OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Domènec Mir i Moragas

Domènec Mir i Moragas (Calella, 15 de juliol de 1907 - Calella, 25 de febrer de 2007) fou historiador local, escriptor, corresponsal de premsa i pioner del cinema amateur a Calella.
Des de ben jove, Mir es va interessar pel món de l'edició i, amb el seu cunyat Pedro Valls, va fundar la impremta Gràfiques Calella. També va ser un dels fundadors de la revista Cap-aspre, un setmanari de la secció local de la Federació de Joves Cristians de Catalunya que es va publicar des del 1933 fins l'esclat de la Guerra Civil, al juliol de 1936. A partir de 1955, va ser corresponsal de La Vanguardia, on va col·laborar durant dècades.
Domènec Mir viatjava molt, la majoria de vegades a països orientals i principalment per algun motiu històric. Durant els seus viatges feia moltes fotografies i filmacions dels llocs que visitava. També va fer alguna pel·lícula en clau d'humor, entre les quals alguna de l'oest. A més, va ser coautor del documental Calella en imatges (1993), un treball audiovisual basat en el seu llibre Compilació històrica de Calella.
A causa del seu interès per la història local, Mir va recopilar un extens recull de documents i retalls històrics, dibuixos, gravats i fotografies de la Calella antiga, cedides principalment per particulars i el Museu-Arxiu de Calella. També va recuperar molta documentació històrica recopilada anteriorment per Albert Giol i Galceran. Una acurada selecció d'aquest material gràfic i documental va sortir publicat en els seus llibres dedicats a la història local de Calella, en els quals també aprofundeix en temes socials i religiosos de la població, sobretot del segle xviii, xix i principis del xx.

## Obres

* Compilació històrica de Calella, 1982
* Fundació de Calella: compilació de textos històrics, 1988
* Calella d'altre temps, 1991
* Vivències: de la Guerra Civil 1936-1939: el que explica l'avi, 1995
* Calella sota el caciquisme de Manuel Puigvert (1843-1913): esdeveniments i personatges rellevants de l'època, 1997
* In memoriam Jaume Martorell i Flaqué (1894-1980): tallista i escultor, 1998
* Història de la Parròquia, 1999
* P. Martí Brugarola SJ: sociòleg de projecció internacional, 1999
* Calella, qui t'ha vist i qui et veu, 2002
* Selecció de portades de la premsa catalana estesa arreu del món des de 1792 i altres històries, 2002

## Referències

* 1 2 «Si us agrada veure imatges antigues de Calella, no us perdeu la projecció de demà dimecres». Ràdio Calella Televisió, 22-08-2023. [Consulta: 18 setembre 2024].
* ↑ «Domènec Mir Moragas». Biblioteca Can Salvador de la Plaça, 15-05-2011.
* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 26-02-2007, pàg. 32.
* ↑ «Projecció Petites històries de Calella 2023». Foto-Film Calella, 2023.
* 1 2 3 Fuentes, Antoni «Domènec Mir i Moragas». El Punt, 21-08-1988, pàg. 34.
* ↑ «Publicacions». Calella Comunicació, 06-09-2024. [Consulta: 18 setembre 2024].
* ↑ «La historiografia calellenca». Estela, 901, 15-01-1983, pàg. 11 [Consulta: 23 setembre 2024].
# Missa (Catalani)

La Missa per cor, solistes i orquesta (Messa per Coro, Soli e Orchestra) és una missa composta per Alfredo Catalani i estrenada l'any 1872.
Catalani va abandonar els estudis de Dret per dedicar-se exclusivament a la música, tenint com a mestre Carlo Angeloni i Fortunato Magi, i es va graduar brillantment el 1872 amb aquesta missa a quatre veus i orquestra, que va dirigir el mateix compositor a la catedral de Lucca.

## Estructura

* Kyrie
* Gloria
* Qui tollis
* Credo
* Credo (segona part)
* Sanctus
* Benedictus
* Agnus Dei
* Prologue

## Referències

* ↑ Detalls a collettivamente.com
* ↑ Detalls a rodoni.ch
Viccionari
# Infamous Second Son

Infamous Second Son (estilitzat com a inFAMOUS Second Son) és un joc d'acció i aventura de 2014 desenvolupat per Sucker Punch Productions i publicat per Sony Computer Entertainment per a PlayStation 4. És una seqüela independent del videojoc Infamous 2 de 2011 i la tercera entrega e la saga, va sortir a la venda el món el 21 de març de 2014. El protagonista controlat pel jugador posseeix habilitats de superpoder que els jugadors utilitzen en el combat per viatjar per la ciutat. La història segueix la protagonista Delsin Rowe lluitant contra el Departament de Protecció Unificada (DUP) a un Seattle fictici. Al llarg del joc, Delsin adquireix nous poders i esdevé bo o dolent a mesura que les opcions del jugador influeixen en la seva moralitat.
Sucker Punch va començar a planificar el joc el 2011, quan van començar a discutir amb Sony per portar la sèrie Infamous a una nova generació. Sucker Punch considerà Second Son un "nou començament" per a la sèrie perquè compta amb un nou protagonista. Els poders de Delsin van ser dissenyats per sentir-se fluids i adequats al disseny del món obert.

## Enllaços externs

* Infamous Second Son a PlayStation.com
# Li tre amanti ridicoli

Li tre amanti ridicoli és una òpera en tres actes composta per Baldassare Galuppi sobre un llibret italià d'Antonio Galuppi. S'estrenà al Teatro San Moisè de Venècia el 18 de gener de 1761.
A Catalunya, s'estrenà el 1770 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/galuppi.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Stabat Mater (Pergolesi)

L'Stabat Mater és una obra musical religiosa escrita per Giovanni Battista Pergolesi el 1736, dos mesos abans de la seva mort, al monestir de Pozzuoli.
Es tracta, doncs, de l'última obra del compositor, mort als 26 anys a causa d'una tuberculosi. Fou escrita per a dues veus (tradicionalment contralt i soprano) i conjunt instrumental format per violins I i II, viola i baix continu.
Aquest Stabat Mater, basat en un text litúrgic del segle xiii que medita sobre el sofriment de la Verge Maria, fou un possible encàrrec del duc de Maddaloni, mecenes de Pergolesi i violoncel·lista aficionat. Pergolesi va escriure igualment per al duc de Maddaloni una missa en fa que va ser executada a l'església San Lorenzo in Lucina a Roma el 1734 amb una pompa extraordinària. Un origen alternatiu suggereix un encàrrec de la confraria dels Cavalieri de la Vergine dei Dolori el 1734, volent reemplaçar l'Stabat Mater envellit d'Alessandro Scarlatti, del qual conserva tanmateix el mateix efectiu vocal, per a soprano i contralt. Segurament fou estrenat a Santa Maria dei Sette Dolori, església on el duc de Maddaloni posseïa una capella votiva i on feia executar obres religioses cada tercer diumenge de setembre.
L'obra, que ha esdevingut molt famosa, ha estat represa i adaptada moltes vegades des de llavors. La versió més cèlebre és la de Johann Sebastian Bach, que n'agafa els temes en el seu Salm 51.
Es compon de dotze parts i la seva execució requereix aproximadament 30 minuts.
* Stabat Mater dolorosa
* Cujus animam gementem
* O quam tristis
* Quae moerebat et dolebat
* Quis est homo
* Vidit suum dulcem natum
* Eia Mater
* Fac ut ardeat cor meum
* Sancta Mater
* Fac ut portem Christi mortem
* Inflammatus et accensus
* Quando corpus morietur

## Referències

* ↑ Biografia de Pergolesi pel marquès de Villarosa, 1831.
# Concert romanès

El Concert romanès (originalment en romanès Concert românesc) és una composició musical de György Ligeti escrita l'any 1951. El concert és d'una modernitat força moderada, nogensmenys va ser prohibit després d'una primera repetició a Budapest. Va ser estrenat en públic el 1971.
L'esperit crític, iconoclasta i paradoxal del compositor romanès va marcar tota la seva trajectòria musical. No és casual, ja que en la seva vida es destaquen experiències difícils des del punt de vista personal, cultural i polític. Durant els seus anys d'infantesa i joventut Ligeti va estar submergit en dues de les ideologies més radicals del segle xx. Com a jueu va viure l'expansió del nazisme i fins i tot va estar reclòs en un camp de concentració abans de finalitzar la Segona Guerra Mundial. Després va haver de suportar els efectes de la Guerra Freda sota els postulats estalinistes que van impulsar l'ocupació a Romania.
El 1956 va aconseguir escapar amb la seva dona a l'Europa occidental. Va arribar a Àustria en un context musical que li va donar les eines per desenvolupar al màxim una postura totalment avantguardista, fins i tot en contra de les orientacions més ortodoxes de les mateixes avantguardes. Aquesta opció el va portar a desconèixer una gran porció de la seva obra primerenca composta mentre estava a Romania. Segons el mateix compositor, eren peces desafortunades que no havia d'interpretar.
Encara que el Concert romanès fa part d'aquesta primera etapa de Ligeti, ell mateix no la va incloure en l'esmentat grup d'obres «indesitjables». Pel seu estil, molts podran confondre el Concert romanès amb una obra del compositor Béla Bartók. És comprensible, ja que Ligeti, com el seu predecessor, va usar elements musicals tradicionals romanesos per donar-li un viu color instrumental a l'obra. Aquesta obra és un bon exemple de música no avantguardista d'un avantguardista per naturalesa.

## Referències

* ↑ «Concert Românesc (1951)» (en francès). Institut de Recherche et Coordination Acoustique/Musique. [Consulta: 31 març 2017].
* ↑ «Concer tromânesc» (en anglès). Los Angeles: La Phil. Arxivat de l'original el 2016-09-24. [Consulta: 31 març 2017].

## Enllaços externs

* Concert romanesc per Flavian Florin Filip
* Concert romanesc
# Messidor (Bruneau)

Messidor és una òpera en quatre actes composta per Alfred Bruneau sobre un llibret francès d'Émile Zola. S'estrenà a París el 19 de febrer de 1897. Actuà en el rol de baríton el cantant belga Jean Noté.
L'òpera rep el nom del desè mes del calendari republicà francès. Tot i que inicialment va tenir èxit, la popularitat de Messidor es va veure afectada pel cas Dreyfus, que s'estava produint en el moment de l'estrena de l'òpera. A causa del fet que tant Bruneau com el seu bon amic Zola van ser partidaris actius d'Alfred Dreyfus, durant el seu judici per traïció a la pàtria, el públic francès no va veure amb bons ulls la música del compositor durant diversos anys. Les col·laboracions entre Bruneau i Zola, entre les quals Messidor és la més notable, es van considerar un intent d'una alternativa francesa al moviment verista italià.

## Referències

* ↑ Dades a operone.de
* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 38, pàg. 1249. (ISBN 84-239-4538-3)
* ↑ Smith, Richard Langham: "Messidor (i)", Grove Music Online ed. L. Macy), http://www.grovemusic.com Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
* ↑ Smith, Richard Langham: "Bruneau, (Louis Charles Bonaventure) Alfred", Grove Music Online ed. L. Macy, http://www.grovemusic.com Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
* ↑ Smith, Richard Langham: "Zola, Emile", Grove Music Online ed. L. Macy, http://www.grovemusic.com Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
# Il figliuol prodigo

Il figliuol prodigo és una òpera en quatre actes composta per Amilcare Ponchielli sobre un llibret italià d'Angelo Zanardini, basat en la paràbola de l'Evangeli segons Lluc. S'estrenà al Teatro alla Scala de Milà el 26 de desembre de 1880.

## Origen i context

Després de l'èxit rotund de La Gioconda (1876), Amilcare Ponchielli es dedica a aquesta altra "gran òpera" d'estil italià. El compositor de Cremona segurament és l'únic compositor italià que té més èxit en els contactes amb l'estil de la grand opéra francesa. Mostra clarament una clara vinculació amb el gènere en la seva obra mestra dedicada a la Mona Lisa, i en aquest treball: ballet, grans escenes de conjunt, cors i molt més. Tot això en una salsa exòtica.
Malgrat l'èxit de la primera representació, no va deixar de suscitar crítiques, especialment en relació amb el tema més aviat feble, i així Il figliuol prodigo no va entrar en el repertori i aviat va caure en l'oblit, si s'exclou l'ària d'Azael Tenda natal.

## Representacions

Es va estrenar a La Scala de Milà el 26 de desembre de 1880, a instàncies de l'editor Ricordi. Més tard es va interpretar de manera esporàdica. El 1883 es representà al Teatre Regio de Torí. El 1892, sis anys després de la mort del compositor, va ser representada de nou a Milà, i posteriorment a Cremona. Va obrir la tercera temporada de l'Arena el 1919, on va tornar el 1921. Va ser representada més endavant a Cremona el 1934, per a celebrar el centenari del naixement de Ponchielli, dirigida per Tullio Serafin, i a Milà, amb la presència del seu alumne Pietro Mascagni, sota la direcció de Victor de Sabata.

## Referències

* ↑ «Detalls a operone.de». Arxivat de l'original el 2013-04-16. [Consulta: 21 juny 2011].
Òperes d'Amilcare Ponchielli :
I promessi sposi (1856)
I Lituani (1874)
La Gioconda (1876)
Il figliuol prodigo (1880)
Marion Delorme (1885)
I mori di Valenza (1914) :
# Marion Delorme

Marion Delorme és una òpera en quatre actes composta per Amilcare Ponchielli sobre un llibret italià d'Enrico Golisciani, revisat per Antonio Ghislanzoni, i basat en Marion Delorme de Victor Hugo. S'estrenà al Teatro alla Scala de Milà el 17 de març de 1885.
S'estrenà amb un repartiment d'excepció: Romilda Pantaleoni en el paper de Marion, Francesco Tamagno en el de Didier i la direcció d'orquestra de Franco Faccio. És la darrera òpera de Ponchielli. Nou mesos després moriria d'una pneumònia a l'edat de 51 anys.

## Representacions

L'estrena va obtenir un èxit considerable, però va rebre crítiques negatives. Ponchielli, en conseqüència, va decidir tallar uns quants episodis i en va reescriure uns altres, canviant en algun moment fins i tot la dramatúrgia.
Els versos de les peces addicionals van ser escrits per Antonio Ghislanzoni i la nova versió es va representar amb gran èxit al Teatre Gran de Brescia, el 9 d'agost de 1885. En aquesta versió, l'obra va ser publicada per Ricordi per a veu i piano.
Després que Ponchielli fes alguns altres canvis menors a la partitura, va ser representada de nou, poc després de la seva mort a Venècia, Parma, Roma, São Paulo i Rio de Janeiro. Després va desaparèixer gairebé del tot de les cartelleres dels teatres d'òpera, fins que finalment es va interpretar i registrar a Montpeller, el 7 de desembre de 2001, dirigida per Friedemann Layer i Denia Mazzola en el paper principal.
La partitura autògrafa de la versió de Brescia (amb l'escurçament posterior indicat amb creus, quepermeten la lectura del text musical) es conserva a l'Archivio Musicale Ricordi. De la versió original no en resta el llibret imprès.
El compositor Edoardo Perelli (1842-1885), també va escriure una òpera amb el mateix títol.

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2013-04-16. [Consulta: 21 juny 2011].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 628 (ISBN 84-239-4543-X)
Òperes d'Amilcare Ponchielli :
I promessi sposi (1856)
I Lituani (1874)
La Gioconda (1876)
Il figliuol prodigo (1880)
Marion Delorme (1885)
I mori di Valenza (1914) :
# Edipo re (Leoncavallo)

Edipo re és una òpera en un acte composta per Ruggero Leoncavallo sobre un llibret italià de Giovacchino Forzano, basat en Èdip Rei de Sòfocles. S'estrenà a l'Òpera de Chicago el 15 de setembre de 1920.

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2013-04-15. [Consulta: 22 juny 2011].
Òperes de Leoncavallo :
Pagliacci (1892)
I Medici (1893)
Chatterton (1896)
La bohème (1897)
Zazà (1900)
Der Roland von Berlin (1904)
Are You There? (1913)
Edipo re (1920) :
# Edmea

Edmea és una òpera en tres actes composta per Alfredo Catalani sobre un llibret italià d'Antonio Ghislanzoni, basat en Les Danicheff d'Alexandre Dumas i Pierre de Corvin. S'estrenà al Teatre alla Scala de Milà el 27 de febrer de 1886.

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2015-07-04. [Consulta: 23 juny 2011].
# Concert per a piano núm. 2 (Chopin)

El Concert per a piano núm. 2 en fa menor, Op. 21, de Frédéric Chopin és un dels dos concerts per a piano del compositor polonès. Tot i haver-se publicat en segon lloc, en realitat és anterior al primer. Està dedicat a la comtessa Delphine Potocka. Es va acabar al final de l'hivern de 1829 i va ser estrenat pel mateix compositor al piano el 17 de març de 1830 a Varsòvia. És, en conjunt, d'accents més dramàtics que el precedent. Amb tot, és una meravellosa inspiració melòdica, riquesa d'expressivitats romàntiques i sentit rítmic.

## Moviments

El treball conté els tres moviments típic dels concerts instrumentals de l'època:
* Maestoso
* Larghetto
* Allegro vivace

### Maestoso

Escrit en forma sonata. És una àmplia introducció orquestral que exposa els dos temes principals. El primer d'ells és de suau bellesa, amb un fraseig ampli i líric, el segon és íntim, desenvolupat pel solista. Quan després d'un fortissimo el piano irromp amb brillantor, ja no deixarà el seu lloc privilegiat: aquest serà el que porti el protagonisme en tot el moviment. Aquest primer moviment ofereix exquisida delicadesa, reproduint l'entrada del piano el tema exposat amb anterioritat per l'orquestra. Dolços i apassionades frases musicals, portadores de certa malenconia, s'entrellacen amb els ecos del teclat, mantenint, en perfecte equilibri sonor, l'harmoniosa i captivadora essència romàntica del compositor.

### Larghetto

Intimista i amorós, va ser inspirat per un amor de joventut de Chopin, la soprano Konstancia Gladkowska. Té estructura tripartida, amb les seccions extremes plenes d'efluvis amorosos, mentre que la central té un contrastat sentit dramàtic. La línia cantabile està adornada en una escriptura de vegades lànguida i altres d'indubtable contemplació eròtica.
Comença amb una brevíssima melopea lenta, de sabor místic, la melodia és cantada a l'uníson per les cordes, predominant els profunds accents dels violoncels i els contrabaixos. Després d'haver estat exposades aquestes suggerents frases musicals, el piano entona una subjugant melodia, destacant bells trinats a través d'aquest fragment de singular bellesa i entendridora passió. Aquest Larghetto, tan ple de poesia, conclou repetint el tema inicial exposat per l'orquestra, entonant també el piano un lent i malenconiós arpegi d'un sabor molt emotiu.

### Allegro vivace

L'Allegro vivace, amb el qual finalitza, destaca en les seves frases apassionades i impetuoses, extraordinària mestria instrumental, suggerint una explosió de sentiments en passatges executats a l'uníson per l'instrument solista i la massa orquestral. Escrit en forma de rondó, aquest temps final consta de dos temes principals: el primer està dotat de senzillesa i encant, mentre que el segon és pràcticament una masurca de clar sabor polonès. El piano juga amb dos temes, en un clima informal i molt lluminós acompanyat per una orquestra en la qual domina la corda. L'última secció està escrit a moto perpetu.
Aquesta partitura, que finalitza així embellida per nous i harmoniosos adorns musicals, va comptar amb les preferències de l'autor, que sovint executava com un tros fragmentari el Larghetto.
# I mori di Valenza

I mori di Valenza és una òpera en quatre actes composta per Amilcare Ponchielli sobre un llibret italià d'Antonio Ghislanzoni. S'estrenà a l'Òpera de Montecarlo el 17 de març de 1914.

## Origen i context

L'òpera restà inacabada per causa d'una primerenca mort del compositor que els cronistes roses de l'època van atribuir als disgustos que li causava la seva dona, la soprano Teresina Brambilla (neboda de Teresa Brambilla, la que va ser primera Gilda de Rigoletto) que li sobreviuria 35 anys. Arturo Cadore es va encarregar d'acabar la partitura incompleta, fent-la representable. Aquest modest però instruït compositor, autor així mateix de diverses òperes i ballets, en va completar l'orquestració i la va donar a conèixer al Casino de Montecarlo el 1914, poc abans que comencés la Gran Guerra.

## Representacions

Després de Montecarlo es va oferir a Milà i a Cremona, pàtria del compositor. Després, l'oblit.

## Argument

Ambientada en l'època on a la península Ibèrica malvivien i pitjor convivien, cristians i àrabs, a la manera d'alguns títols previs de Cherubini o Donizetti que també es van interessar per aquesta època de la història des del seu costat més sentimental i pintoresc.

## Referències

* ↑ «Detalls a operone.de». Arxivat de l'original el 2011-09-12. [Consulta: 24 setembre 2011].
* ↑ Napoli, Giuseppe de. Amilcare Ponchielli (1834-1886): La vita, le opere, l'epistolario, le onoranze; notizie e incisioni raccolte da Giuseppe de Napoli e pubblicate dalla Amministrazione podestarile di Cremona in ricorrenza del cinquantenario della morte del musicista (en italià). Società editoriale "Cremona nuova,", 1936, p. 282-291.
Òperes d'Amilcare Ponchielli :
I promessi sposi (1856)
I Lituani (1874)
La Gioconda (1876)
Il figliuol prodigo (1880)
Marion Delorme (1885)
I mori di Valenza (1914) :
# Anacréon

Anacréon és una òpera en dos actes composta per Luigi Cherubini sobre un llibret en francès de C.R.Mendouze. S'estrenà a l'Òpera de París el 4 d'octubre de 1803.
L'òpera va resultar ser un complet fracàs, acabant el seu recorregut després de només set actuacions. El tema, una història d'amor de l'antic poeta grec Anacreont, era completament aliè a l'esperit de l'època. Un crític es queixava que en el seu protagonista Cherubini havia representat "un vieux debauché déguisé en héros d'opéra" ("un vell llibertí disfressat com un heroi de l'òpera").
L'obertura va ser elogiada per Weber i Berlioz i amb freqüència ha estat registrada. L'òpera completa va ser reviscuda per la companyia de la ràdio italiana RAI el 1973 i en l'escenari de la Scala el 1983 amb la realització de Gianandrea Gavazzeni.

## Referències

* ↑ «Anacréon, ou L'Amour fugitif von Cherubini». www.operone.de. Arxivat de l'original el 2017-09-25. [Consulta: 15 gener 2017].
Òperes de Luigi Cherubini :
Demophoon (1788)
Lodoïska (1791)
Éliza (1794)
Médée (1797)
L'Hôtellerie portugaise (1798)
Les Deux Journées (1800)
Anacréon (1803)
Faniska (1806)
Pimmalione (1809)
Le Crescendo (1810)
Les Abencérages (1813)
Ali Baba (1833) :
# El talismán prodigioso

El talismán prodigioso és una sarsuela en un acte, dividit en 5 quadres, en vers, amb llibret de Sinesio Delgado i música d'Amadeu Vives, estrenada al Teatro Apolo de Madrid, el 6 de novembre de 1908. A Barcelona va veure la llum per primera vegada, el 28 de novembre del mateix any, al Teatre Granvia.

## Referències

* ↑ «Espectáculos». La Vanguardia, 28-11-1908, pàg. 9.
# Il templario

Il templario (El templer) és una òpera en tres actes composta per Carl Otto Nicolai probablement sobre un llibret italià de Girolamo M. Marini, basat en la novel·la Ivanhoe de Walter Scott. S'estrenà al Teatro Regio de Torí l'11 de febrer de 1840. Fou revisada el 20 de desembre de 1845 en alemany amb el nom Der Tempelritter i llibret de Siegfried Kapper.

## Repartiment estrena

* Pio Botticelli: Cedrico
* Lorenzo Salvi: Vilfredo
* Luigia Abbadia: Rovena
* Eutimio Polonini: Luca
* Cesare Badiali: Briano
* Achille Bassi: Isacco
* Antonietta Marini Raineri: Rebecca
* Angela Villa: Emma
* Antonio Bruni: Gualtiero

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/nicolai.html
* ↑ Detalls a diverdi.com
* ↑ Detalls a italianopera.org