OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Astur (gènere)

Astur és un gènere que conté rapinyaires de la família Accipitridae i inicialment s'assignaven al gènere Accipiter.

## Taxonomia

El gènere Astur va ser introduït el 1799 pel naturalista francès Bernard Germain de Lacépède. L'espècie tipus va ser designada més tard pel zoòleg irlandès Nicholas Aylward Vigors com Falco palumbarius Linnaeus, 1758, ara considerat com a sinònim júnior de Falco gentilis Linnaeus, 1758, l'astor comú. El nom prové del llatí «astur», «asturis» que significa "falcó".
Estudis filogenètics moleculars van trobar que Accipiter era polifilètic i en la posterior reordenació per crear gèneres monofilètics, el gènere Astur va ser recuperat el 2024 per contenir nou espècies que anteriorment eren a Accipiter.
El gènere conté nou espècies:
* Astur cooperii - astor de Cooper
* Astur gundlachi - astor de Cuba
* Astur bicolor - astor bicolor
* Astur chilensis - astor de Xile
* Astur melanoleucus - Astor blanc-i-negre
* Astur henstii - astor de Madagascar
* Astur gentilis - astor comú
* Astur atricapillus - astor americà
* Astur meyerianus - astor de Meyer

## Referències

* ↑ Germain de Lacépède, Bernard. "Tableau des sous-classes, divisions, sous-division, ordres et genres des oiseux" (Discours d'ouverture du Cours d'histoire naturelle) (en francès), 1797, p. 4.
* ↑ Vigors, Nicholas Aylward. "Sketches in ornithology; or, observations on the leading affinities of some of the more extensive groups of birds (to be continued)" - The Zoological journal. v.1=no.1-4 (1824:Mar.-1825:Jan.). Londres: W. Phillips, 1824.
* ↑ Sangster, George; Kirwan, Guy M.; Fuchs, Jérôme; Dickinson, Edward C.; Elliott, Andy «A new genus for the tiny hawk Accipiter superciliosus and semicollared hawk A. collaris (Aves: Accipitridae), with comments on the generic name for the crested goshawk A. trivirgatus and Sulawesi goshawk A. griseiceps». Vertebrate Zoology, 71, 02-08-2021, pàg. 419–424. DOI: 10.3897/vz.71.e67501. ISSN: 2625-8498.
* ↑ «The Key to Scientific Names - Birds of the World» (en anglès). [Consulta: 25 octubre 2024].
* ↑ Mindell, D; Fuchs, J; Johnson, J. Phylogeny, taxonomy, and geographic diversity of diurnal raptors: Falconiformes, Accipitriformes, and Cathartiformes (en anglès). Birds of Prey: Biology and conservation in the XXI century. Cham, Suïssa: Sarasola, J.H.; Grange, J.M.; Negro, J.J. (eds.), 2018, p. 3–32. ISBN 978-3-319-73744-7.
* ↑ Catanach, Therese A; Halley, Matthew R; Pirro, Stacy «Enigmas no longer: using ultraconserved elements to place several unusual hawk taxa and address the non-monophyly of the genus Accipiter (Accipitriformes: Accipitridae)» (en anglès). Biological Journal of the Linnean Society, 22-03-2024. DOI: 10.1093/biolinnean/blae028. ISSN: 0024-4066.
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 24 octubre 2024].
# PERIFÈRIA. Cristianisme, Postmodernitat, Globalització

PERIFÈRIA. Cristianisme, Posmodernitat, Globalizació és una revista de reflexió d'àmbit mundial al voltant del cristianisme i sobre els temes crucials del nostre temps en el context de la globalització i la postmodernitat. Publicada sota l'ègida de l'associació Araguaia amb el bisbe Casaldàliga, es va fundar l'any 2014 a Catalunya i té una periodicitat anual. Es desenvolupa un tema monogràfic que és tractat des de diferents punts de vista i perspectives. Dirigida per Jordi Corominas Escudé i Joan Albert Vicens Folgueira s'adreça als cristians de totes les esglésies i confessions i també als que no professen cap religió però s'interessen pel cristianisme i volen dialogar-hi. Es publica en català i castellà, encara que també s'hi poden trobar articles en anglès i francès. S'edita tant en format electrònic com en paper per Bubok Publishing, que també la distribueix.
Segons els seus promotors, l'objectiu de la revista és crear un espai de debat crític i lliure que permeti donar a conèixer i tenir en compte els punts de vista i els interessos de les perifèries humanes culturals, econòmiques, geogràfiques, psicològiques i existencials.

## Enllaços externs

* Web de Perifèria
* RACÓ (Revistes catalanes amb accés obert)
* BUBOK
# Simfonia núm. 5 (Mozart)

La Simfonia núm. 5 en si bemoll major, K. 22, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita a l'Haia el desembre de 1765, a l'edat de nou anys. La va compondre durant el gran viatge de la família Mozart de gira per l'oest d'Europa. Mozart va caure greument malalt durant la seva estada a l'Haia, i va escriure aquesta composició probablement mentre es refeia.
La simfonia està instrumentada per a dos oboès, dues trompes i corda. Està estructurada en el típic esquema clàssic italià de tres moviments:
* Allegro, en compàs 4/4.
* Andante, en compàs 2/4.
* Allegro molto, en compàs 3/8.
En els tres moviments destaca el colorit que donen especialment les trompes. Un intens primer moviment en la tonalitat de si bemoll major, bé seguit per un segon moviment més solemne i malenconiós en la tonalitat relativa menor, en sol menor. Un breu però bulliciós final conclou l'obra. El tema d'inici del tercer i últim moviment és notable, ja que aquest tema apareix de la mateixa manera en una composició molt posterior i molt més madura de Mozart: en l'acte II Finale, de la seva opera buffa de 1786, Les noces de Fígaro, K. 492.

## Referències

* 1 2 Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien I.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. X. ISMN M-006-20466-3
* ↑ Sadie, Stanley. Mozart: The Early Years, 1756–1781, p. 105 Nova York: W.W. Norton & Co. (2006) ISBN 0-393-06112-4

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 5, K. 22: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Simfonia núm. 5: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Dilmun

Dilmun va ser el nom que els accadis donaven a la regió d'al-Hassà, a la costa aràbiga entre Kuwait i Bahrain. Hi va haver un important comerç amb aquesta regió.
Quan Sargon II va reconquerir Babilònia l'any 709 aC derrotant al príncep caldeu Marduk-Apal-Iddina II, Uperi, rei de Dilmun, va enviar regals al rei assiri, i també ho van fer set regnes de Xipre. El regne de Dilmun havia mantingut un intens intercanvi de mercaderies amb Babilònia.
Al relat èpic sumeri Enki i Ninhursag, escrit en tauletes de fang que daten de l'època de la Tercera dinastia d'Ur, s'explica com el déu Enki va beneir la paradisíaca terra de Dilmun, terra pura, neta i brillant, plena de vida, jardí dels déus i gran paradís terrenal, «Una terra virginal, on els lleons no maten i on els llops no cacen xais».
Qal'at al-Bahrain, antic port i capital de Dilmun, està inscrit des del 2000 a la llista de la UNESCO del Patrimoni de la Humanitat.

## Referències

* ↑ Kuhrt, Amélie. El Oriente Próximo en la antigüedad c. 3.000 aC-330 aC, vol 2. Barcelona: Crítica, 2014, p. 231. ISBN 9788498926897.
* ↑ Clayton, Matt. Mitología sumeria. Freehold (N.J.): Refora Pub., 2020, p. 12-14.
* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Qal’at al-Bahrain – Ancient Harbour and Capital of Dilmun» (en anglès). [Consulta: 29 juliol 2024].
# Lev Kaliàiev

Lev Kaliàiev (Sant Petersburg, 16 de maig de 1929 - Sant Petersburg, 19 d'agost de 1983) va ser un atleta rus, especialista en curses de velocitat, que va competir sota bandera soviètica durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics de Hèlsinki on, formant equip amb Borís Tokarev, Vladímir Sukharev i Levan Sanadze, guanyà la medalla de plata en els 4x100 metres del programa d'atletisme.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat d'Europa d'atletisme de 1950, formant equip amb Vladímir Sukharev, Levan Sanadze i Nikolay Karakulov, així com els campionats nacionals dels 100 metres de 1951 i 1952. Durant la seva carrera va millorar el rècord soviètic dels 4x100 metres en diverses ocasions.

## Millors marques

* 100 metres llisos. 10.5" (1951)
* 200 metres llisos. 21.4" (1953)

## Referències

* 1 2 Lev Kaliàiev a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «КАЛЯЕВ Лев Алексеевич». [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-). Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 17 i 194. ISBN 978-83-62033-30-0.
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Carl Zeiss Planar 50mm f/0.7

El Carl Zeiss Planar 50mm f/0,7 és un objectiu fotogràfic fabricat per Zeiss com a encàrrec de la NASA. En l'àmbit fotogràfic és una de les òptiques amb una obertura de diafragma més gran.

## Història

Carl Zeiss va fabricar el Planar 50mm f/0,7 per al programa Apol·lo de la NASA. Aquest, va ser dissenyat afegint un condensador al Zeiss 70mm f/1.0 de 1941, fent així que l'òptica fos més angular i lluminosa. Fou dissenyat el 1966 amb l'objectiu de prendre fotografies del costat fosc de la Lluna.
El director de cinema Stanley Kubrick va fer servir un d'aquests objectius per a la filmació de la pel·lícula Barry Lyndon. Es va utilitzar la gran obertura de la lent per a poder gravar escenes utilitzant únicament la llum de les candeles que formaven part de l'escenografia.
Per poder usar aquesta òptica, Kubrick va haver d'alterar l'objectiu, va incorporar un sistema d'enfocament més precís i va desmuntar el diafragma, fent així que l'òptica només es pogués utilitzar en l'obertura màxima. Per gravar l'escena es va usar una càmera Mitchell BNC amb un adaptador Kollmorgen, aconseguint una distància focal de 36,5mm amb la mateixa lluminositat inicial.
Es van fabricar únicament 10 exemplars. Un d'aquests va ser conservat per Zeiss, sis van ser venuts a la NASA, i els tres restants van ser venuts a Stanley Kubrick.
El 12 de juny de 2021, la casa de subhastes Leitz Auction, va vendre un d'aquests objectius per 180.000€.

## Referències

* 1 2 3 Moya, Siro. «Así es el objetivo más luminoso que se ha fabricado: Carl Zeiss Planar 50mm f/0.7» (en castellà). Xataka foto, 28-01-2016.
* ↑ Mercado, Gustavo. The Filmmaker's Eye: The Language of the Lens (en anglès). Nova York: Taylor & Francis, 2019, p. 167. ISBN 9780429823060.
* ↑ «A virtual tour of the lens productions» (en anglès). Zeiss, 01-10-2010. Arxivat de l'original el 2010-10-01. [Consulta: 10 gener 2024].
* ↑ Kämmerer, J. «When is it advisable to improve the quality of camera lenses?» (en anglès). Zeiss. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 27 novembre 2022].
* ↑ Gray, Jeremy. «Rare Zeiss Planar 50mm F0.7 lens designed for NASA could fetch $150,000 at auction» (en anglès). Dpreview, 08-06-2021.
* ↑ «(Probably) the most famous lens in the world comes back home» (en anglès). Zeiss, 21-09-2022.
* ↑ Schneider, Jaron. «Rare Zeiss 50mm f/0.7 Lens Made for NASA To Fetch Up To $146,000» (en anglès). Peta pixel, 07-06-2021.
* ↑ «Two Special Lenses for "Barry Lyndon" by Ed DiGiulio (President, Cinema Products Corp.)» (en anglès). American Cinematographer. [Consulta: 10 gener 2024].
* ↑ «This Month's Object: the Zeiss lens f/0.7» (en anglès). Stanley Kubrick, 07-06-2004. Arxivat de l'original el 2012-12-14. [Consulta: 27 novembre 2022].
* ↑ Méndez, Álvaro. «Sale a subasta un exclusivo Zeiss Planar 50 mm f0.7 diseñado para la NASA» (en castellà). Photolari, 10-06-2021.
* ↑ «Carl Zeiss Planar 0.7/50mm *» (en anglès). Leitz auction, 01-06-2021.
# Font de Can Gaig

La font de Can Gaig està situada al carrer de Garcilaso entre Gran de la Sagrera i Berenguer de Palou, al barri de la Sagrera de Barcelona.

## Història

El 1849, l'Ajuntament de Sant Martí de Provençals va sol·licitar aigua de la mina de Montcada per abastir quatre fonts públiques: una al Clot, una altra al Taulat i dues més a la Sagrera. Aquestes van entrar en funcionament el 1853 i com a testimoni en queda encara en peu el pilar repartidor al carrer Gran de la Sagrera.
De les quatre fonts només ha sobreviscut aquesta, refeta el 1865 segons un projecte de l'arquitecte municipal Antoni Rovira i Trias. El seu nom prové de Josep Gaig i March, propietari del terreny i la casa del costat. Situada davant de l'antiga carretera de Sant Martí a Horta (actual carrer de Garcilaso), va ser durant anys un punt de trobada per als veïns, i quan Can Gaig fou enderrocada el 2001 per a la perllongació del carrer de Garcilaso, va ser desmuntada i traslladada a un magatzem municipal de Canyelles.
El maig del 2020, en plena pandèmia de COVID-19, els arquitectes Daria Kobzeba i Joan Samsa, de l'equip municipal de Projectes Urbans, van dissenyar un monòlit rectangular de maó arrebossat, de manera que una cara serviria de suport d'una fotografia històrica i a l'altra hi hauria la font. Aquesta, després de ser restaurada per Rudi Ranesi, de l'empresa Arcovaleno Restauro SL, va ser inaugurada de nou el juny de 2021, molt a prop del seu emplaçament original, coincidint amb la reurbanització de la zona.

## Descripció

Feta amb pedra de Montjuïc, està formada per una gran pica a nivell del terra, i dos blocs adossats al mur. El primer té esculpit un rostre humà, amb l'aixeta sobresortint de la boca. Els cabells llargs del personatge semblen dos cabals d'aigua, seguint la iconografia dels déus fluvials, típics del segle xix. El segon bloc encapçala el conjunt, amb la data i l'escut de Sant Martí esculpits de manera vistosa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Magdaleno, Esther «La font de Can Gaig torna restaurada a la Sagrera». betevé, 16-06-2021.
* 1 2 3 4 Fabre, Jaume; Huertas, Josep Maria. «Font de Can Gaig». Art públic. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Bonet, Llorenç. «Font de Can Caig». Art públic. Ajuntament de Barcelona.

## Vegeu també

* Llista de l'art públic del districte de Sant Andreu
* Fonts de Barcelona

## Enllaços externs

* «Font de Can Gaig». Fonts de Barcelona, 16-07-2021.
* Presentació de diapositives amb imatges antigues de la font i el seu estat emmagatzemada (pàg. 30-33)
* Presentació de diapositives amb el projecte de restauració de la font (pàg. 17-19)
# Pilar d'aigua de la Sagrera

El pilar d'aigua de la Sagrera es troba a la cruïlla dels carrers Gran de la Sagrera i de la Ciutat d'Elx (per on discorria el Rec Comtal), al barri homònim de Barcelona i està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història i descripció

El 1849, l'Ajuntament de Sant Martí de Provençals va sol·licitar aigua de la mina de Montcada per abastir quatre fonts públiques: una al Clot, una altra al Taulat i dues més a la Sagrera, que entraren en funcionament el 1853. Per aquest motiu, es va construir un pilar repartidor de base octogonal i d'aproximadament 75 cm d'amplada en cadascuna de les cares, fet amb obra de maó a cara vista. Es recolza sobre una base sensiblement més ampla, que s'acaba amb un relleu trencaaigües de pedra, i s'aixeca fins a aproximadament 14 m d'alçada. Està coronat amb un anell de pedra similar al de la base. A la part superior hi havia un dipòsit, que gràcies a la seva alçada permetia que l'aigua arribés amb pressió suficient.
Va ser restaurat el primer trimestre de 2014 per l'Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida de l'Ajuntament de Barcelona, que el va senyalitzar amb una placa de Petit Paisatge.

## Referències

* 1 2 «Pilar d'aigua». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Fabre, Jaume; Huertas, Josep Maria. «Font de Can Gaig». Art públic. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Juan i Gonzàlez, Lluís. MEMÒRIA DE LA INTERVENCIÓ ARQUEOLÒGICA REALITZADA AL CARRER CIUTAT D’ELX, 31 / CARRER GRAN DE LA SAGRERA, 32-60. DISTRICTE DE SANT ANDREU - BARCELONA, febrer 2016, p. 41.
* ↑ «Barcelona recupera 8 Petits paisatges per preservar la memòria històrica de la ciutat». Servei de Premsa. Ajuntament de Barcelona, 15-03-2014. [Consulta: 22 setembre 2024].
* ↑ Barcelona recupera 8 Petits paisatges per preservar la memòria històrica de la ciutat. Ajuntament de Barcelona, 15-03-2014, pàg. 2.

## Vegeu també

* Font de Can Gaig
* Farinera L'Esperança

## Enllaços externs

* «Pilar d'aigua de la Sagrera». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Seu del Foment del Treball Nacional

La Seu del Foment del Treball Nacional és un edifici d'oficines situat al xamfrà est de la Via Laietana i l'avinguda de Francesc Cambó (plaça d'Antoni Maura) de Barcelona, catalogat com a bé amb element d'interès (Categoria C).

## Història

Va ser projectat el 1931 pels arquitectes Adolf Florensa i Josep Goday com a seu de la patronal Foment del Treball Nacional, fundada el 1889 per la fusió de Institut del Foment del Treball Nacional i el Foment de la Producció Espanyola.

## Descripció

Adossat a la Casa Cambó, de la qual pren prestada la forma de les finestres tripartides, es tracta d'un edifici d'oficines a tres vents, de planta baixa, entresol i cinc pisos, i l'exedra (que fa d'eix central de simetria de dues ales laterals que es desenvolupen a banda i banda en angle recte i amb llargades diferents) flanqueja amb dues torres de secció quadrada que té una planta més on es forma un templet amb pilars; una altra torre de característiques similars apareix en la paret mitgera de la Casa Cambó, i entre les tres corre una balustrada amb gerros ornamentals.
El primer pis o planta principal difereix del format de les finestres dels altres pisos per l'aparició de balcons amb frontó triangular, units per balconada de balustres a la Via Laietana i, a la resta, amb balustrada individual. El parament és d'estuc llís, llevat de la planta baixa, on és d'especejament horitzontal.
L'accés principal, a la plaça d'Antoni Maura, es fa per un pòrtic amb doble parella de columnes i cobert amb una marquesina. Un cop a l'interior, que és especialment senyorial, el vestíbul duu a l'escala principal, d'un bell traçat en espiral, coberta amb cúpula d'anells concèntrics, i els paraments superiors tractats amb fris de plafons esgrafiats amb motius vegetals. La barana massissa està decorada amb cassetons, element que apareix en la sala d'actes, porticada amb columnes en l'escenari i oberta a l'avinguda de la Catedral, salons i voltes de sales de pas.

## Referències

* 1 2 3 «Edifici del Foment del Treball Nacional». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Foment del Treball nacional. Via Laietana (32-34) via C i Mercaders. Construir edifici». Q127 Foment 2404/1931. AMCB, 01-05-1931.
* 1 2 3 4 «Foment del Treball Nacional». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Edifici del Foment del Treball». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# .az

.az és l'actual domini de primer nivell territorial (ccTLD) de l'Azerbaidjan. És administrat per Azerbaijan Communications (Comunicacions de l'Azerbaidjan).
Els registres es fan directament a un domini de segon nivell, o en alguns casos de tercer nivell. Alguns dominis de segon nivell existents són: com.az, net.az, int.az, gov.az, org.az, .edu.az, .info.az, .pp.az, .mil.az, .name.az, .pro.az o biz.az.

## Referències

* 1 2 «Whois.Az», 16-02-2009. Arxivat de l'original el 2009-02-16. [Consulta: 12 novembre 2024].

## Enllaços externs

* (anglès) Regulacions Arxivat 2009-02-16 a Wayback Machine.
Dominis de primer nivell territorial :
Dominis de primer nivell internacionalitzats :
Alfabet ciríl·lic:
.бел (.bel, Belarús)
.қаз (.qaz, Kazakhstan)
.мкд (.mkd, Macedònia)
.мон (.mon, Mongòlia)
.рус (.rf, gent de parla russa)
.рф (.rus, Rússia)
.срб (.srb, Sèrbia)
.укр (.ukr, Ucraïna)
Alfabet àrab:
الجزائر. (al-Jazā'ir, Algèria)
مصر. (masr, Egipte)
بھارت. (bharat, Índia)
ایران. (Iran)
الاردن. (al-urdun, Jordània)
فلسطين. (filastin, Territoris Palestins)
پاکستان. (pakstan, Pakistan)
قطر. (qatar, Qatar)
السعودية. (al-saudiah, Aràbia Saudí)
سوريا. (sūryā, Síria)
تونس. (tunis, Tunísia)
امارات. (emarat, UAE)
عمان. (Oman)
مليسيا. (maleesya, Malàisia
المغرب. (almahgrib, Marroc)
سودان. (Sudan)
اليمن. (alyemen, Iemen)
Alfabets indis:
.বাংলা (bangla, Bangladesh)
.ভারত (bharôt, Índia)
.भारत (bharat, Índia)
.భారత్ (bharat, Índia)
.ભારત (bharat, Índia)
.ਭਾਰਤ (bharat, Índia)
.இந்தியா (inthiyaa, Índia)
.ලංකා (lanka, Sri Lanka)
.இலங்கை (ilangai, Sri Lanka)
.ไทย (thai, Tailàndia)
.சிங்கப்பூர் (cinkappūr, Singapur)
Caràcters xinesos:
.中国 (Zhōngguó, Xina)
.中國 (Zhōngguó, Xina)
.香港 (Hong Kong)
.台灣 (Taiwan)
.台湾 (Taiwan)
.新加坡 (Xīnjiāpō/Sin-ka-po, Singapur)
Altres alfabets i escriptures del món:
.გე (ge, Geòrgia)
.한국 (Hanguk, Corea del Sud) :
ccTLDs internacionalitzats proposats :
.бг (bg, Bulgària, rebutjat) .κπ (kp, Xipre) .ελ (el, Grècia, rebutjat) ישראל. (yisrael, Israel) .日本 (nippon, Japó) .ລາວ (lao, Laos) :
Altres dominis :
Reservats / sense assignarAssignats / sense úsEn fase de desaparició / Entrada a ISO 3166-1 esborradaRetirats / esborratsProposats
.bl .bq .eh .mf
.bv .gb .sj
.su
.bu .cs .dd .um .yu .zr .an .tp
.ct :
Vegeu també Dominis de primer nivell genèrics :
Viccionari
# Gai Septici Clar

Gai Septici Clar (en llatí Caius Septicius Clarus) va ser un militar romà. Era germà de Marc Eruci Clar i oncle de Sext Eruci Clar. Portava el cognomen Clar, que es fa important a inicis de l'Imperi Romà.
Era un íntim amic de Plini el jove, que li va dedicar les seves epístoles. A més, es conserven algunes de les epístoles de Plini dirigides a ell, que el descriu com "quo nihil verius, nihil simplicius, nihil candidius, nihil fidelius novit" (No he trobat mai ningú tant sincer, tant senzill, tant franc i tant digne de confiança).
Septici Clar va ser nomenat prefecte del pretori en el regnat d'Hadrià, però poc després va ser destituït per causar sospites a l'emperador.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 760-761.
# Jankovićita

La jankovićita és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom en honor del professor S. Janković (1925-) en reconeixement del seu treball en la mineralogia i geologia d'Allchar.

## Característiques

La jankovićita és una sulfosal que conté antimoni, arsènic i tal·li, de fórmula química Tl₅Sb$_9$(As,Sb)₄S$_{22}$. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la jankovicita pertany a «02.HD: Sulfosals de l'arquetip SnS, amb Tl» juntament amb els següents minerals: lorandita, weissbergita, christita, rebulita, imhofita, edenharterita, jentschita, hutchinsonita, bernardita, sicherita i gabrielita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Crven Dol, al dipòsit d'Allchar, a Roszdan (Macedònia del Nord), on sol trobar-se associada a altres minerals com l'estibnita, el realgar i la pirita. Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Jankovićite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 febrer 2017].