OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carrer de Pelai (València)

El carrer de Pelai és una via urbana del centre de València. Està situat entre el Carrer de Xàtiva i la Gran Via de Ramon y Cajal. Fita també amb els carrers Matemàtic Marzal, Julio Antonio, Ermita i Vives Liern.
Ubicat ben a prop de l'Estació del Nord, nucli ferroviari de la ciutat, el carrer té a prop una parada de metro amb el nom de Xàtiva, així com la de Bailén, ubicada al carrer paral·lel.
Forma part del Barri de la Roqueta, i el carrer es desenvolupa en paral·lel a la construcció de l'Estació del Nord, entre 1906 i 1917.

## Elements

El trinquet de Pelai, l'element més recognoscible del carrer, s'inaugurà el 20 d'agost de 1868, abans fins i tot de l'existència del carrer mateix. El seu fundador va ser el senyor Benet, del qual no es té molta informació, només que construí el trinquet al costat d'un Tir a la gallina.
A inicis del Segle XXI, moltes famílies de la comunitat xinesa es van concentrar tant al carrer com ad altres grups d'illes de cases pròximes a l'Estació del Nord (com Pelai, carrer Convent de Jerusalem i carrer Bailén), on hi viuen 500 xinesos, segons dades de 2017, convivint amb paquistanesos i llatinoamericans. La presència de veïns xinesos, així com multitud de restaurants de gastronomia asiàtica, i d'altres comerços, ha fet que es percebera el carrer com el Chinatown valencià. No de bades, és el carrer des d'on s'inicia la Gran Cavalcada de l'Any Nou Xinés de València.
Des de la dècada del 2020, hi han hagut propostes per reformar el barri, bé siga amb la creació d'un passeig de la fama de la Pilota Valenciana, o la instal·lació d'uns arcs xinesos, sense que mai no s'haja concretat cap dels projectes.

## Referències

* 1 2 3 Ramírez, Borja. «El Chinatown de Pelayo, la nueva identidad de uno de los barrios más vivos de València» (en castellà), 11-02-2022. [Consulta: 12 gener 2025].
* ↑ Chilet, Vicent «Els últims de Pelayo». Lletraferit. Llibres de la Drassana, num. 6, 11-2015, pàg. 12-13. ISSN: 1136-8179.
* ↑ Agulló, 2019, p. 20.
* ↑ Agulló, 2019, p. 18-19.
* ↑ Romero, Víctor «Piscifactorías urbanas y BMWs: de ruta por el nuevo (y rico) Chinatown de Valencia». El Confidencial, 02-01-2017 [Consulta: 6 abril 2019].
* ↑ ValenciaBonita. «Talleres, exhibiciones y artes marciales en la plaza del Ayuntamiento por el Año Nuevo Chino» (en castellà), 22-01-2024. [Consulta: 12 gener 2025].
* ↑ «Un paseo de la fama convertirá la calle Pelayo en el templo de la pilota valenciana» (en castellà), 25-03-2021. [Consulta: 12 gener 2025].
* ↑ «València trabaja en una "solución" para los arcos chinos de Pelayo que no "genere rechazo"» (en castellà). [Consulta: 12 gener 2025].

## Bibliografia

* Agulló Albuixech, Recaredo. Pelayo, 1868-2018 : la emoción de jugar a pilota. 1ª edición, 2019, 2019. ISBN 978-84-7795-824-6.

## Enllaços externs

* Guia de carrers de l'Ajuntament Arxivat 2004-12-06 a Wayback Machine.
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Carrer del Balç

El Carrer del Balç és un carrer de Manresa on s'hi ubica un centre d'interpretació medieval del Museu Comarcal de Manresa.

## Carrer

El carrer del Balç, que formava part del nucli de la ciutat medieval sorgit a l’entorn del mercat, a la plaça Major, és un magnífic exemple de l’urbanisme medieval.
De traçat estret i sinuós, el carrer s'adapta al perfil d’una balcera, amb diferents nivells esglaonats, i discorre sota els porxos que s'aixequen entre casa i casa per aprofitar l’espai escàs que hi havia a l’interior de la ciutat murallada.

## Centre d'interpretació

El centre d’interpretació, emplaçat a les dependències d’un antic casal, ofereix un muntatge multimèdia que destaca un conjunt patrimonial únic i permet descobrir com era la Manresa del segle XIV: el món dels gremis, les oligarquies i les famílies nobles de la ciutat; com era la vida quotidiana en un carrer medieval, i els factors que van fer possible la construcció de la Séquia.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer del Balç, centre d’interpretació medieval». Generalitat de Catalunya (Reconeixement). Arxivat de l'original el 2023-08-19. [Consulta: 19 agost 2023].
# Carretera Convencional

Carretera Convencional, també coneguda com a CCRIGE (i considerada sempre com a alfabet segons els manuals de disseny oficials, en lloc de tipografia), és el nom d'una família tipogràfica de pal sec per a senyals de trànsit a Espanya (incloses les de la xarxa viària de la Generalitat de Catalunya), Andorra i algunes carreteres a Cuba i Guinea Equatorial. No hi ha variants i originalment es va encarregar com una variació més gruixuda de Transport per a ús específic en text en majúscula fosc sobre fons blanc.
A la xarxa de carreteres de Catalunya, aquesta lletra tipogràfica es fa servir en suports amb fons blanc i groc (en majúscula), així com blau, verd i marró (en minúscula). També s'utilitza la tipografia Helvetica Neue per indicar distàncies mètriques i qualificatius de distincions.

## Història

Va ser encarregat l'any 1988 per tal de poder-lo utilitzar a les carreteres convencionals i senyalització urbana d'Espanya, tal com assenyala el seu nom original. L'ús legal va ser definitivament aprovat l'any 1999 amb la publicació de la Norma 8.1-IC d'Instrucció de Carreteres.
El 2015, la nova regulació va abolir l'ús de la tipografia alternativa Autopista per al seu ús en autopistes i autovies, fent que Carretera Convencional passés a ser l'única lletra de senyalització de la xarxa viària a Espanya.
El nou Catàleg de senyals de trànsit redactat l'any 2022 va proposar una versió nova de la lletra, la qual incloïa un lleuger augment del gruix dels caràcters i la reducció de l'espaiat.
A Alemanya es fa servir la tipografia DIN 1451.

## Referències

* 1 2 Departament de Territori i Sostenibilitat «Manual de disseny de la senyalització interurbana d'orientació de Catalunya». Quadrerns d'infraestructures i mobilitat, 01-12-2016, pàg. 27. Arxivat de l'original el 2024-01-22 [Consulta: 22 octubre 2023].
* ↑ «Carteles de Carreteras y Geopolítica. Avatares históricos.» (en castellà), 09-07-2021. [Consulta: 22 octubre 2023].
* ↑ Fernández Sánchez, Rafael «Borrador de Instrucción 8.1-IC/1990 "Señalización vertical"». Ministerio de Obras Públicas y Urbanismo. Gobierno de España, 27-06-1990.
* ↑ Ministerio de Fomento. «Orden de 28 de diciembre de 1999 por la que se aprueba la norma 8.1-IC, señalización vertical, de la Instrucción de Carreteras» p. 4049–4106. [Consulta: 22 octubre 2023].
* ↑ Ministerio de Fomento. «Orden FOM/534/2014, de 20 de marzo, por la que se aprueba la norma 8.1-IC señalización vertical de la Instrucción de Carreteras» p. 29044–29295. [Consulta: 22 octubre 2023].
* ↑ Ministerio del Interior Catálogo de señales verticales de circulación, 01-03-2022.
* ↑ Pool, Albert-Jan. «FF DIN, the history of a contemporary typeface». A: Made with FontFont: type for independent minds. 1st. Nova York: Mark Batty Publisher, 2007, p. 66–73. ISBN 978-0977985043.
# Carròs (cavaller)

Carròs (segle XIII - 1275 $^{(Gregorià)}$) és el nom amb què es coneix a les fonts cristianes el cavaller d'origen germànic, fill del genovès Alamanno [da] Costa que originà el llinatge valencià dels Carròs.

## Croada contra Al-Mayûrqa

Segons les fonts, el cavaller Carròs, procedent d'Itàlia, lluità en la Croada contra Al-Mayûrqa armant una galera. El rei Jaume I d'Aragó l'armà cavaller i li concedí feus a Felanitx com a recompensa. L’1 d’abril de 1230 fou nomenat almirall del regne de Mallorques i de Catalunya.

## Conquesta de València

Posteriorment també participà en la conquesta de València i el 1240 li fou atorgat la possessió de Rebollet, on fundà el seu llinatge. Més tard obtingué noves possessions entre les quals destaquen Dénia (1242) i Elx (1249). Acompanyà al rei en el Tractat d'Almirra i el 1266 tornà a la lluita durant la conquesta de Múrcia. La seva darrera intervenció política destacable data de 1273 i consistí en la seva intervenció per aconseguir la pau entre el rei Jaume I d'Aragó i el seu fill, l'infant Pere.

## Referències

* 1 2 3 4 soler Molina, Abel. «NOTÍCIA DE CARROCCIO DA COSTA (CARRÒS): PIRATA, CAVALLER, ALMIRALL, SENYOR DE REBOLLET I FUNDADOR D’OLIVA». Cabdells: revista d’investigació de l’Associació Cultural Centelles i Riusech. Núm. 15 p. 28,31. Associació Cultural Centelles i Riusech, 2017.
* 1 2 «Carròs (cavaller)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Croada contra Al-Mayûrqa
# Protesilau

Segons la mitologia grega, Protesilau (en grec antic: Πρωτεσίλαος) fou un heroi grec d'origen tessali, fill d'Íficle i d'Astíoque. Descendeix de Mínias, rei d'Orcomen, i per ell, de Posidó. El seu germà era Podarces, i havien nascut a Fílace. Algunes tradicions el fan fill d'Àctor i no d'Íficle, del qual seria aleshores cosí.
Es casà amb Laodamia, filla d'Acast, a la qual hagué d'abandonar molt aviat, ja que Protesilau estava inclòs en la llista de pretendents d'Helena i va participar en la guerra de Troia amb un contingent de quaranta naus, segons el Catàleg de les naus de la Ilíada. L'oracle havia anunciat que el primer grec que desembarqués a la Tròada moriria aquell mateix dia. Protesilau acceptà el sacrifici i en el primer combat que hi hagué fou mort per Hèctor. Quan va morir, Podarces va assumir el comandament dels tessalis.
També es deia que Protesilau va tenir un paper important en la primera expedició a Troia, la que va donar lloc al desembarcament de Mísia. Va ser el que va arrencar l'escut a Tèlef, i així Aquil·les el va poder ferir.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 465. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 186-187. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Carter Smith

Carter Smith (nascut el 6 de setembre de 1971) és un cineasta i fotògraf de moda nord-americà. És conegut sobretot per dirigir les pel·lícules The Ruins (2008), Jamie Marks Is Dead (2014) i Swallowed (2022).

## Vida i carrera

Natiu de Bowdoinham (Maine), Smith es va traslladar a Nova York després de graduar-se a Mt. Ararat High School el 1989. Es va matricular al Fashion Institute of Technology, però més tard va abandonar per seguir una carrera en fotografia de moda. Smith ha disparat fotografies per a Vogue, GQ i W Magazine, així com nombroses sessions de fotos de celebritats. Smith va començar la seva carrera com a cineasta dirigint anuncis per a clients com Lancôme, Tommy Hilfiger i Tiffany's. El 2006, Smith va dirigir el curtmetratge de terror, Bugcrush, que es basava en un conte de Scott Treleaven. La pel·lícula va guanyar el premi de realització de curtmetratges al Festival de Cinema de Sundance. El següent esforç de Smith va ser el seu debut al llargmetratge amb una adaptació a la pantalla gran de la novel·la de terror de Scott Smith (autor) de 2006 The Ruins. El curtmetratge de Smith, Yearbook, va debutar al Festival de Cinema de Sundance de 2011. Carter Smith és obertament gai.

## Filmografia

Curtmetratges
| Any | Títol | Director | Escriptor | Productor |
| 1998 | Me and Max | Sí | No | No |
| 2006 | Bugcrush | Sí | Sí | No |
| 2011 | Yearbook | Sí | No | Sí |
Llargmetratge
| Any | Títol | Director | Escriptor | Productor |
| 2008 | The Ruins | Sí | No | No |
| 2014 | Jamie Marks Is Dead | Sí | Sí | No |
| 2022 | Swallowed | Sí | Sí | Sí |
| 2023 | The Passenger | Sí | No | No |
Televisió
| Any | Títol | Notes |
| 2019 | Into the Dark | Episodi: "Midnight Kiss" |

## Referències

* ↑ Bouchard, Stephanie. «His life is in 'Ruins'». Arxivat de l'original el August 15, 2011. [Consulta: 14 setembre 2011].
* ↑ Amodeo, John. «Out Director Carter Smith Helms "The Ruins"». EDGE Boston, 03-04-2008. [Consulta: 5 octubre 2012].
* ↑ Crabtree, Joel. «Maine filmmaker Carter Smith's 'Yearbook' part of Sundance film festival — Living». Bangor Daily News, 11-02-2011. [Consulta: 5 octubre 2012].
* ↑ «Tastemakers 2014: Filmmaker Carter Smith explains how sexuality affects how you see the world», 10-09-2014.

## Enllaços externs

* Entrevista a Horror.com
# Casa Jaume Larcegui

La casa Jaume Larcegui és un edifici situat al carrer de Balmes, 83, al barri de l'Antiga Esquerra de l'Eixample de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).
És un edifici residencial, entre mitgeres, d'estil modernista, que consta de planta baixa i cinc plantes pis. Fou construït entre el 1905 i 1906, projectat per l'arquitecte Eduard Mercader i Sacanella. La façana és simètrica, composta de quatre eixos on s'alineen les obertures. Destaquen el balcó corregut de la primera planta, amb barana de pedra amb formes vegetals, suportat per mènsules, les dues tribunes poligonals pròximes a les mitgeres, que enllacen amb els balcons del pis següent, l'alternança de balcons correguts o individuals i els elements de coronament que conformen la barana del terrat.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Jaume Larcegui». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Casa Jaume Larcegui (Balmes)». Pobles de Catalunya.
# Casa Joan Font i Archer

La casa Joan Font i Archer és un edifici situat a la Plaça del Duc de Medinaceli, 6 de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). A l'entresol hi ha la seu barcelonina del sindicat CNT.

## Història

El comerciant Joan Font i Archer es va establir a Mayagüez (Puerto Rico), on va néixer el seu fill Josep Ramon Font i Fornés. Pare i fill van formar la societat Font Archer i Fill, liquidada després de la mort del primer el 1867. El 1848, Joan va adquirir el solar núm. 3 del desamortitzat Convent de Sant Francesc per 65.500 duros, i el 1851 Josep Ramon va demanar permís per a construir-hi un edifici, segons el projecte del mestre d'obres Pau Martorell. Posteriorment, la propietat va passar a mans de Salvador Samà i Torrents.

## Descripció

Consta de planta baixa, entresol i tres pisos, amb tres obertures per planta. Les de la planta baixa són d'arc rebaixat, i als pisos, balcons amb llinda plana i llosana de pedra amb volada que es redueix en alçada, tots ells amb barana de ferro. El parament és d'especejament horitzontal a la planta baixa i l'entresol, i a la resta, d'estuc llis emmarcant les obertures i amb plafons senzills entre els balcons.

## Referències

* 1 2 3 «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Barcelona». Confederación Nacional del Trabajo.
* ↑ «Juan Font Archer». geneanet. Sofia Garçon.
* ↑ Palomeque Torres, Antonio. La Universidad de Barcelona desde el Plan Pidal de 1845 a la ley Moyano de 1857. Universitat de Barcelona, 1979, p. 778.
* ↑ Sentencias del Tribunal Supremo de Justicia en sus salas primera y segunda, 1871, p. 945-948.
* ↑ AHPB, notari d'Hisenda Manuel Clavillart, 13-04-1848.
* ↑ Barraquer i Roviralta, 1915-1917, p. 386-387.
* ↑ «José R. Font. Plaça Duc de Medinaceli (6). Construir una casa al terreny del antic Convent de Sant Francesc d'Asis». Q127 Foment 645 bis C. AMCB, 08-10-1851.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 287, 557.
* ↑ Anuario-Riera, 1896, p. 407.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Bonet

## Bibliografia

* Barraquer i Roviralta, Gaietà. «Los conventos barceloneses en los tiempos posteriores al incendio.». A: Los religiosos en Cataluña durante la primera mitad del siglo XIX. Barcelona: Imprenta de F.J. Altés y Alabart, 1915-1917, p. 371-400.

## Enllaços externs

* «Casa Joan Font». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Casa Laribal

La casa Laribal és un edifici situat als carrers de l'Avinyó i de la baixada de Sant Miquel de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Actualment allotja un hostal.

## Història

El 1902, l'advocat Josep Laribal i Lastortras, director del diari El Diluvio, va demanar permís per a construir-ne la nova seu, que n'havia de reunir l'administració, la redacció i els tallers, aleshores situats en dos locals diferents a la plaça Reial i al carrer dels Escudellers Blancs. Els plànols foren signats pel mestre d'obres Lluís de Miguel i Roca, tot i que el projecte és atribuït a l'arquitecte municipal Pere Falqués, que actuà com a contractista de l'obra.
Laribal va morir el 1904 sense veure acabada l'obra, i aquesta fou continuada per les seves hereves, les germanes Teresa i Francisca Font i Guinart, que el 1906 signaren el contracte amb el mateix Falqués. Posteriorment, l'edifici fou reformat i remuntat en un pis per l'arquitecte Enric Sagnier i Villavecchia per a convertir-lo en la nova central telefònica de la Companyia Peninsular de Telèfons, inaugurada el 1910 amb la benedicció del bisbe Joan Josep Laguarda i Fenollera.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta baixa d'enormes portalades, tres pisos de grans finestrals (que es fan més petits amb l'alçada), i un quart pis de maó vist i coronament amb una filera de dentells sota la cornisa. Hi destaca la cantonada axamfranada, amb la porta principal (a través de la qual s'accedeix a un pati central rodó), sobre la qual s'alcen unes columnes ciclòpies que sostenen una tribuna amb un arc de mig punt, i el coronament amb columnes que sustenten la cornisa. Tot plegat resulta en un llenguatge eclèctic i brutalista.

## Vegeu també

* Jardins de Laribal

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Antiga Central Telefònica». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Casa Laribal (Antiga Central Telefónica)». El Poder de la Palabra.
* ↑ «Antiga Central Telefònica». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* 1 2 3 4 5 6 «Companyia Peninsular de Telèfons». Barcelona modernista i singular. Joan Palau.
* ↑ Anuario-Riera, 1896, p. 309.
* 1 2 3 Molet i Petit, 2014, p. 98-99.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 536/1902.
* ↑ «Benedicció del nou local de la Compañía Peninsular de Teléfonos pel bisbe de Barcelona». AFB3-117. AFB.

## Bibliografia

* Molet i Petit, Joan «Un arquitecto que no firmaba sus proyectos. Pere Falqués y sus firmones». Matèria: revista d’art, 8, 2014, pàg. 85-107.

## Enllaços externs

* «Antiga Central Telefònica». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Casa Patxot (Barcelona)

La casa Patxot era un edifici situat entre els carrers del Monestir, Pons i Serra i Bisbe Català, al barri de Sarrià de Barcelona, catalogat com a bé d'interès documental (categoria D).

## Història i descripció

Era un enorme casal, amb un esplèndid jardí, que Rafael Patxot i Jubert, meteoròleg i mecenes de la cultura catalana, va fer construir per a la seva filla Concepció Patxot i Ravell, amb motiu del seu casament amb Manuel Carreras i Martí. D'inspiració noucentista, es va construir cap al 1942, obra de l'arquitecte Lluís Bonet i Garí. Era de planta rectangular, format per un gran cos principal de planta baixa i dos pisos i dos cossos adossats, un de planta baixa i l'altre de planta i pis. Destacava la contundència del volum i el potent ràfec que el coronava. Va ser ocupat per una escola, que utilitzava una part del jardí com a pati de jocs. Fou enderrocat el 28 de juny del 2016 per a construir-hi una urbanització de luxe.

## Referències

* ↑ «CASA PATXOT (SELLI Y CIA, S.A.)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Casa Patxot». La Vanguardia, 03-07-2016.
* ↑ «Casa Patxot (Selli Y Cia, S.A.)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
# Casa Torrent

La Casa Torrent, situada a la plaça del Doctor Balmis número 6 de la ciutat d'Alacant, és un edifici residencial plurifamiliar d'estil modernista valencià construït l'any 1911. El va dissenyar l'any 1909 l'arquitecte Enrique Sánchez Sedeño, qui va destacar en el panorama de l'arquitectura alacantina durant les últimes dècades del segle xix i sobretot en els primers anys del segle xx.
La situació d'aquest habitatge a la plaça de Balmis, al voltant del barri de Sant Francesc i dins del nucli històric d'Alacant, respon a un dels focus més prolífics del modernisme alacantí, encara que poques mostres d'aquesta arquitectura han arribat fins a nosaltres.
L'edificació consisteix en una planta baixa i dues altures, clarament diferenciades. En els dos pisos superiors el revestiment és de rajola rogenca sobre el qual destaquen cridanerament les impostes blanques, i sobreeixint del pla, les balconades i miradors amb marcs, fusteries i altres ornaments també de color blanc. Precisament la utilització del color i de les diferents textures representa un dels aspectes més interessants d'aquesta obra i un dels trets més singulars de l'autor, que no podem deixar de relacionar amb el domini constructiu i material que pressuposen.
Compositivament, la unitat s'aconsegueix amb diferents recursos, entre els quals destaquen la disposició seriada dels buits (miradors i balcons) en les dues façanes, l'existència d'una gran volada de remat, el tractament homogeni del primer pis i la col·locació d'impostes estratègiques que abracen tot el perímetre. Encara que no existeix jerarquia del conjunt, en cada façana independentment considerada, sí que es concep un eix de simetria i una certa jerarquia dels elements. Els miradors se situen al centre i al voltant un o dos balcons, en funció de la llargària de la façana.

## Referències

* ↑ Varela Botella, 2018, p. 232.
* ↑ Ayuntamiento de Alicante. Catálogo de protecciones de Alicante. Versión preliminar. Fitxa C130.BC.PGI. [Consulta: 16 octubre 2024].
* ↑ Varela Botella, 2018, p. 213-225.
* 1 2 3 4 VV.AA. (María Dolores Martínez Soto). Registro de arquitectura del s. XX: Comunidad Valenciana, 2002. ISBN 84-87233-38-4.

## Bibliografia

* Varela Botella, Santiago. La arquitectura de Enrique Sánchez Sedeño y el modernismo en Alicante (PDF). Edición digital a partir de Alicante: Instituto Alicantino de Cultura Juan Gil-Albert, 2014. Alicante: Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes, 2018.
# Casilda Fernández de Córdoba y Rey

Casilda Fernández de Córdoba y Rey (Madrid, 1941 - Còrdova, 14 d'abril de 1998) va ser la XX duquessa de Cardona.
Filla del XVII duc de Medinaceli Luis Jesús Fernández de Córdoba i de la seva segona esposa, la cordovesa María Concepción «Concha» Rey de Pablo-Blanco, amb qui s'havia casat el 1939 no sense polèmica entre la societat del moment, que va repudiar la nova duquessa, que no gaudia de bona fama.
El 1949, abans de la mort del seu pare, va esdevenir duquessa de Cardona mitjançant una cessió. A la mort del duc el 1956, intentà aconseguir part del patrimoni familiar i pledejà amb els Medinaceli. Amb tota la noblesa en contra, només va tenir el total suport de Carmen Polo, una de les seves poques amigues a Madrid. La muller de Franco li recomanà que contractés l'advocat Antonio Guerrero Burgos i, finalment, el plet va ser un èxit a favor de Casilda.
El 1977 s'havia casat amb Alfonso Castillejo y de Ussía, sense arribar a tenir fills. Anys més tard, es va casar amb el seu advocat, i el 1982 va néixer Casilda-Ghisla, que va heretar el títol amb la mort de Casilda el 1998.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fitxa de Casilda Fernández de Córdoba» (en castellà). Fundació Casal Ducal de Medinaceli. [Consulta: 7 octubre 2018].
* 1 2 Yagüe, María Eugenia «Las jóvenes duquesas que revolucionan la nobleza». El Mundo, 03-06-2017.
* ↑ «Sol·licitud de cessió del Ducat de Cardona». Butlletí Oficial de l'Estat, 16-12-1949.