OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 84 aC

L'any 84 aC va ser un any del calendari romà prejulià. En aquell temps, era conegut com a any del consolat de Cinna i Carbó (o, més rarament, any 670 ab urbe condita o de la fundació de la ciutat). L'ús del nom «84 aC» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini va ser el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments
### Regne del Pont

* Després de les derrotes de Mitridates VI Eupàtor a mans de Sul·la a les batalles de Queronea, Orcomen i la batalla naval de l'illa de Ténedos, Sul·la sotmet les illes gregues. La tensió política provocada a Roma per la guerra social porten a Sul·la a proposar a Mitridates una sèrie d'acords per arribar a la pau. El tractat de Dardanos serveix per acordar els detalls finals de la rendició del regne del Pont. És el final de la Primera Guerra Mitridàtica. Sul·la es prepara per tornar a Roma.

### Bitínia

* Pel tractat de Dardanos, Nicomedes IV Filopàtor és restablert pels romans al tron de Bitínia.

### Antiga Roma

* Luci Corneli Cinna i Gneu Papiri Carbó són cònsols.
* Davant l'anunci del retorn de Sul·la, l'any anterior (85 aC) es van mobilitzar les legions per fer front a l'amenaça i es van declarar innecessaris els comicis i Carbó i Cinna es van proclamar cònsols per dos anys, per no veure's obligats a anar a Roma per fer l'elecció.
* Les legions van cap a Grècia a través de la mar Adriàtica, però molts soldats es neguen a lluitar contra els seus compatriotes de les forces de Sul·la, i en un motí, mentre embarca les tropes cap a Libúrnia a Il·líria, Cinna mor a mans dels seus propis soldats.
* Carbó torna a passar el mar amb les tropes i els tribuns l'insten per que vagi a Roma a designar el successor de Cinna. Quan Carbó arriba a Roma no pot celebrar els comicis, frustrats per estranys prodigis i queda com a cònsol únic la resta de l'any.

## Naixements

* Surenes, ispahbadh (general) part.

## Necrològiques

* Luci Corneli Cinna, consol romà (assassinat pels seus soldats).
* Antíoc XII Dionisi, rei selèucida, lluitant contra els nabateus.

## Referències

* ↑ Funegan, Jack (et al.). Chronos, kairos, Christos: nativity and chronological studies. Winona Lake [IN]: Eisenbrauns, 1989, p. 115. ISBN 9780931464508.
* ↑ Gai Vel·lei Patèrcul. Historiae Romane, II, 23, 3
* 1 2 Apià. Ῥωμαϊκά (Història de Roma: Mitridates), XI, 19; XII, 38, 40-41
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Sul·la, 16-19
* 1 2 Smith, William (ed.). «Carbo». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 24 gener 2025].
* 1 2 Plutarc. Vides paral·leles: Sul·la, XIII, 22
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Cras, XV, 4
* ↑ Flavi Josep. Antiguitats judaiques, XIII, 15
# Simfonia núm. 3 (Honegger)

La Symphonie Liturgique és la tercera simfonia del compositor suís Arthur Honegger.
Composta després de la Segona Guerra Mundial, és una de les obres més conegudes de Honegger. Consta de tres moviments, cadascun dels quals (seguint el subtítol de la simfonia) porta el nom d'un text litúrgic. El primer moviment rep el nom del Dies irae de la Missa de Rèquiem. Està marcat per allegro marcato, i té una qualitat agressiva, de tempesta. El moviment lent, anomenat De profundis clamavi basat en el salm 130, és, en canvi, meditatiu i líric. El finale, que porta el nom de la <i>Dona nobis pacem</i> de la Missa, és més episòdic, amb un ritme de marxa insistent i brutal que es construeix fins a arribar a un clímax dissonant, abans que una llarga coda lírica conclogui l'obra. Al final de cada moviment es pot escoltar una melodia semblant a la cançó del pit-roig de Jeanne d'Arc au Bûcher.
El mateix Honegger va escriure un extens comentari sobre l'obra, fent explícita la connexió de la música amb els horrors de la Guerra i el desig de pau.
Escrita el 1945-1946 per encàrrec de la Fundació Pro Helvetia, es va interpretar per primera vegada a Zúric el 17 d'agost de 1946 amb Charles Münch dirigint l'Orquestra de la Suisse Romande. Münch va fer una gravació en directe de l'obra a Praga amb l'⁣Orquestra Simfònica de Boston l'any 1956, que ha estat editada pel segell Multisonic. La simfonia s'ha interpretat i enregistrat moltes vegades i va ser una especialitat d'⁣Herbert von Karajan, qui en va fer un enregistrament (amb la Segona Simfonia de Honegger) el 1969, que encara és considerada àmpliament com una de les seves millors interpretacions.

## Referències

* ↑ Drews, David. «Honegger Symphony No. 3 ('Symphonie Liturgique')/Chant de Joie» (en anglès). London Records. [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ Liner notes to Complete Honegger Symphonies, Supraphon
* 1 2 Fujishima, Kenji. «An Exorcism - Arthur Honegger's 'Symphonie Liturgique'». VAN Magazine, 09-06-2016.
* ↑ Honegger: Symphonies 1-5 • Pacific 231, Rugby, CD liner notes. Warner Classics, 2006.
* ↑ «Symphonies No. 2 + 3 / Karajan, 447435-2». Deutsche Grammophon, 14-07-1995.
# La finta parigina

La finta parigina és una òpera en tres actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Francesco Cerlone. S'estrenà al Teatro Nuovo de Nàpols el carnestoltes de 1773.

## Referències

* ↑ Rossi, Nick; Fauntleroy, Talmage. Domenico Cimarosa: his life and his operas. Greenwood Publishing Group, 1999. ISBN 9780313301124.
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Kalyuzhnyita-(Ce)

La kalyuzhnyita-(Ce) és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom en honor de Vasily Kalyuzhny (1899–1993) en reconeixement de les seves contribucions a la geologia dels jaciments de la República de Komi durant la Unió Soviètica i a la mineralogia de les pegmatites granítiques del Tadjikistan.

## Característiques

La kalyuzhnyita-(Ce) és un silicat de fórmula química NaKCaSrCeTi(Si₈O₂₁)OF(H₂O)₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2023, i publicada el mateix any. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 5923/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la morena del massís Dara-i-Pioz, al districtes de la Subordinació Republicana (Tadjikistan). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Kalyuzhnyite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 maig 2023].
* 1 2 Agakhanov, Atali A.; Sokolova, Elena; Karpenko, Vladimir Yu; Hawthorne, Frank C.; Pautov, Leonid A.; Kasatkin, Anatoly V.; Pekov, Igor V.; Agakhanova, Vitaliya A. «Kalyuzhnyite-(Ce), NaKCaSrCeTi(Si8O21)OF(H2O)3, a new mineral from the Darai-Pioz alkaline massif, Tien-Shan mountains, Tajikistan: mineral description, crystal structure and a new double (Si8O21) sheet». Mineralogical Magazine, 88, 1, 2-2024, pàg. 19–30. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2023.74 [Consulta: 15 març 2024].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 72». European Journal of Mineralogy, 35, 2, 20-04-2023, pàg. 285–293. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-285-2023 [Consulta: 3 maig 2023].
# Katerinopoulosita

La katerinopoulosita és un mineral de la classe dels sulfats que pertany al grup de la picromerita. Rep el nom en honor d'Athanasios Katerinopoulos, professor de mineralogia al departament de geologia de la Universitat d'Atenes, en reconeixement de les seves àmplies contribucions al coneixement de la mineralogia dels jaciments de Lavrion.

## Característiques

La katerinopoulosita és un sulfat de fórmula química (NH₄)₂Zn(SO₄)₂·6H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2017, sent publicada per primera vegada el 2018. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5. És l'anàleg de zinc de la of boussingaultita, de la mohrita i de la niquelboussingaultita, amb les quals és també isostructural.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscú (Rússia), amb el número de registre: 5014/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Esperanza, situada al districte miner de Lavrion, a Lavreotiki (Àtica, Grècia). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Katerinopoulosite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 juny 2021].
# Krotita

La krotita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor d'Alexander N. Krot (1959-), cosmoquímic a la Universitat de Hawaii, en reconeixement de les seves contribucions significatives a la comprensió dels primers processos del sistema solar.

## Característiques

La krotita és un òxid de fórmula química CaAl₂O₄. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2010. Cristal·litza en el sistema monoclínic. És un mineral dimorf de la dmitryivanovita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al meteorit NWA 1934, una condrita carbonatada del tipus CV3 que es va recollir l'any 1934 entre les localitats de Rissani i Erfoud, dins la província d'Errachidia (Regió de Drâa-Tafilalet, Marroc). També ha estat descrita al complex magmàtic de Rakefet, situat al mont Carmel, al districte d'Haifa (Israel). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Krotite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 juliol 2019].
# Květoslav Mašita

Květoslav Mašita (Všenory, 2 d'octubre de 1947) és un ex-pilot d'enduro txec, guanyador de 10 Campionats d'Europa consecutius entre 1968 i 1977 -tots a la categoria de 350 cc- i del Trofeu als ISDE, com a membre de l'equip de Txecoslovàquia, en 6 ocasions. L'any 2005 li fou concedida la Medalla d'argent de la FIM en reconeixement dels seus mèrits esportius i el 2014 va ser nomenat FIM Legend.

## Trajectòria

Mašita fou un dels més carismàtics pilots oficials del fabricant Jawa, en una època en què els corredors de l'antiga Txecoslovàquia (entre d'altres, František Mrázek, Josef Císar i Zdeněk Češpiva) dominaven la disciplina de l'enduro amb aquestes motocicletes. De fet, la Jawa de Mašita era coneguda com a "Invencible", i la tècnica i habilitats d'aquest pilot foren amplament lloades durant la seva carrera.
Com a anècdota, de petit Mašita volia dedicar-se al motocròs, tenint com a ídol el Campió d'Europa Jaromír Čížek. Un dia que aquest el veié en acció, va predir que de gran Mašita seria un gran campió. El temps li donà la raó.

## Palmarès

* 10 Campionats d'Europa d'enduro en 350 cc (1968-1977).
* 6 victòries al Trofeu dels ISDE amb l'equip estatal (1970-1971, 1973-1974, 1977-1978), havent-hi participat 13 anys.

## Referències

* 1 2 3 «Jawa Enduro-ČZ Motokros. Profily pánu jezdcu» (en txec). ondramechanika.mypage.cz. Arxivat de l'original el 3 de juny 2010. [Consulta: 22 juny 2011].
* ↑ «Distinctions. Silver Medal» (en anglès). fim-live.com. FIM. Arxivat de l'original el 10 de març 2012. [Consulta: 22 juny 2011].
* ↑ «Distinctions - FIM Legends» (en anglès). fim-moto.com. FIM. Arxivat de l'original el 2021-04-23. [Consulta: 1r juliol 2022].
* «The seventies ruled the earth (at least the dirt)» (en anglès). mxbikes.com. Arxivat de l'original el 25 d’octubre 2010. [Consulta: 20 febrer 2011].

## Enllaços externs

* Vídeo d'un col·leccionista pilotant la Jawa oficial que havia estat de Mašita (alemany)
# Leonardita

La leonardita és un mineraloide producte de l'oxidació del lignit. És tou, cerós i vitri de color negre o marró. Està associat a la mineria del carbó prop de la superfície. És una font rica en àcid húmic (fins al 90%) i es fa servir com condicionador del sòl i com estabilitzador en el tractament de l'aigua mitjançant resines de bescanvi iònic, en la remediació d'ambients contaminats i com additiu per a perforar pous. Rep el nom d'A. G. Leonard, el primer director del North Dakota Geological Survey, en reconeixement del seu treball en aquests jaciments.

## Formació

La Leonardita es troba ssociada amb jaciments de lignit prop de la superfície. Es creu que s'ha format per oxidació dels lignits.

## Ocurrència

La Leonardita va ser descrita primer als jaciments de lignit de Dakota del Nord. També s'ha descrit la Leonardita arreu del món a Alberta, Canadà, a Achlada i Zeli, Grècia, a Turquia i a Bacchus Marsh, Austràlia.

## Referències

* ↑ Julia A. Jackson, James P. Mehl, Klaus K. E. Neuendorf 2008, Glossary of Geology, American Geological Institute, 800pp.
* ↑ Tan, K.H. 2003. Humic matter in soil and the environment: principles and controversies, CRC Press, 408pp.
* ↑ The mineral industry of North Dakota, USGS report on non-fuel minerals in North Dakota
* 1 2 «Hoffman, G.L., Nikols, D.J., Stuhec, S., Wilson, R.A. Evaluation of Leonardite (Humalite) Open File Report 1993-18, Resources of Alberta, Alberta Geological Survey». Arxivat de l'original el 2009-05-01. [Consulta: 19 maig 2015].
* ↑ «Odzoba, D.M., Blyth, J.C., Engler, R.F., Dinel, H. & Schnitzer, M. 2001. Leonardite and humified organic matter. In Ghabbour, E.A. & Davies, G. (eds.) Humic Substances: Structures, Models and Functions (Special Publication), Royal Society of Chemistry 388pp.». Arxivat de l'original el 2011-06-27. [Consulta: 19 maig 2015].
* 1 2 «Youngs, R.W. & Frost, C.M. 1963. Humic acids from leonardite - a soil conditioner and organic fertilizer. Ind. Eng. Chem., 55, 95–99». Arxivat de l'original el 2010-06-01. [Consulta: 19 maig 2015].
* ↑ Kalaitzidis, S., Papazisimou, S. Giannouli, A. Bouzinos, A. & Christanis, K. 2003. Preliminary comparative analyses of two Greek leonardites, Fuel, 82, 859-862.
* ↑ Victorian Competition & Efficiency Commission, Inquiry into Regulatory Barries to Regional Economic Development, 15 November 2004. Submission 54

## Enllaços externs

* Victoria Australia Brown Coal Factsheet Arxivat 2011-03-17 a Wayback Machine.
# Levyclaudita

La levyclaudita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la cilindrita. Rep el nom en honor de Claude Levy de la Universitat de París VI, en reconeixement de les seves contribucions a la mineralogia dels sulfurs complexos.

## Característiques

La levyclaudita és una sulfosal de fórmula química Pb₈Sn₇Cu₃(Bi,Sb)₃S₂₈. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional i publicada per primera vegada el 1990. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2,5 i 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la levyclaudita pertany a «02.HF: Sulfosals de l'arquetip SnS, amb SnS i unitats d'estructura de l'arquetip PbS» juntament amb els següents minerals: vrbaïta, cilindrita, franckeïta, incaïta, potosiïta, coiraïta, abramovita i lengenbachita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Agios Philippos, situada a les mines de Kirki, a Evros (Macedònia Oriental i Tràcia, Grècia). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Lévyclaudite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 maig 2021].
* ↑ Moëlo, Yves; Makovicky, Emil; Karup-Moller, Sven; Cervelle, Bernard; Maurel, Colette «La lévyclaudite, Pb8Sn7Cu3(Bi,Sb)3S28, une nouvelle espèce à structure incommensurable, de la série de la cylindrite». European Journal of Mineralogy, 2, 5, 04-10-1990, pàg. 711–724. DOI: doi:10.1127/ejm/2/5/0711 [Consulta: 1r març 2024].
# Lindsleyita

La lindsleyita és un mineral de la classe dels òxids, que pertany al grup de la crichtonita. Rep el nom en honor de Donald Hale Lindsley (1934-), professor del Departament de Ciències de la Terra i de l'Espai de la Universitat Estatal de Nova York, en reconeixement de les seves contribucions a la mineralogia, entre d'altres.

## Característiques

La lindsleyita és un òxid de fórmula química (Ba,Sr)(Zr,Ca)(Fe,Mg)₂(Ti,Cr,Fe)$_{18}$O$_{38}$. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 7,5. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1982, i la primera publicació data d'un any més tard.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la lindsleyita pertany a «04.CC: Òxids amb relació Metall:Oxigen = 2:3, 3:5, i similars, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb els següents minerals: cromobismita, freudenbergita, grossita, clormayenita, yafsoanita, latrappita, lueshita, natroniobita, perovskita, barioperovskita, lakargiïta, megawita, loparita-(Ce), macedonita, tausonita, isolueshita, crichtonita, davidita-(Ce), davidita-(La), davidita-(Y), landauïta, loveringita, mathiasita, senaïta, dessauïta-(Y), cleusonita, gramaccioliïta-(Y), diaoyudaoïta, hawthorneïta, hibonita, lindqvistita, magnetoplumbita, plumboferrita, yimengita, haggertyita, nežilovita, batiferrita, barioferrita, jeppeïta, zenzenita i mengxianminita.

## Formació i jaciments

Aquesta espècie va ser descrita a partir d'exemplars trobats en dos indrets de Kimberley, al Cap Septentrional (Sud-àfrica): les mines De Beers Mine i Bultfontein. També ha estat descrita en altres indrets del mateix país que la localitat tipus, així com a Rússia, Itàlia, Xina, Canadà i Austràlia.

## Referències

* ↑ «Lindsleyite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 gener 2018].
# Lluís Eek Vancells

Lluís Eek Vancells (Barcelona, 28 d'agost de 1932 - Barcelona, 17 d'octubre de 2017) va ser un químic català, professor universitari i investigador especialitzat en cromatografia.
Es llicencià en Ciències Químiques a la Universitat de Barcelona (1955) on es doctorà el 1967. Fou professor a la Universitat de Barcelona i a la Universitat Politècnica de Catalunya. Introduí la cromatografia a la Universitat de Barcelona, on instal·là el primer cromatrògraf de gasos, que fou el segon de Barcelona i el tercer de l'Estat espanyol. A l'ETSEIB fou director del “Centre del Medi Ambient”, una entitat de la Conselleria d'Indústria de la Generalitat de Catalunya en matèria de medi ambient. La recerca de Lluís Eek es pot agrupar en tres línies fonamentals: química en solució, cromatografia i Química verda.
Compaginà la docència amb el treball a Derivados Forestales Grup XXI, S.L. (GDF), empresa liderada per l'empresari català Pere Mir i Puig. Com a director del Centre de Recerca i Innovació del grup, fou responsable del desenvolupament dels processos utilitzats en les diverses factories de l'empresa, on desenvolupà nombroses patents. L'any 2008 la Sociedad Española de Cromatografía y Técnicas Afines li concedí la medalla de l'entitat en reconeixement de la seva tasca de promoció i impulsió de la utilització de la cromatografia.

## Publicacions

* Lluís EEK / Mercè CARTAÑÀ (2005): Conversa sobre la ciència», Col·legi Oficial de Químics de Catalunya, Barcelona. ISBN 84-931970-4-1 (2005)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Lluís Eek Vancells a Infociencia.cat». Arxivat de l'original el 10 de gener 2018. [Consulta: 7 novembre 2020].
* ↑ «N/06031 - ERCROS / DERIVADOS FORESTALES | CNMC» (en castellà). [Consulta: 16 gener 2018].
* ↑ «Sociedad Española de Cromatografía y Técnicas Afines» (en castellà). [Consulta: 1r març 2018].
# Iòbates

Iòbates (en grec antic: Ἰοβάτης) va ser rei de Lícia. Era el pare d'Estenebea i de Filònoe. En les llegendes d'Acrisi i de Bel·lerofont va jugar un paper important.
Acrisi havia desterrat el seu germà bessó Pretos, del regne d'Argos i Pretos va marxar cap a Lícia, a la cort de Iòbates. El rei va casar-lo amb la seva filla Antea, anomenada també Estenebea, i va disposar una expedició per a recuperar el reialme d'Argos. Acrisi va ocupar Argos i en va ser rei, i Pretos va regnar a Tirint. Pretos va sospitar que Bel·lerofont havia volgut seduir la seva dona i el va enviar davant de Iòbates, pregant-li en secret que li donés mort. Però ell, per no trair l'hospitalitat, va preferir enviar-lo a missions perilloses amb l'esperança que no tornaria, especialment, el va fer lluitar contra la Quimera, el monstre que devastava el seu regne. Bel·lerofont en va sortir victoriós i Iòbates va entendre que els déus el protegien i li va donar com a esposa a Filònoe, la seva altra filla. Quan va morir, Iòbates va deixar el seu regne a Bel·lerofont.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 295. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997. El Cangur/Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461