OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edwin McMillan

Edwin McMillan (Redondo Beach, 18 de setembre de 1907 - El Cerrito, 7 de setembre de 1991) Edwin Mattison McMillan fou un químic i professor universitari estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 1951.

## Biografia

Va néixer el 18 de setembre, 1907 a la ciutat de Redondo Beach, situada a l'estat nord-americà de Califòrnia. Va estudiar química a l'Institut Tecnològic de Califòrnia, on es llicencià el 1928. Posteriorment amplià estudis a la Universitat de Princeton, on es doctorà l'any 1932. El mateix any fou nomenat professor de química a la Universitat de Berkeley, sent nomenat director del Laboratori de Radiació de la mateixa universitat l'any 1934, càrrec que ocupà fins al 1973.
McMillan morí el 7 de setembre, 1991 a la ciutat d'El Cerrito, situada a l'estat de Califòrnia.

## Recerca científica

L'any 1940, al costat de Philip Abelson, aconseguí crear l'element sintètic anomenat neptuni (Np), un producte obtingut a partir de l'urani-239, usant el ciclotró instal·lat a Berkeley. Durant la Segona Guerra Mundial va estar implicat en la investigació sobre el radar, sonar i les armes nuclears en el Projecte Manhattan. El 1945 va desenvolupar, així mateix, les idees per a la millora del ciclotró, conduint al desenvolupament del sincrotró.
Al costat de Glenn T. Seaborg va compartir el Premi Nobel de Química de 1951 per a la creació dels primers elements transurànics.

## Referències

* 1 2 «Edwin McMillan» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
* 1 2 Nobel Foundation. «Edwin M. McMillan – Biographical». [Consulta: 16 juliol 2015].
* ↑ «Edwin McMillan – Session I». American Institute of Physics, 19-03-2015. [Consulta: 16 juliol 2015].
* ↑ Lambert, Bruce «Edwin McMillan, Nobel Laureate And Chemistry Pioneer, Dies at 83». , 09-09-1991.
# Efeb d'Agde

L'Efeb d'Agde és una estàtua antiga de bronze, de 1,33 m d'alçada, que data del segle ii abans de la nostra era, i es conserva en el Museu de l'Efeb d'Agde.

## Història
### Descobriment

Va descobrir l'estàtua al 1964 en el llit del riu Erau, enfront de la Catedral de Sant Esteve, Jacky Fanjaud, membre del GRASPA (Groupe de recherches archéologiques subaquatiques et de plongée d'Agde). Després d'una restauració en el laboratori d'arqueologia del metall de Jarville-la-Malgrange, l'efeb es va exposar al Museu del Louvre durant més de vint anys.

### Reclamació i retorn a Agde

Els habitants d'Agde, apassionats pel descobriment d'aquesta figura emblemàtica, no van deixar d'expressar el seu desig que l'estàtua tornés a "casa". El batle Pierre Leroy-Beaulieu i Denis Fonquerle foren els principals artífexs del retorn, que es va traduir en la creació d'un nou museu. El construí el 1982 l'arquitecte Jean Le Couteur, i fou inaugurat el 1985. L'efeb va entrar-ne en les col·leccions al 1987.(5)

## Descripció

Representa un jove grec dempeus, mutilat del braç dret i de la part inferior de les cames. Aquest efeb nu duu una diadema i un mantell al braç esquerre. L'escultura de bronze evoca l'estil de l'escultor Lisip de Sició i recorda els retrats escultòrics d'Alexandre el Gran per certs atributs i convencions iconogràfiques, per la qual cosa s'ha especulat que siga un retrat del rei macedoni.(5)

## Homenatge

L'efeb s'ha convertit en emblema de la ciutat d'Agde. El seu cap figura en un antic logotip del municipi. Una gran còpia de resina se'n va erigir en una rotonda (la de l'Efeb), prop de la circumval·lació sud. Amb motiu del 30é aniversari de la tornada de l'estàtua a Agde, el Museu de l'Efeb encarregà a l'artista Anita Gauran una sèrie de fotografies que el representassen.

## Referències

* ↑ «L'Ephèbe d'Agde (titre d'usage); l'Alexandre d'Agde» (en francés). www.pop.culture.gouv.fr. [Consulta: 17 abril 2024].
* ↑ Arata, Francesco Paolo. Opere d'arte dal mare: testimonianze archeologiche subacquee del trasporto e del commercio marittimo di prodotti artistici (en italià). Istituto poligrafico e Zecca dello Stato, Libreria dello Stato, 2005. ISBN 978-88-240-1311-6.
* ↑ El GRASPA, el crearen el 1960 Denis Fonquerle i Michel Souques. Feu moltes prospeccions arqueològiques al riu Erau, l'estany de Thau i a la mar Mediterrània. La majoria de col·leccions del Museu de l'Efeb d'Agde les descobrí el GRASPA.
* ↑ France-Lanord, Albert «L'éphèbe d'Agde» (en francés). Revue archéologique de Narbonnaise, 2, 1, 1969, pàg. 187–191. DOI: 10.3406/ran.1969.907 [Consulta: 17 abril 2024].
* ↑ «L'Ephèbe | Musée de l'Éphèbe» (en francés). www.museecapdagde.com. [Consulta: 17 abril 2024].
* ↑ «D'eau et de bronze : regards sur l'Ephèbe d'Agde | Actualités | Musée de l'Éphèbe» (en francés). www.museecapdagde.com, 04-04-2017. [Consulta: 17 abril 2024].
# La Filadora

La Filadora és una cançó popular molt estesa i coneguda arreu del territori català. Es tracta d'una bressola de temàtica nadalenca que conta la història d'una jove que malgrat la seva edat i condició no fa el que devia fer (filar), i ha d'anar a cercar la peça filada a la casa del teixidor; de camí es troba al jove galant i tenen una agradable conversa. Es pot trobar amb ordres d'estrofes i versions diferents, i inclús amb una temàtica que no té res a veure amb el Nadal, ja que el patrimoni popular varia d'una manera imprevisible.
Aquesta peça forma part d'un cànon de la música popular catalana que apareix molt arrelat en la societat actual, i encara que el sistema de transmissió d'aquesta música és oral i sense cap necessitat de tindre coneixements musicals, la voluntat d'utilitzar-la i de preservar-la des de la Renaixença catalana ens deixa una gran quantitat de versions d'aquesta (i d'altres com Els tres tambors, Els Segadors…) a nivells més acadèmics com l'harmonització per a cor d'Amadeu Vives per a la inauguració de l'Orfeó Català o les sardanes per a cobla de Pere Rigau i Josep Serra i Bonal. També l'ha interpretat personalitats de renom com Jordi Savall i Monserrat Figueras o Victòria dels Àngels.
Quant a populars, aquestes cançons són fortament representatives del territori català i és per això que la voluntat de potenciar-les ha vingut amb l'ajuda de les institucions i de cercles burgesos gràcies al nacionalisme català. No hem d'oblidar que aquest patrimoni pertany a tots i no sols al nacionalisme, però la senzillesa d'aquestes melodies potser hauria desaparegut de no ser per aquest moviment.

## Referències

* ↑ Martorell, Oriol. Música de Catalunya.
# Sonata per a piano núm. 5 (Mozart)

La Sonata para piano núm. 5 en sol major, K 283 (K. 189h) és una obra de Wolfgang Amadeus Mozart composta cap a l'any 1774. Consta de tres moviments:
* Allegro
* Andante
* Presto
L'obra manté encara la influència haydniana, però l'autor mostra tota la seva personalitat en començar l'obra amb una dolçor i tendresa molt característiques. A l'inici de l'Andante es pot reconèixer en les quatre notes repetides que és el motiu que hi ha en el Larghetto del Concert per a piano núm. 26 (de la Coronació).

## Referències

* ↑ Casella, Alfredo. Sonatas y Fantasías para piano. Vol. 1. Buenos Aires: Ricordi Americana S.A.E.C., 1949, p. 155.

## Enllaços externs

* Enregistrament de Paavali Jumppanen a l'Isabella Stewart Gardner Museum (format MP3)
# Simfonia núm. 34 (Mozart)

La Simfonia núm. 34 en do major, K. 338, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart que va acabar el dia 29 d'agost del 1780.
La simfonia presenta els tocs de trompeta i les floritures característiques d'una "simfonia festiva", d'"simfonia de trompetes" que és característic de les simfonies austríaques escrites en do major. Aquesta és la primera de les simfonies en do major de Mozart que presenta aquest caràcter, però l'estil podria ser inclòs en les seves dues obres posteriors en aquesta tonalitat (les simfonies núm. 36 i núm. 41).

## Estructura

Encara que la major part de les simfonies presenten quatre moviments, aquesta en té només tres, característica del classicisme primerenc:
* Allegro vivace, en compàs 4/4.
* Andante di molto (più tosto Allegretto), en fa major i en compàs 2/4
* Finale: Allegro vivace, en compàs 6/8.
L'obra està instrumentada per a dos oboès, dos fagots, dues trompes, dues trompetes, timbales i corda.

## Anàlisi musical

I. Allegro vivace. El primer moviment està escrit en forma sonata però també conté moltes característiques i estils formals d'una obertura italiana. No hi ha la repetició de l'exposició. La coda conté una espècie d'obertura en crescendo que no s'inclou en la recapitulació. El desenvolupament es basa íntegrament en material nou. La recapitulació del primer tema de l'exposició és abreujada i interrompuda per un breu desenvolupament d'aquest tema. Finalment, la coda del moviment conté gairebé tot aquest primer tema que dona l'aparença d'una recapitulació inversa, característica comuna de les obertures italianes.
II. Andante di molto (più tosto Allegretto). El segon moviment en fa major està escrit per a cordes sotto voce amb violes dividides i un únic contrabaix doblant als violoncels i al baix. Alfred Einstein va anticipar una teoria al catàleg Köchel (3a edició); per a ell, el Minuetto K. 409, fou escrit per Mozart de manera posterior a aquesta obra. Això no obstant, no hi ha proves o fonts que donin suport a aquesta afirmació. A més, el Minuetto K. 409 incorpora dues flautes en la seva orquestració que no apareixen a la resta de la simfonia.
III. Finale: Allegro vivace. El finale està en forma sonata i presenta ritmes enèrgics de tarantel·la o saltarel·lo.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Brown, A. Peter, The Symphonic Repertoire (Volume 2). Indiana University Press (ISBN 025333487X), pp. 393–397 (2002).
* 1 2 Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien IV.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. XV. ISMN M-006-20466-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 34, K. 338: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* "Mozart" a Classical Archives
# Valeri Kleixniov

Valeri Kleixniov (rus: Валерий Владимирович Клешнёв) (Sant Petersburg, 15 d'octubre de 1958) és un remer rus, ja retirat, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on va guanyar la medalla de plata en la competició del quàdruple scull del programa de rem. Formà equip amb Iuri Xàpotxka, Ievgueni Barbakov i Nikolai Dovgan. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del món junior de 1975 i una de bronze al Campionat del Món de rem de 1982.
Una vegada retirat es va doctorar a l'Institut de Recerca de Cultura Física de Sant Petersburg i va treballar en el ram de la biomecànica per l'equip nacional de rem d'Austràlia i del Regne Unit.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Valery Kleshnyov». [Consulta: 25 abril 2023].
* ↑ «World Rowing - Valeri KLESHNEV» (en anglès). Arxivat de l'original el 2023-03-26. [Consulta: 25 abril 2023].
* ↑ «Weltmeisterschaften (Herren - Teil 1)». [Consulta: 25 abril 2023].
* ↑ Rowing faster (en anglès). Second edition, 2011, p. 318. ISBN 978-0-7360-9040-7.
# Població estel·lar

Les estrelles es poden agrupar en dues poblacions estel·lars: la població I i la població II, segons diverses característiques com la composició química, la seva posició en el diagrama de Hertzsprung-Russell i la seva edat, entre d'altres.
Les estrelles de la població I contenen quantitats significatives d'elements més pesats que l'heli (anomenats genèricament «metalls» en astrofísica). Aquests elements foren produïts per generacions anteriors d'estrelles a través d'explosions de supernova. El nostre Sol pertany al grup de població I. Són habituals en els braços espirals de la Via Làctia.
Les estrelles de la població II són les primeres estrelles de vida llarga formades després del big-bang i, per tant, contenen poca quantitat de metalls. Es troben en cúmuls globulars i al centre de la Via Làctia. Evidentment, són estrelles molt més velles que les de la població I.
També es conjectura l'existència d'estrelles de població III, amb un contingut nul de metalls i que podrien explicar la presència de metalls en els quàsars. Serien estrelles de la primera generació, les primeres a formar-se, amb una gran massa. Fins a l'actualitat no s'ha detectat cap estrella que pogués classificar-se dins d'aquest grup.
# Ramesseum

El Ramesseum és el nom donat des del 1829 al temple mortuori de Ramsès II, situat a l'oest de Luxor, entre el temple de Seti I al nord-oest, i el palau de Malkatta al sud-oest, enmig d'una impressionant sèrie de temples dels quals cal destacar:
* Temple de Seti I
* Temple de Tuthmosis III (temple mitjà; hi ha un altre temple més petit al costat del temple d'Hatshepsut, i un de més gran al sud-oest)
* Temple de Siptah
* Temple d'Amenhotep II
* Temple de Tuthmosis IV
* Temple de Tawosret
* Temple de Meremptah
* Temple de Tuthmosis I
* Temple d'Amenhotep III
* Temple d'Amenhotep (fill d'Hapu)
* Temple de Tuthmosis III (el temple gran)
El temple de Ramsès II està entre els d'Amenhotep II i el de Tuthmosis IV. Fou bastit en un període de 20 anys sobre un temple anterior de Seti I. Te semblances arquitectòniques amb el temple d'Abu Simbel i amb el temple mortuori de Ramsès III a Madinet Habu.
Actualment, només una petita part resta conservada. Fou construït com un dels que els egipcis anomenaven castells de milions d'anys, de nom Usermatre Setepenre, que unia Ueset (Luxor) amb els dominis del déu Amon. El nom de Ramesseum li fou donat per Jean-François Champollion el 1829. Els constructors foren Penre (arquitecte de Coptos) i Amenemone (d'Abidos).
L'edifici principal fou el del culte funerari del rei amb una sala hipòstila al costat. Els pilons estan decorats amb escenes de la batalla de Qadesh o Kadesh. Hi ha estàtues osíriques de Ramsès. A la façana interior, hi ha una escena de la conquesta de la fortalesa síria de Dapur.
Entre les restes conservades, hi ha part d'un palau reial i magatzems, graners i un petit temple dedicat a la mare de Ramsès, Tuia, i a la seva dona Nefertari.
Hi ha també una tomba d'un sacerdot amb instruments per a la màgia i texts religiosos.
Al front de les ruïnes, hi ha la base dels colossos de Ramsès que mesuraven 17 metres d'altura, però que no s'han conservat senceres i els trossos estan repartits per museus. Cada estàtua pesava mil tones i es va fer amb una sola pedra portada des d'Assuan.

## Enllaços externs

* The recent excavation and restoration works at the Ramesseum. Conférence de Christian Leblanc (18-05-2011). Mission Archéologique Française de Thèbes-Ouest. (anglès)
# Noba

El Noba o Nobodai o Nobadae foren un grup ètnic que va arribar a Núbia vers el 200 o 250 i van originar la cultura de Ballana i més tard el regne de Nobàdia o Nobàtia. El seu grup ha estat classificat com grup X de Núbia.

## Referències

* Lobban, Richard. "Noba." Historical dictionary of ancient and medieval Nub. Scarecrow Press, c2004
# Xepseskaf

Xepseskaf o Sebèrqueres (en egipci, Šps-s-ȝf; en grec antic Σεβερχέρης Seberkhérēs) fou un faraó de la dinastia IV de l'antic Egipte que va governar entre quatre i set anys, vers el 2410 aC. Manetó encara esmenta un faraó al seu darrere de nom Tamftis (Θαμφθις Thamphtis), del qual res no se sap.
El seu nom d'Horus fou Xepseskat o Xepseskhet; el seu nom Nebti fou Xepseskaf o Xepsesnebti; i el seu nom de Sa Ra fou Xepseskaf. Manetó l'esmenta com a Sebèrqueris o Sebèrqueres. Altres transcripcions del seu nom són: Xepes, Xepseket, Xepses, Xepseskhe i Xepseskafra.
Fou el fill i successor de Menkaure. El nom de la seva mare no es coneix. El rei va tenir dones (la reina principal potser fou Bunefer, per altres considerada filla), i una filla, Khamaat. Diedefptah també es creu que fou fill seu o mig germà. El seu germà gran Khuenre va morir abans que el pare i així va poder arribar al tron.
Alguns indicis semblen suggerir que, a l'inici del seu regnat, van sorgir discrepàncies entre els sacerdots, en les quals va participar la noblesa. més tard, algunes províncies o feus es van revoltar, però sembla que el faraó va aconseguir controlar el moviment. El rei va poder completar el monument funerari del seu pare i construir el seu propi.
Es conserva un bust d'alabastre que es pensa que el pot representar, però molts opinen que es tracta de Menkaure.
El nom del faraó és esmentat en un decret referent a la piràmide de Menkaure, en la biografia del funcionari Nikaanh trobada a la seva tomba a Tehne, en la biografia de l'oficial Ptahxepses gravada a la porta falsa del taüt (avui, al Museu Britànic de Londres), i a les tombes de Sekhemkare i de Nisutpunetjer a Guiza.
El seu monument funerari fou l'anomenada mastabat al-Faraun, és a dir, la ‘mastaba del faraó’, anomenada també la piràmide purificada. El monument fou fet com un sarcòfag en forma de mastaba, amb la part superior lleugerament saltada. Està a uns 20 km al sud de Guiza i a 3 km al sud de Saqqara. El disseny no es va repetir mai més. Mesurava 100 x 74 x 19 metres i fou encaixonada amb pedra calcària. El conjunt fou tancat amb parets de pedra rectangulars (igual que era rectangular el monument). Els blocs de pedra utilitzats eren més grans que els de les piràmides. El nom que se li dona al monument és la piràmide de Saqqara sud. No hi havia una piràmide menor per a la reina.
En morir, és possible que el suposat fill o germanastre Diedefptah o Dedefptah regnés breument i fos el Tamftis de Manetó, però en tot cas va morir aviat i la filla de Menkaure, Khentkaues, germanastra de Xepseskaf, es va casar (o més probablement, ja estava casada) amb un noble anomenat Userkaf (Usèrceres), rebesnet de Khufu (Quèops), que es va poder proclamar faraó i va iniciar la dinastia V.

## Referències

* ↑ Padró, Josep; Piedrafita, Concepció «La transcripció catalana dels noms propis egipcis». Revista Nilus, 1992.
# El bell país on els homes desitgen els homes

El bell país on els homes desitgen els homes és un llibre de poemes escrit per Biel Mesquida el 1974 i publicat de manera clandestina. El 1985 se'n va fer una edició formal, amb un pròleg de Jordi Llovet, amb el que el poemari va arribar al públic generalista.

## Història

Es tracta de 22 pàgines escrites que no es convertirien formalment en llibre fins al 1985. Segons Mesquida, el llibre es va escriure a la Barcelona del 1974, una "ciutat efervescent, apassionada, viva, lluitadora, creativa, antifranquista, plena d'actes culturals diaris" en un moment que l'autor era molt jove. L'autor afirma haver escrit "el que em va passar pel cos, pel cap, pel cul…, vaig escriure en el país de la llibertat".
El 2012 el llibre tornà a ser reeditat, aquesta vegada a la col·lecció de butxaca del Grup 62, amb un epíleg del mateix Llovet. En aquell moment, va tornar a generar polèmica, quan dues llibreries van decidir no mostrar la il·lustració eròtica de la coberta del llibre a l'aparador de les seves botigues en línia. Es tractava d'un dibuix de Pep-Maür Serra, definida com "una imatge eròtica, suggeridora, provocadora, plena de metàfores" per Montserrat Serra.

## Tema

És considerat un dels primers llibres de la literatura catalana contemporània que tracta obertament l'homosexualitat masculina, amb un fort component eròtic. Segons Sebastià Portell, el llibre ha estat considerat sovint un text "transgressor" per diversos crítics i estudiosos, però entenent el concepte de transgressió com una resignificació de la sexualitat a través de la paraula: "Amb el contingut i també amb alguns aspectes formals presents en els poemes, Mesquida contradiu, estrafà, amplia i subverteix nombrosos codis socials relacionats amb la sexualitat i estableix un diàleg universal amb l'escriptura del cos i del desig". Segons el mateix autor, "No és cap llibre gai, és un llibre que interroga la identitat sexual de la gent, és un llibre dedicat al cul. I això encara és un tabú."

## Referències

* ↑ «‘El bell país on els homes desitgen els homes', de Biel Mesquida» (en castellà). Time out bcn. [Consulta: 8 octubre 2020].
* 1 2 Catorze.cat. «El bell país on els homes desitgen els homes | Catorze.cat». [Consulta: 8 octubre 2020].
* 1 2 Portell, Sebastià «Un país fet bell. Transgressio´ i resignificacio´ de la sexualitat a El bell pai´s on els homes desitgen els homes, de Biel Mesquida.». AFEL, 2018, 8, 2019. DOI: 10.1344/AFLC2018.8.15.
* 1 2 Perelló, Sebastià. «El bell país on els homes desitgen els homes». Núvol. [Consulta: 8 octubre 2020].
* 1 2 3 «'El bell país on els homes desitgen els homes', en blanc». Vilaweb, 2012. [Consulta: 8 octubre 2020].
* ↑ «El bell país on els homes desitgen els homes». Grup 62, 2012. [Consulta: octubre 2020].
* ↑ dit, A. ha. «LA CASA DEL LIBRO I L'FNAC CENSUREN LA COBERTA DE ‘EL BELL PAÍS ON ELS HOMES DESITGEN ELS HOMES'». [Consulta: 9 octubre 2020].

## Bibliografia

* FERNÀNDEZ,J.A (2008), L'anus de la revolució: El bell país on els homes desitgen els homes, de Biel Mesquida, en Poètiques de ruptura, Muntaner, M., Picornell, M., Pons, M. i Reynés, J.A.(eds.),Palma, Lleonard Muntaner Editor,289-317.
# Substància fonamental amorfa del teixit connectiu

La substància fonamental amorfa del teixit conjuntiu és una substància de consistència de gel, transparent i incolora. Pot apreciar-se homogènia al microscopi òptic i heterogènia a l'electrònic. A més, en l'electrònic presenta una baixa electrodensitat. És sintetitzada pels fibroblasts

## Funcions

* La nutrició a través de substàncies hidrosolubles.
* Actuar com barrera contra la disseminació d'infeccions.

## Composició i dinàmica

Els glucosaminglicans (GAG's) són polisacàrids de cadena llarga formats per disacàrids formats per una hexosanina i una molècula d'àcid urònic. També tenen units grups sulfat i carboxil que fan que tingui una especial apetència per l'aigua, i de fet solen estar bastant hidratats.
Diversos GAG's han d'unir-se a una sola proteïna per a formar proteoglicans mitjançant enllaç covalent. Els proteoglicans s'uneixen a l'àcid hialurònic formant agregats de proteoglicans.
Les molècules que permeten la correcta distribució d'altres molècules en la matriu es diuen glucoproteïnes estructurals, la finalitat de les quals és l'adherència de les cèl·lules als components de la matriu extra-cel·lular.
La substància fonamental amorfa conté una làmina basal formada per col·lagen del tipus IV (el característic de làmines basals), proteoglucans i alguna proteïna estructural com la laminina.

## Vegeu també

* Teixit conjuntiu
# Menkauhor

Menkauhor fou un faraó de la dinastia V de l'antic Egipte que va governar abans del 2300 aC.
El seu nom Horus era Menkau ('El que ha aparegut'), l'Horus d'or era Biknubhedj ('Falcó daurat i platejat'); el nom Sa Ra Menkauhor ('L'Horus de Ka roman', o 'L'ànima de Re és eterna'); nom de naixença Ikauhor o Kaiu (Kalu) o Hor-ikaw, 'Re ha aparegut'. És el Menkeris de Manethó. Apareix en la llista d'Abidos i en la llista de Saqqara (Menkahor). Aquest faraó no es va titular "fill de Re" com havien fet els seus predecessors.
Va succeir a Niuserre, però no se sap quina relació familiar tenia amb ell, és possible que en fos fill, i en aquest cas probablement la seva mare seria Reput-Nebu, encara que també podia ser fill de Neferefre i la seva dona Khentakawess III. El seu successor Djedkare devia ser el seu germà o fill. No se sap res de les seves circumstàncies familiars.
El papir de Torí li dona un regnat de 8 anys i Manethó diu que en foren 9.
S'ha trobat una inscripció amb el seu nom a Maghara, al Sinaí. Una estàtua d'alabastre del faraó està avui al Museu d'Antiguitats Egípcies del Caire. Un segell amb el seu nom es va trobar a Abusir.
No va abandonar el culte de Re i va construir un temple solar anomenat "Horitzó de Re" (Akhet Re), que no s'ha trobat, però sí les tombes d'alguns sacerdots d'aquest temple. Un relleu en què el faraó és adorat es troba ara al Museu del Louvre de París.
No s'ha trobat la seva piràmide funerària. És possible que fos l'anomenada piràmide 50 de Lepsius, a Dashur, o bé la 29 de Lepsius (anomenada piràmide sense cap) a Saqqara, a l'est del complex de Teti. Un decret de Pepi I esmenta la piràmide de Menkauhor i un temple solar del faraó a Abusir. Els seus successors van tenir la piràmide funerària a Saqqara i Menkauhor la va poder tenir a Abusir, com els antecessors, o a Saqqara com els successors. La piràmide es deia "La piràmide dels llocs divins".
El va succeir Djedkare.