OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aulus Cecina Sever

Aulus Cecina Sever (llatí: Aulus Caecina Severus) va ser un militar romà que va destacar en temps d'August i Tiberi. L'any 15 dC havia servit en 40 campanyes. Formava part de la família Cecina, d'origen etrusc.
L'any 6 va ser governador de Mèsia quan es van revoltar els dos Batons a les províncies veïnes, Bató de Pannònia i Bató de Dalmàcia. Va marxar ràpidament contra els breucs a Pannònia i els va derrotar després d'una dura batalla, on van morir moltes de les seves tropes, però va haver de tornar a Mèsia on es produïen incursions dels dacis i els sàrmates. A l'any següent va tornar a Pannònia i va obtenir una nova victòria abans d'arribar Germànic. L'any 14 va tenir el comandament com a llegat de Germànic a la Germània Inferior i l'any següent va participar activament en la guerra contra Armini. Per distreure l'atenció de l'enemic Cecina va ser enviat amb 40 cohorts al territori dels brúcters del riu Amísia i quan Germànic va decidir la retirada després d'una batalla de resultat incert, va rebre l'ordre de retornar amb les seves forces al Rin. Però el seu camí passava per una zona de maresmes, on hi havia una via anomenada els Ponts llargs, i aquí va ser atacat per Armini, i les forces romanes quasi destruïdes però va aconseguir rebutjar l'atac i va arribar al riu. Per aquesta victòria va rebre la insígnia del triomf.
Aquest va ser el darrer comandament que se li coneix. L'any 20 es menciona com a autor d'una proposta al senat referida a l'erecció d'un altar a la deessa de la Venjança i el 21 una altra proposta que establia que els governadors provincials no podrien portar a les seves mullers a les províncies sota el seu govern. La proposta, a la qual es van oposar Valeri Messal·lí i Drus, no es va aprovar.

## Referències

* ↑ Dió Cassi, lv. 29
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 529-530.
# Can Llevallol

Can Llevallol o Can Llavallol, és una masia de Barcelona, situada a la serra de Collserola, al camí Alt de Mas Sauró, 58, de Vallvidrera, entre el coll de Can Cuiàs i el pantà de Vallvidrera. Està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia aïllada envoltada de terres de conreu i de bosc, molt modificada.
Edifici asimètric allargat, amb teulades a vàries vessants. Façanes llises amb obertures. En un turó proper hi ha la creu d'en Llevallol, enderrocada durant la Guerra Civil i bastida de nou més tard.
A prop de la casa es conserva l'edifici destinat a vaqueria.

## Història

El nom de Llavallol, més o menys modificat, apareix en documents de l'any 1565. Seguint l'arbre genealògic, apareix inscrita l'any 1636 Eulàlia Marquesa i Llavallol, pubilla, casada amb Gaspar Castellví. Des d'aquesta data hi ha descendents fins a l'any 1849, quan sembla que s'extingeix el cognom. A mitjan segle XIX, Josep Bosch i Canet, de Sarrià, va comprar la finca. Josep Boch i Ximenis, casat amb Joana MIralles, va passar temps a Suïssa per tractar-se la tuberculosi, on va veure vaques estabulades. Va voler implantar aquest nou sistema, fent construir el 1910 la Granja Llavallol, al costat de la masia, segons projecte de Josep Jujol i Brull. És un edifici rectangular, cobert amb teulada a dues aigües, amb un cos central més elevat. Les façanes estan decorades amb arcs de mig punt, de maó vist.
En la mateixa finca, enfront de la masia, hi ha la font de Can Llevallol, que als anys 1950 es va embotellar per vendre, en garrafes de vidre de vuit litres, que es pujaven des de la font fins a la masia en un petit telefèric, enginy reciclat d’un antic camp de futbol de Barcelona. El telefèric i nombroses garrafes de vidre encara es conserven a la masia.
L'actual propietari és Josep Sangrà i Bosch, de la casa Canals-Miralles, del c/ Major de Sarrià, besnet del que fou alcalde de Miralles quan l'annexió a Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Llevallol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 maig 2020].
* ↑ de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 155. ISBN 978-84-09-55644-1.
* ↑ Casanova i Solanes, Eugeni. Vallvidrera a través dels segles, 2018, p. 68. ISBN 978-84-09-03650-9.
* ↑ «Font de Can Llevallol». Consorci del Parc Natural de la Serra de Collserola.

## Enllaços externs

* «Can Llevallol». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# El cor delator

El cor delator és un relat de l'escriptor nord-americà Edgar Allan Poe publicat el 1843. El seu èxit va propiciar diverses adaptacions al cinema i cançons inspirades en la història.

## Argument o Estructura

Un home assassina un company de pis, vell i al llit, perquè el seu ull l'està fent embogir. Esquartera el cadàver i amaga les diferents parts sota terra. Quan la policia arriba per investigar, convida els agents a donar un volt pel pis, convençut que no trobaran les proves que busquen. Mentre estan tots asseguts comença a sentir-se un soroll, que el protagonista identifica amb el batec del cor de la víctima, que busca venjança. El soroll augmenta fins que acaba confessant el crim.

## Anàlisi

El conte pertany al gènere del narrador poc fiable, ja que no se sap si pateix una malaltia mental (la fixació amb l'ull, l'al·lucinació sobre el soroll) i què va passar en realitat entre ell i el vell. De fet, tot el relat en primera persona és un intent del protagonista per afirmar que està sa, fins i tot si això el fa culpable d'assassinat (la història sembla una narració ja a la presó però la manca de detalls impedeix assegurar-ho).
L'ambientació del conte s'identifica amb el terror gòtic, perquè apareixen elements sobrenaturals en un marc no fantàstic i s'exploren els sentiments de por dels personatges, així com una atmosfera lligada a la foscor (tota la preparació de l'assassinat i el crim succeeixen de nit).
El narrador pot ser un servent o el fill del mort, no queda clar en el conte. Els estudiosos s'han inclinat per aquesta darrera opció, assenyalant que l'ull del pare tindria un caràcter simbòlic (excessiu control sobre la seva vida) i que per això el mataria, per alliberar-se'n. Comparteix certs trets amb altres protagonistes dels relats de Poe (com el de La caiguda de la Casa Usher), especialment l'autodeclarada hipersensibilitat, que els porta a percebre fenòmens invisibles per als altres o a detectar (potser imaginar, l'ambigüitat és deliberada) la maldat en el més quotidià.
L'ull que obsedeix el jove apareix com a imatge a El gat negre, un altre conte de Poe. En aquell cas també es lliga a una mort que no té cap justificació, és un crim irracional que desemboca en una acusació des del Més Enllà.

## Referències

* ↑ Robinson, E. Arthur. "Poe's 'The Tell-Tale Heart'" from Twentieth Century Interpretations of Poe's Tales, edited by William L. Howarth. Englewood Cliffs, NJ: Prentice-Hall Inc., 1971,
* ↑ Hoffman, Daniel. Poe Poe Poe Poe Poe Poe Poe. Baton Rouge: Louisiana State University Press, 1972. ISBN 0-8071-2321-8.
# Győző Kulcsár

Győző Kulcsár (en hongarès: Kulcsár Győző) (Budapest, 18 d'octubre de 1940 - Budapest, 19 de setembre de 2018) fou un tirador d'esgrima hongarès, guanyador de sis medalles olímpiques.

## Carrera esportiva

Va participar, als 23 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova per equips d'espasa i novè en la prova individual. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 celebrats a Ciutat de Mèxic (Mèxic) va aconseguir guanyar dues medalles d'or en les proves individual i per equips, uns metalls que esdevingueren bronze i novament or respectivament en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 realitzats a Múnic (Alemanya Occidental). En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà) revalidà la medalla de bronze en la prova individual i finalitzà quart en la prova per equips, guanyant aíx un diploma olímpic.
Al llarg de la seva carrera guanyà nou medalles en el Campionat del Món d'esgrima, tres d'elles d'or.

## Referències

* ↑ «Meghalt Kulcsár Győző».
* ↑ Pyramid, A. W. E. «Magyar Olimpiai Bizottság» (en hongarès). [Consulta: 7 novembre 2023].
* 1 2 «Olympedia – Győző Kulcsár». [Consulta: 7 novembre 2023].
# Canon EOS 800D

La Canon EOS 800D és una càmera rèflex digital APS-C fabricada per Canon. Aquesta, va ser anunciada el 15 de febrer de 2017 amb un preu de venta suggerit de 969,99€, amb l'objectiu Canon EF-S 18-55mm f/4-5.6 IS STM.
És coneguda com a EOS Rebel T7i a Amèrica i EOS Kiss X9i al Japó.
Aquest model va substituir a la Canon EOS 750D.

## Característiques

Les seves característiques més destacades són:
* Sensor d'imatge CMOS APS-C de 24,2 megapíxels
* Processador d'imatge DIGIC 7
* 45 punts d'autoenfocament en creu
* Dual Píxel amb detecció de cara
* Focus Peaking (Realçat d'enfoc) en el mode d'enfoc manual
* Disparo continu de 6 fotogrames per segon
* Sensibilitat ISO 100 - 25600 (ampliable fis a H: 51200)
* Gravació de vídeo: Full HD 1080p fins a 50/60 fps
* Gravació de vídeo time lapse a Full HD 1080p
* Pantalla LCD de 3,0" d'1.040.000 píxels abatible i tàctil
* Connexió Bluetooth i Wi-Fi
* Bateria LP-E17
* Entrada de Jack de 3,5mm per a micròfons externs o gravadores

## Diferències respecte a la 750D

* Més ISO màxima: 51.200 ISO, enlloc de 25.600 de màxima
* Enfocament: Utilitza 45 punts en creu, enlloc de 19
* Més rapidesa en ràfega: 6 fps, en lloc de 5 fps
* Bateria amb capacitat per realitzar fins a 600 fotografies, en lloc de 440
* Càmera més lleugera: 532 g, en lloc de 555 g

## Inclòs a la caixa

* Cos de la Canon EOS 800D
* Objectiu EF-S 18-55mm f/4-5.6 IS STM
* Ocular EF
* Tapa de la càmera R-F-3
* Corretja per la càmera EW-400D
* Bateria LP-E17
* Carregador de bateria LC-E17E
* Tapa d'objectiu E-58 II
* Tapa posterior d'objectiu E
* Cable d'alimentació
* Manual d'usuari

## Accessoris compatibles

* Tots els objectius amb muntura EF / EF-S
* Flaixos amb muntura Canon
* Micròfons amb entrada de Jack 3,5 mm
* Targetes de memoria SD, SDHC i SDXC
* Cable mini HDMI (tipus C)

## Referències

* 1 2 «Canon EOS 800D, toda la información y toma de contacto con la nueva réflex de gama media-baja» (en castellà). Xataka foto.
* ↑ «Canon EOS Rebel T7i / EOS 800D / Kiss X9i Specs» (en anglès). Dpreview.
* ↑ «Comparativa vis a vis Canon EOS 800D y Canon EOS 750D».
* ↑ «Comparar Canon EOS 800D con Canon EOS 750D» (en castellà). De camaras.
* ↑ «Contenido del embalaje» (en castellà). Canon España.
# Sonatensatz, D 28 (Schubert)

La Sonatensatz en si bemoll major, D. 28, també coneguda com a Trio per a piano en si bemoll major, és una obra d'un sol moviment de Franz Schubert. Fou composta l'any 1812, immediatament després que, ja amb 15 anys, obtingués la seva plaça en el cor de la Capella Imperial de Viena a causa del canvi de veu. Schubert va dedicar gairebé tot l'agost de 1812 a escriure la que seria la seva primera obra per a corda i piano, però abandonà la composició després d'acabar-ne el primer moviment. També cal tenir en compte que fou l'any que va morir la seva mare, a qui estava molt unit. Tot i que és relativament poc coneguda, l'obra destaca entre la producció primerenca de Schubert i representa l'únic exercici dins el gènere abans dels seus celebrats trios per a piano D. 898 i D. 929, compostos 15 anys més tard.
Com altres obres d'aquest període, aquest moviment d'un trio per a piano està molt inspirat en models clàssics. Reflecteix, en part, les lliçons d'Antonio Salieri que havia començat a rebre, tot i que Schubert ja donava al cel·lo més protagonisme que el que s'observa en els trios per a piano de Mozart. Eva Badura-Skoda comenta que conté "...Alguns passatges encantadors i fins i alguns trets característics del genuí Schubert, ara aquí, ara allà, al llarg d'aquest moviment; però alhora, un encara pot sentir la manca d'experiència de Schubert."

## Estructura i anàlisi

L'obra consta d'un sol moviment en forma sonata amb la indicació Allegro. L'estructura de la forma sonata és notable, amb una exposició discursiva que incorpora nombrosos temes.
La seva interpretació dura aproximadament uns 10 minuts.

## Referències
### Notes

* 1 2 Wigmore 2001, p. 5
* 1 2 Johnston 2016
* ↑ Anderson 1999
* 1 2 Badura-Skoda 2008, p. 277

### Fonts

* Anderson, Keith (1989). Album notes for Schubert: Piano Trios in B-Flat major, D. 898 and D. 28. Naxos Records. Arxivat 2017-02-16 a Wayback Machine.
* Badura-Skoda, Eva. «The Chronology of Schubert's Piano Trios». A: Schubert Studies: Problems of Style and Chronology. Cambridge: Cambridge University Press, 2008.
* Cooper, Barry. «Composers Born between 1700 and 1800». A: Child Composers and Their Works: A Historical Survey. Lanham: Scarecrow Press, 2008.
* Johnston, Blair. «Piano Trio in B flat major ("Sonatensatz"), D.28». Allmusic.com, 2016. [Consulta: 19 juny 2016].
* Wigmore, Richard (2001). Album notes for Schubert: Piano Trios D898, D28 & D897. Hyperion Records.

## Enllaços externs

* Sonatensatz, D.28: Partitura lliure a l'IMSLP.
* «Sonatensatz, D.28 (Interpretació de The Israeli Piano Trio)». YouTube, 18-09-2016.
# Fundamento de Esperanto

El Fundamento de Esperanto és un llibre escrit per L. L. Zamenhof, publicat l'any 1905. El 9 d'agost del 1905 es va declarar com la descripció oficial de l'idioma en el quart article de la Declaració de Boulogne en el primer Congrés Mundial a Boulogne-sur-Mer, a la República Francesa. És considerat el reglament essencial i obligatori de l'esperanto i és per tant intocable.

## Descripció

El Fundamento consta de quatre parts: un pròleg (Antaŭparolo), una gramàtica (Gramatiko), una col·lecció d'exercicis (Ekzercaro) i un "Diccionari Universal" (Universala Vortaro). Amb l'excepció del pròleg, tot el que hi ha en el Fonament ve de treballs anteriors de Zamenhof.
A més del Fundamento hi ha els "Suplements Oficials" (Oficialaj Aldonoj) Ara per ara, hi ha vuit Suplements Oficials. El Pròleg del Fundamento declara:
| « | "Nur iam poste, kiam la granda parto de la novaj vortoj estos jam tute matura, ia aŭtoritata institucio enkondukos ilin en la vortaron oficialan, kiel 'Aldonon al la Fundamento" | » |
Traducció:
| « | "A partir d'ara, quan la majoria de les noves paraules s'hagin establert en l'ús, alguna institució amb autoritat les inclourà en el diccionari oficial en forma de "Suplement oficial del Fonament"" | » |
La gramàtica i la secció dels diccionaris del Fonament estan en cinc idiomes nacionals: francès, anglès, alemany, rus i polonès.

## Notes

* ↑ Peter Glover Forster. The Esperanto Movement. Mouton Publishers, 1982, p.111-112.
* ↑ Geoffrey Sutton. Concise Encyclopedia of the Original Literature of Esperanto, 1887-2007. Nova York: Mondial, 2008, p.21-23.

## Enllaços externs

* Fundamento de Esperanto (esperanto)
* Berlina Komentario pri la Fundamento de Esperanto Arxivat 2018-04-20 a Wayback Machine., 2 vol. 2014, 650 p. (esperanto)
# I traci amanti

I traci amanti és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giuseppe Palomba. S'estrenà al Teatro Nuovo de Nàpols el 19 de juny de 1793. El 1795 es representà a Pàdua com Il padre alla moda ossia Lo sbarco di Mustanzir Bassà, i el 1796 a Lisboa com Gli turchi amanti.
Malgrat que la seva trama és caòtica va tenir cert èxit per tot Europa. Tot i que l'argument és absurd, hi ha alguns passatges musicals bastant aconseguits: una ària de Lenina, per exemple, amb una notable suport orquestral que Della Corte ha considerat «tan mozartiana com cimarosiana», i el duo de Lenina i Giorgiolone.

## Referències

* ↑ «Domenico Cimarosa». [Consulta: 20 desembre 2017].
* ↑ La Gran Opera. Barcelona: Planeta-De Agostini, 1989. ISBN 84-395-1303-8.
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Esquí de fons als Jocs Olímpics d'hivern de 1952

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1952 celebrats a la ciutat d'Oslo (Noruega) es disputaren quatre proves d'esquí de fons, tres en categoria masculina i una en categoria femenina. Aquesta fou la primera vegada que s'introduí una prova en aquesta última categoria.
Les proves es realitzaren entre els dies 18 i 23 de febrer de 1952 a les instal·lacions d'Oslo. Hi participaren un total de 138 esquiadors de fons, entre ells 118 homes i 20 dones, de 19 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| 18 km Detalls | Hallgeir Brenden | Tapio Mäkelä | Paavo Lonkila |
| 50 km Detalls | Veikko Hakulinen | Eero Kolehmainen | Magnar Estenstad |
| 4x10 km relleus Detalls | FinlàndiaHeikki Hasu Paavo Lonkila Urpo Korhonen Tapio Mäkelä | NoruegaMagnar Estenstad Mikal Kirkholt Martin Stokken Hallgeir Brenden | SuèciaNils Täpp Sigurd Andersson Enar Josefsson Martin Lundström |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| 10 km Detalls | Lydia Wideman | Mirja Hietamies | Siiri Rantanen |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Finlàndia | 3 | 3 | 2 | 8 |
| 2 | Noruega | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 3 | Suècia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total | Total | 4 | 4 | 4 | 12 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Cross Country Skiing at the 1952 Winter Olympics». [Consulta: 25 desembre 2024].
# Heikki Kovalainen

Heikki Kovalainen, nascut el 19 d'octubre de 1981, és un ex-pilot finès de Fórmula 1, campió de les World Series el 2004. Va debutar a la Fórmula 1 a l'any 2007 amb l'escuderia Renault, però l'escuderia va decidir prescindir dels seus serveis al final de la mateixa temporada. En la temporada que va estar a l'escuderia francesa, va aconseguir un podi (2n al Japó) i només es va haver de retirar en una cursa, precisament, la darrera de l'any (Brasil). Les seves qualitats com a pilot, demostrades com a pilot provador i, també, en la World Series, es van veure reduïdes a causa de la poca competitivitat del seu cotxe, el R-27. Des de gener del 2008 va ser pilot titular de l'escuderia Mercedes - McLaren. A l'abandonar McLaren fitxaria per l'escuderia Caterham.
La seva última temporada a la Fórmula 1 va ser la temporada 2012.

## Enllaços externs

* Plana oficial del pilot Arxivat 2007-01-24 a Wayback Machine. (anglès)
Equips i pilots participants a la Temporada 2012 de Fórmula 1 :
R. Bull
McLaren
Ferrari
Mercedes
Lotus
F India
Sauber
Toro Rosso
Williams
Caterham
HRC F1
Marussia
1 Vettel 2 Webber
3 Button 4 Hamilton
5 Alonso 6 Massa
7 Schumacher 8 Rosberg
9 Raikkonen 10 Grosjean
11 Di Resta 12 Hülkenberg
14 Kobayashi 15 Pérez
16 Ricciardo 17 Vergne
18 Maldonado 19 Senna
20 Kovalainen 21 Petrov
22 Pedro de la Rosa 23 Karthikeyan
24 Glock 25 Pic :
# Os formiguer pigmeu

L'os formiguer pigmeu (Cyclopes didactylus) és una espècie de mamífer pilós de la família dels ciclopèdids que es troba a Meso-amèrica i a Sud-amèrica, des del sud de Mèxic fins al sud del Brasil i, possiblement, el Paraguai.
És el membre més petit dels ossos formiguers, amb una longitud que va dels 360 als 450 mm i un pes que ronda els 400 grams. Presenta un pelatge marró daurat dens i suau, un musell curt, una cua parcialment prènsil i dos urpes allargades a cada mà.

## Història natural

És un animal nocturn i arborícola que es troba en boscos pluvials amb cobricel continu en el que es poden desplaçar a diferents llocs sense necessitat de descendir dels arbres. Es poden trobar densitats força elevades de 0,77 individus/ha, per exemple, en algunes zones. Les femelles ocupen rangs de territori més reduïts que els mascles.
L'os formiguer pigmeu és un animal de moviments lents i que s'alimenta principalment de formigues, entre 100 i 8.000 al dia. A vegades pot alimentar-se d'altres insectes, com termites o petits escarabats coccinèl·lids. Se sap que defequen una vegada al dia. Alguns d'aquests excrements, examinats pels científics, han presentat una gran quantitat de fragments d'exoesquelets d'insectes, fet que indica que els ossos formiguers no tenen ni quitinasa ni quitobiasa, enzims digestius que es troben en els ratpenats insectívors.
És un animal solitari que dona a llum una única cria que s'acomoda normalment a dins d'un niu construït amb fulles mortes a les copes dels arbres.

## Enllaços externs

* Entrada a la Llista Vermella de la UICN (anglès)
# Colemanita

La colemanita és un mineral de la classe dels borats que rep el seu nom de l'americà William Tell Coleman (1824-1893), un dels fundadors de la indústria de bòrax Califòrnia i propietari de la mina on es va trobar per primera vegada aquest mineral el 1884.

## Característiques

La colemanita, amb fórmula Ca[B₃O₄(OH)₃]·H₂O, és un mineral important de bor, sent el més important fins al descobriment de la kernita el 1926. Cristal·litza en el sistema monoclínic, i es pot trobar tant en hàbit granular massiu com en hàbit cristal·lí, tot i que el seu aspecte més comú és el nodular. Té molts usos industrials, com la fabricació de vidres resistents a la calor.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la colemanita pertany a «06.CB: Ino-triborats» juntament amb els següents minerals: hidroboracita, howlita i jarandolita.

## Formació i jaciments

La colemanita és un mineral que es troba en dipòsits evaporítics d'ambients lacustres alcalins. Es tracta d'un un mineral secundari que es forma per l'alteració del bòrax i la ulexita.

## Referències

* ↑ «Colemanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 26 maig 2014].
* ↑ «Nitrates». A: Simon & Schuster's Guide to Rocks and Minerals. Simon & Schuster, 1977, p. entry 111. ISBN 978-0-671-24417-0.