateixos directors de la sala, o el fotògraf Josep Maria Boladeras. A la galeria exposaren nombrosos fotògrafs, com ara l'italià Franco Fontana, Agustí Centelles, Ferran Freixa, l'estatunidenca Dorothea Lange, Manel Esclusa, Quim Curbet i d'altres.
L'any 1983, després de tres anys d'intensa activitat, amb prop de trenta exposicions de trenta-cinc fotògrafs d'arreu de Catalunya, la Galeria Spectrum de Girona tancà les portes.

## Referències

* 1 2 3 4 Colomer Camarasa, Joan. «Spectrum, un aparador per a la fotografia a Girona». Diari de Girona, 30-10-2022. [Consulta: 27 març 2024].
* 1 2 «Dos anys d'activitat a l'Spectrum». El Punt p. 35, 21-11-1982. [Consulta: 27 març 2024].
# Gina

Gina és una òpera en tres actes de Francesco Cilea sobre llibret d'Enrico Golisciani. Va ser representada per primera vegada el 9 febrer de 1889 al teatre del Conservatori de San Pietro a Majella de Nàpols.
Es tracta de l'òpera que Cilea va compondre com a treball final dels seus estudis musicals. La primera representació va obtenir un bon èxit, però l'obra no va tenir més representacions. La primera representació moderna va tenir lloc al Teatre Rendano de Cosenza el novembre de 2000, i l'any següent l'òpera va ser també representada a Roma. Aquesta representació va ser enregistrada per l'editora discogràfica Bongiovanni.
En febrer de 2017 es va representar al Teatre Malilbran de Venècia, amb l'Orquestra i Cors del Teatre La Fenice.

## Argument

L'òpera, ambientada a la França napoleònica de principis del segle xix, explica la història de l'amor entre Gina i Giulio. Giulio ofereix reemplaçar Hubert, el germà de Gina, en el servei militar. Gina, sense conèixer-lo personalment, li promet a canvi amor. Quan Giulio torna, anys més tard, no porta amb ell l'anell que li havia donat Gina quan es van comprometre, però l'amor entre els dos triomfa gràcies a la intervenció de Flamberge, camarada de Giulio que té l'anell perdut de l'amic.

## Àries remarcables

* Essa è là... Sempre deserto e bruno (romança de Giulio, acte I)
* Addio, addio, ti dico addio (romança d'Uberto, acte II)
* E la campagna è bella la mattina (romança de Gina, acte III)

## Discografia

* Anna Lucia Alessio (Gina), Laura Brioli (Lilla), Gianluca Terranova (Giulio), Fabio Maria Capitanucci (Uberto), Andrea Porta (Flamberge), Christopher Franklin (director), Orchestra Philarmonia Mediterranea, Coro Solisti Cantori, Bongiovanni GB2302/03.

## Referències

* ↑ almanacco di amadeusonline Arxivat 2016-03-14 a Wayback Machine. (consulta 10 d'agost de 2012)
* ↑ Giuseppe Albinati, Piccolo dizionario di opere teatrali, oratori, cantate, ecc., Mila, Ricordi, 1912, pàgina 108
* ↑ "Gina" di Cilea diretta da Franklin, Corriere della Sera, 15 de novembre de 2001, pàgina 59 (consulta 10 d'agost de 2012)
* ↑ Gina – Francesco Cilea (Teatro dell'Opera di Roma/ Teatro Rendano di Cosenza) (consulta 10 d'agost de 2012)
* ↑ L'opera del Cilea, "Gina", allestita al Rendano recensita sul periodico "L'Opera" Arxivat 2016-03-07 a Wayback Machine. (consulta 10 d'agost de 2012)
* ↑ Cilea's Gina – Live, 11/00 Bongiovanni C, crítica de Robert Levine a Classics Today (consulta 10 d'agost de 2012)
* ↑ «Eventi - Francesco Cilea, Gina» (en italià). Teatre La Fenice. Arxivat de l'original el 1 de març 2017. [Consulta: 28 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Llibret (en italià).

## Bibliografia

* Antonio Polignano: Gina, en Gelli, Piero. Baldini&Castoldi. Dizionario dell'opera, 1996. ISBN 88-8089-177-4.
# Dolmen de les Morelles

El Dolmen de les Morelles és un dolmen situat al terme municipal d'Espolla, a l'Alt Empordà i forma part dels Dòlmens d'Espolla, situat en el paratge de les Morelles o de la Mina, a uns 3 km del centre urbà en direcció nord. Està situat a 350 ± 10 metres d'altitud.
De lloses de pissarra, és bastit en terreny amb fort pendent. Es tracta d'un sepulcre megalític d'inhumació restringida, reutilitzable des de la vora del túmul. Presenta una cambra trapezoïdal i corredor de lloses i paret seca (mixt). S'hauria atrinxerat en el mateix terreny pel costat oest i en un túmul artificial de tendència circular, potençat vers l'est, amb un peristàtil de blocs ajaguts, avui desaparegut. L'orientació de l'entrada és de 170º±5º i caldria situar-lo cronològicament vers el 3200-2700 aC.
Aquest dolmen va ésser identificat l'any 1970 per Andreu Mach i Pujol, pastor d'Espolla, que ho comunicà a Joan Calverol i Puquet i Joan Bosch i Abella els quals en donaren notícia.
Fou primerament publicat per B. Trèmols en una notícia a "La Vanguardia" el 23-3-1971 i excavat el 1971 per Joan Ruiz i Solanes. També fou excavat el 1980 per Josep Tarrús i Galter, Júlia Chintilla i Sánchez, Josep Castells i Camp, i Rosó Vilardell i Pasqual.
El 1997 el GESEART va realitzar obres de consolidació i restauració i es va recol·locar la coberta al seu lloc original, ja que estava caiguda al costat del monument.Li han fet 3 excavacions arqueològiques:Els anys 1971,1980 i 1988.L'Any 1971 es va trobar un os de 4cm.,no determinable si era humà.

## Localització

Des d'Espolla cal prendre un camí fins al veïnat dels Vilars, on arribarem després de 2 km. en direcció nord. Des del veïnat cal enfilar-se per la pista que voreja el puig Castellar pel costat oriental.Passats 1,5 km,seguirem per un camí que baixa en direcció est fins que,al cap de 275m. veurem el megalit.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Patrimoni arqueològic i paleontològic». [Consulta: 4 gener 2025].