OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bastion 36

Bastion 36 és una pel·lícula francesa de 2025 dirigida per Olivier Marchal i estrenada el 2025 a Netflix amb subtítols en català.
Aquest drama policial, coproduït entre Gaumont Production i Netflix France, és una adaptació de la novel·la Flics Requiem de Michel Tourscher, guanyador del gran premi VSD de novel·la policíaca del 2013.
El rodatge comença el març de 2024 a París.

## Referències

* ↑ «Après Bronx et Pax Massilia, Olivier Marchal re-signe avec Netflix !» (en francès). AlloCine, 25-04-2024. [Consulta: 11 març 2025].
* ↑ «Bastion 36». Goita què fan, ara!. [Consulta: 11 març 2025].
* ↑ Emilie Semiramoth. «Après Bronx et Pax Massilia, Olivier Marchal re-signe avec Netflix !». Allociné, 25 avril 2024. [Consulta: 24 maig 2024]..
* ↑ Melanie Goodfellow. «Olivier Marchal Shooting Bastion 36 With Victor Belmondo, Tewfik Jallab & Yvan Attal For Netflix» (en anglès). Deadline Hollywood, 25 avril 2024. [Consulta: 24 maig 2024]..
* ↑ Véronique Bonifacy. «Après la série Pax Massilia, Olivier Marchal tourne un nouveau film avec Netflix !». Télé-Loisirs, 25-04-2024. [Consulta: 27 maig 2024]..
* ↑ Ioan Niculai. «Gaumont tourne pour Netflix le nouveau film d'Olivier Marchal, Bastion 36». Le Média plus, 03-05-2024. [Consulta: 27 maig 2024]..
# Aleksandr Silàiev

Aleksandr Silàiev (Moscou, 2 d'abril de 1928 - Moscou, 31 de desembre de 2005) fou un piragüista en aigües tranquil·les rus que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on guanyà la medalla de plata en la prova del C-1, 1.000 metres del programa de piragüisme.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del Món de piragüisme en aigües tranquil·les de 1958. Al Campionat d'Europa guanyà dues medalles d'or i una de plata entre les edicions de 1957 i 1959. Guanyà vuit campionats soviètics entre 1954 i 1960.
Una vegada retirat va exercir d'entrenador en cap de l'equip nacional de piragüisme entre 1961 i 1980.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Aleksandr Silayev». [Consulta: 9 juny 2023].
* ↑ «Europameisterschaften (Damen - Teil 1)». [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ «Europameisterschaften (Damen - Teil 1)». [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ «Силаев Александр Павлович» (en rus). [Consulta: 9 abril 2024].
# Olpidiàcies

Els olpidiomicots (Olpidiomycota) són una petita divisió o fílum del regne dels fongs (Fungi) amb una sola família, les olpidiàcies (Olpidiaceae), i unes 45 espècies paràsites de plantes, animals, protists i fongs.

## Característiques

Existeixen com a zoòspores esfèriques dins de les cèl·lules del seu hoste. Les zoòspores emergeixen per un tub de descàrrega i tenen un únic flagel posterior. Les espores poden ser llises o ornamentades.

## Història natural

Infecten una àmplia varietat de plantes, animals, protists i altres fongs i són força comuns en ecosistemes aquàtics i terrestres. Gran part del que se sap prové d'aquelles espècies que infecten plantes superiors, especialment plantes cultivades. A més, poden ser vectors de virus de les plantes. Per exemple, Olpidium brassicae transmet el virus del mosaic del tabac a les plantes de tabac.

## Taxonomia

El fílum Olpidiomycota inclou una classe, un ordre, una família i quatre gèneres:
* Classe Olpidiomycetes
** Ordre Olpidiales
*** Família Olpidiaceae
**** Gènere Chytridhaema
**** Gènere Cibdelia
**** Gènere Leiolpidium
**** Gènere Olpidium

## Referències

* 1 2 Hyde, K.D. 2024. The 2024 Outline of Fungi and fungus-like taxa. Mycosphere, 15(1): 5146–6239, Doi 10.5943/mycosphere/15/1/25, ISSN 2077 7019. Versió web.
* ↑ Alexopoulos CJ.. Introductory Mycology. fourth. John Wiley & Sons, Inc., 1996, p. 161–162.
* ↑ Lay, Chih-Ling; Hamel, Chantal; St-Arnaud, Marc «Taxonomy and pathogenicity of Olpidium brassicae and its allied species». Fungal Biology, vol. 122, 9, 2018, pàg. 837–846. DOI: 10.1016/j.funbio.2018.04.012. PMID: 30115317.
# La cocina

La cocina és una pel·lícula de comèdia dramàtica del 2024 escrita i dirigida per Alonso Ruizpalacios. La pel·lícula desenvolupa el tema i l'estil del primer curtmetratge de Ruizpalacios Café Paraíso (2008) i es basa en l'obra teatral de 1957 The Kitchen d'Arnold Wesker, que ja va ser adaptada al cinema el 1961. Tanmateix, mentre que a l'obra de teatre i a la pel·lícula britànica el personal de cuina eren immigrants de l'Europa continental, en la pel·lícula de 2024 són majoritàriament llatinoamericans i també alguns àrabs. La pel·lícula és protagonitzada per Raúl Briones, Rooney Mara, Soundos Mosbah, Anna Diaz, Motell Foster, Oded Fehr, Eduardo Olmos i Spenser Granese. S'ha subtitulat al català.
El rodatge principal va tenir lloc a la Ciutat de Mèxic. El film es va estrenar al 74è Festival Internacional de Cinema de Berlín el 16 de febrer de 2024 i va arribar als cinemes dels Estats Units el 25 d'octubre del mateix any.
La pel·lícula va ser seleccionada a competició al 74è Festival Internacional de Cinema de Berlín, per la qual cosa va ser nominada per competir pel premi Os d'Or.

## Referències

* ↑ Raup, Jordan. «Rooney Mara to Lead Alonso Ruizpalacios' New Film La Cocina». The Film Stage, 22-04-2022. [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Ehrlich, David. «'La Cocina' Review: Rooney Mara and Raúl Briones Spice Up a Furious Drama Set in the Kitchen of a Times Square Tourist Trap». Indiewire, 16-02-2024. [Consulta: 19 febrer 2024].
* ↑ «La cocina». Goita què fan, ara!. [Consulta: 11 març 2025].
* ↑ Booth, Ned. «Rooney Mara To Star In Alonso Ruizpalacios' New NYC Kitchen Movie 'La Cocina'». The Playlist, 25-04-2022. [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Horst, Carole. «Distributor Willa Sets October Release for Berlin Festival Hit 'La Cocina' Starring Rooney Mara». Variety, 26-08-2024. [Consulta: 26 agost 2024].
* ↑ Rosser, Michael. «Berlin film festival reveals 2024 competition line-up» (en anglès). ScreenDaily, 22-01-2024. [Consulta: 1r abril 2024].
# La Nativitat de Maria de Capçanes

La La Nativitat de Maria és una església parroquial del municipi de Capçanes (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular, bastit de maçoneria arrebossada amb reforç de carreu als angles, orientat nord-oest/sud-est, cobert per teulada a dues vessants. A l'interior presenta una estructura de tres naus amb creuer no sobresortit, absis poligonal amb capella i sagristia laterals. Robustos pilars separen les naus, amb tres tramades, la primera de les quals és ocupada pel cor. D'un fris continu arrenca la volta central, de mig punt amb llunetes, en tant que les laterals i el creuer són d'aresta, amb cúpula a la intersecció. L'interior, enguixat, presenta pintures.
El campanar, als peus, és posterior, d'espadanya. L'element de més interès el constitueix la portalada, a la que hom hi accedeix per una escala. La façana, amb un volum exterior reforçat per carreu als angles, conté la porta, molt malmesa per degradació de la pedra. A sobre, un ull de bou. La porta és en arc de mig punt, flanquejada per dues columnes sobre basa, d'ordre corinti i fusts amb 2 tipus de decoració que suporten un fris sobre el que hi ha una fornícula buida. Sobre la porta un relleu, i a banda i banda de la porta relleus de gerro, infant, ceps i fulles que es repeteixen a l'entorn de la fornícula.

## Història

La parròquia de Capçanes fou creada a la darreria del segle xvi. L'actual església fou bastida passats els anys d'increment demogràfic del segle xviii i sembla que la construcció s'allarga durant nou anys. Bastida davant de l'església antiga, hom sufragà les despeses mitjançant l'aplicació d'un impost d'1/20 sobre les collites. Durant la guerra civil se'n van cremar els altars. Amb posterioritat s'han arranjat les teulades, i hi ha un projecte de restauració de la façana.

## Referències

* 1 2 «Església del Natilici de la Mare de Déu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Església de la Nativitat de la Mare de Déu». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Vladímir Xmeliov

Vladímir Xmeliov (rus: Владимир Константинович Шмелёв) (Magadan, 31 d'agost de 1946 - Khimki, 14 de juny de 2023) és un pentatleta rus, ja retirat, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Múnic, on disputà dues proves del programa de pentatló modern. Junt a Boris Onishchenko i Pavel Lednyov guanyà la medalla d'or en la competició per equips, mentre en la competició individual fou cinquè.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles d'or, dues de plata i una de bronze al Campionat del món de pentatló modern i tres campionats individuals i dos per equips soviètics.

## Referències

* 1 2 Vladímir Xmeliov a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «ШМЕЛЕВ Владимир Константинович | Российские спортсмены и специалисты | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 3 setembre 2020].
# Accés seqüencial

L'accés seqüencial, en ciències de la computació, és el fet que un grup d'elements és accedit en un predeterminat ordre seqüencial (un registre alhora). L'accés seqüencial és de vegades l'única forma d'accedir a les dades, per exemple en una cinta de casset. També pot ser el mètode d'accés triat, per simplement processar una seqüència de dades en ordre.
Una estructura de dades és d'accés seqüencial si només podem accedir als valors continguts en un determinat ordre. L'exemple trivial, és la llista enllaçada.

## Referències

* ↑ Charles A. Holt. Circuitos electrónicos: Digitales y analógicos. Reverte, 1989, p. 350–. ISBN 978-84-291-3433-9 [Consulta: 31 juliol 2012].
* ↑ «What is Sequential Access?» (en anglès). [Consulta: 12 març 2025].
* ↑ Staff, Webopedia. «Sequential Access» (en anglès americà), 01-09-1996. [Consulta: 12 març 2025].

## Vegeu també

* Accés aleatori
* Batch
* Emmagatzematge informàtic
* Fitxer informàtic
* ISAM
* Unitat de cinta
# Creu de terme de Can Teixidor

La Creu de terme de Can Teixidor és una obra gòtica de Banyoles (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de terme d'estil gòtic. El basament està constituït per tres rodes de molí, a sobre del qual s'alça la columna, de secció octogonal. Al capitell apareixen les imatges esculpides de Sant Joan Evangelista, Sant Martirià, Sant Abdó i Sant Senén, Sant Benet, Sant Mer i les imatges al·legòriques de la Fe i l'Esperança. Al capdamunt de la creu, en un costat, hi ha la imatge de Crist; en l'altre, la de Santa Maria dels Turers.

## Història

L'antiga creu de terme, que datava dels segles XIV-XV, es trobava al costat de Can Teixidor del Terme, i fou destruïda durant unes revoltes als segles XIX-XX. Donat que es van trobar restes de la creu original (fragments de la columna i del capitell), es va poder reproduir, al 1987, la creu actual, obra de l'escultor Modest Fluvià. La creu original es troba al Museu Arqueològic Comarcal de Banyoles, ingressada per dipòsit de Llorenç Castanyer l'onze d'agost de 1967, que la va trobar a la casa de Can Palau de Banyoles.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme de Can Teixidor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 agost 2021].
# Palau d'Esports Reus Deportiu

El Palau d'Esports és un pavelló del Reus Deportiu on hi juguen els diversos equips d'hoquei patins del club. El pavelló va ser inaugurat el 26 d'abril de 1973 en un partit que va enfrontar els veterans del Reus Deportiu i el Girona Club Hoquei. Seguidament es disputà un partit entre els combinats nacionals espanyol i portuguès que també va servir com a homenatge per la retirada del jugador d'hoquei patins Joan Sabater.Coincidint amb el 50è aniversari de la seva inauguració, el 2023, es va fer una remodelació i modernització de les instal·lacions.
Actualment la seva capacitat és de 2.500 espectadors. El pavelló consta de graderies tant en els dos laterals com en els dos gols. El lateral esquerre està reservat per les grades dempeus mentre que el lateral dret hi té la tribuna i sala de premsa.
* ↑ Canal Reus. «El Palau d'Esports compleix cinquanta anys de vida», 26-04-2023. [Consulta: 11 març 2025].
* ↑ Melgar, Blai. «Inaugurem un nou marcador al Palau d’Esports del Reus Deportiu | Reus Deportiu», 26-11-2023. [Consulta: 11 març 2025].
* ↑ Tarragona, Diari de. «Solo 425 espectadores podrán ver los partidos del Reus Deportiu en el Palau» (en castellà). [Consulta: 11 març 2025].
# Mark Mídler

Mark Mídler (Moscou, 24 de setembre de 1931 - Moscou, 31 de maig de 2012) fou un tirador d'esgrima rus, especialista en floret, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant les dècades de 1950 i 1960.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en quatre edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu, el 1952, 1956, 1960 i 1964. Els millors resultats els va obtenir als Jocs de Roma de 1960 i de Tòquio de 1964, on va guanyar la medalla d'or en la prova de sabre per equips del programa d'esgrima.
En el seu palmarès també destaquen onze medalles al Campionat del Món d'esgrima, sis d'or, tres de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1957 i 1967. Guanyà quatre edicions de la Copa d'Europa (1965, 1966, 1967, 1968) formant part de l'equip del CSKA. A nivell nacional fou sis vegades campió soviètic, el 1954, 1955, 1956, 1957, 1963, 1965.
Una lesió a la mà l'obligà a retirar-se, tot passant a exercir d'entrenador a partir de 1967. Fou entrenador de les seleccions soviètiques i russes als Jocs Olímpics de 1980, 1992, 1996 i 2000.

## Referències

* ↑ «В Москве скончался двухкратный Олимпийский чемпион Марк Мидлер» (en rus), 01-06-2012. [Consulta: 1r agost 2023].
* 1 2 3 «Olympedia – Mark Midler». [Consulta: 1r agost 2023].
* ↑ «Мидлер Марк Петрович». [Consulta: 1r agost 2023].
* ↑ «МИДЛЕР Марк Петрович | Российские спортсмены | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 1r agost 2023].
# Ígor Nóvikov

Igor Novikov (en rus: Игорь Новиков; en armeni: Իգոր Նովիկով) (Drezna, Unió Soviètica 1929 - Sant Petersburg, Rússia 2007) fou un pentatleta modern soviètic, guanyador de quatre medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 19 d'octubre de 1929 a la ciutat de Drezna, població situada a l'óblast de Moscou, que en aquells moments formava part de la Unió Soviètica i que avui en dia forma part de Rússia, en una família d'origen armeni.
Va morir el 30 d'agost de 2007 a la ciutat russa de Sant Petersburg.

## Carrera esportiva

Va participar, als 22 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzats a Hèlsinki (Finlàndia), on finalitzà quart en la prova individual i cinquè en la prova per equips. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 realitzats a Melbourne (Austràlia) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova per equips i finalitzà quart en la prova individual. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia) aconseguí guanyar la medalla de plata en la prova masculina per equips i fou cinquè en la prova individual. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó) aconseguí guanyar dues medalles: la medalla de plata en la prova individual i la medalla d'or en la prova per equips.
Al llarg de la seva carera guanyà 15 medalles en el Campionat del Món de penatló modern, entre elles nou medalles d'or, cinc medalles de plata i una medalla de bronze.
L'any 1988 va esdevenir president de la Unió Internacional de pentatló modern, càrrec que va ocupar fins al 1992.
# Alexandre Ferrer

Alexandre Ferrer (Pertús, 28 de març de 1990), conegut com a Alex Ferrer, és un antic pilot de trial occità. El 2008 va guanyar el Campionat d'Europa júnior i el 2012 el mundial de la mateixa categoria, a més del Campionat Open i el Campionat de França. Ferrer va revalidar aquest darrer títol quatre vegades consecutives entre el 2015 i el 2018. Durant tota la seva etapa professional va estar lligat a l'equip oficial de Sherco.

## Palmarès

| Any | Motocicleta | C. del Món Outdoor | C. del Món Indoor | C. de França |
| 2008 | Sherco | - | - | - |
| 2012 | Sherco | 15è | 9è | 1r |
| 2013 | Sherco | 9è | 8è | |
| 2014 | Sherco | 8è | 13è | |
| 2015 | Sherco | 7è | 5è | 1r |
| 2016 | Sherco | 13è | 6è | 1r |
| 2017 | Sherco | 15è | 9è | 1r |
| 2018 | Sherco | 14è | 9è | 1r |
| 2019 | Sherco | - | 10è | |

### Notes

* ↑ Campió d'Europa Júnior
* ↑ Campió del món Júnior i Campió del món Open

## Referències

* ↑ «The rider... Ferrer Alexandre» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 14 febrer 2011].

## Enllaços externs

* Palmarès d'Alexandre Ferrer al Campionat del Món de trial júnior (anglès) PDF
* Entrevista a trial-club de començaments del 2008 (francès)
# Inés Macpherson

Inés Macpherson (Barcelona, 1982) és una escriptora catalana. Llicenciada en Filosofia i postgrau en Gestió Cultural, ha dut a terme diferents tasques en el món editorial, com ara lectora, correctora i redactora. Es dedica a la narració oral i els temes principals de la seva obra són la ciència-ficció i la fantasia.
Com a autora, ha usat tant el castellà com el català. Va començar amb una novel·la juvenil El secreto de Lucia Morke (La Galera, 2011) i amb una versió il·lustrada de la llegenda de Sant Jordi: Santa Jordina (La Galera, 2017). També ha participat a les antologies Extraordinàries. Noves autores de l’insòlit (Males Herbes, 2020), Paper Cremat. 10 contes per a 100 anys de Ray Bradbury (Apostroph, 2020), Contes per al (des)confinament (Males Herbes, 2020), i La ciutat invisible. Vuit relats ucrònics barcelonins (Sfabula Editorial, 2022), entre d'altres antologies de contes. La seva última novel·la és Els fils del mar, publicada per Spècula.
Col·labora habitualment a La Vanguardia i a la pàgina El Biblionauta.

## Referències

* ↑ «Inés Macpherson». CCCB, 10-02-2021. [Consulta: 21 febrer 2022].
* ↑ «Inés Macpherson». Anika entre libros. [Consulta: 21 febrer 2022].
* ↑ «Inés Macpherson». Spècula. [Consulta: 2 maig 2023].
# Oļegs Antropovs

Oļegs Antropovs (Província del Turquestan, 5 de novembre de 1947 - 15 d'octubre de 2023) va ser un jugador de voleibol letó que va competir sota bandera soviètica durant la dècada del 1960.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics de Ciutat de Mèxic, on guanyà la medalla d'or en la competició de voleibol. En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze a la Copa del Món de voleibol de 1969. A nivell de clubs guanyà la lliga soviètica de 1969 i la Copa d'Europa de voleibol de 1970 i 1971. Un cop retirat va exercir d'entrenador en diversos equips d'Europa i el Japó.

## Referències

* ↑ «Oļegs Antropovs Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ «Oļegs Antropovs» (en letó). olimpiade.lv. Comitè Olímpic de Letònia. Arxivat de l'original el 30 de setembre 2019. [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ Antropov Oleg a Enciclopèdia soviètica, 1980, pàg. 415
# Yolçatı (Silivri)

Yolçatı, antigament Gelevri, Galivri o Calaura, noms derivats del topònim grec Καλαβρύη (Kalavriï) o Καλαυρή (Kalavrí), és un llogaret situat prop de Çanta, a la província turca d'Istanbul.

## Història

La població existeix des de l'antiguitat tardana i fins fa poc era coneguda pel nom grec de Kalavriï (Καλαβρύη), citat igualment com a Galavriï (Γαλαβρύη), Kalabria (Καλαβρία), Kalovriï (Καλοβρύη) o Kalavrí (Καλαυρή). Pot ser que a principis del segle iv fos seu d'un bisbe, que a finals del segle s'hauria traslladat a la ciutat veïna de Selímbria. Els habitants del poble estigueren involucrats en la revolta de la Nika del 532 contra l'emperador Justinià I. Torna a aparèixer a les fonts el 1078 com a escenari de la batalla de Calaura, en la qual les forces de l'emperador Nicèfor III Botaniates, dirigides per Aleix Comnè, venceren l'exèrcit del general rebel Nicèfor Brienni el Vell.
El següent a esmentar-lo fou el geògraf àrab al-Idrissí, que cita Geliwrî entre els nuclis de població propers a Selímbria. Fins a l'intercanvi de poblacions entre Grècia i Turquia hi visqué una comunitat grega, que el 1922 es componia de 212 persones. Hi havia una església de la Transfiguració i un pou sagrat associat, però cap dels dos no ha perdurat fins a l'actualitat.

## Referències

* ↑ Comnena, A. Alexíada, llibre I, capítol V, secció 2.
* 1 2 3 4 5 6 7 Külzer, 2008, p. 421 i 422.

## Bibliografia

* Külzer, Andreas. Tabula Imperii Byzantini, Band 12: Ostthrakien (Eurōpē), 2008. ISBN 978-3-7001-3945-4.
# Víktor Borsx

Víktor Borsx (Moscou, 9 de setembre de 1948) és un exjugador de voleibol soviètic que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics de Múnic, on guanyà la medalla de bronze en la competició de voleibol. En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del Món de voleibol de 1974. Pel que fa a clubs, jugà al Spartak i Dinamo de Moscou, guanyant un total de nou lligues soviètiques (1970-1978) i quatre edicions de la Copa d'Europa (1973, 1974, 1975 i 1977). Un cop retirat passà a exercir d'entrenador en equips soviètics i alemanys.

## Referències

* ↑ «Viktor Borshch Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 6 de gener 2009. [Consulta: 3 octubre 2019].
* ↑ «Men Volleyball VIII World Championship 1974 Mexico City (MEX) - 12-28.10 - Winner Poland». todor66.com. [Consulta: 1r octubre 2019].
* ↑ Enciclopèdia de Voleibol / Comp. V. L. Sviridov, Txechov, Tomsk: Companyia Yanson - 2001. (rus)
# Alonso Dávila y Carrillo

Alonso Dávila y Carrillo (Madrid, valor desconegut - Valladolid, 1656) va ser un religiós i canonista castellà.
Natural de Madrid. Fill de Juan García Dávila, cavaller de l'orde de Sant Jaume natural de Requena, i de María Carrillo, de Toledo. Germà del també canonista i religiós Fernando Dávila. Va ser canonge de la catedral de Toledo, membre del col·legi major de Sant Bartomeu de la Universitat de Salamanca, on va ser rebut el 28 d'octubre de 1644, i on va llicenciar-se en Cànons. Vers maig de 1651 el rei va concedir-li la plaça d'alcaldes d'hijosdalgo de la Cancelleria de Valladolid. Va encarregar-se de dur a terme el registre d'allistament d'homes i d'exempcions per a contribuir a la Guerra dels Segadors. Va morir a Valladolid el 1656.

## Referències

* 1 2 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 1. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 51-52.
* 1 2 Ruiz de Vergara y Álava, Francisco. Historia del Colegio Viejo de S. Bartholomé, mayor de la célebre Universidad de Salamanca... (en castellà). vol. 2. Madrid: Andrés Ortega, 1766, p. 404, 431.
* ↑ Díaz Millán, Luis. Reseña histórica del extinguido Cabildo de Caballeros de Molina de Aragón, continuada con la de la ilustre cofradia Orden Militar del Monte Carmelo, instituida en la misma ciudad (en castellà). Guadalajara: Imprenta y Encuadernación Provincial, 1886, p. 127.