OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amenhotep (gran sacerdot d'Amon)

Amenhotep fou gran sacerdot d'Amon en temps de Ramsès IX, Ramsès X i fins a Ramsès XI. Fou també visir. Era fill de Ramessesnakht.
En temps de Ramsès XI (vers 1100 aC), per orde del faraó, el virrei de Núbia, Paneshy, el va atacar amb intenció de deposar-lo i el va assetjar al temple de Madinet Habu. Després Amenhotep va deixar de ser gran sacerdot però no se sap si va sobreviure. Alguns experts consideren que Paneshy va poder exercir algun temps com a gran sacerdot.
# El bany del diable

El bany del diable és una pel·lícula dramàtica d'horror folk de 2024 escrita i dirigida per Veronika Franz i Severin Fiala. Protagonitzada per Anja Plaschg, explica la història d'Agnes, una jove casada que no se sent a gust al món del seu marit. S'ha subtitulat al català.
Va ser seleccionada per al 74è Festival Internacional de Cinema de Berlín, on va competir per l'Os d'Or. Més endavant, va fer història al LVII Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya amb tres guardons: premi a la millor pel·lícula de la Secció Oficial, premi de la Crítica José Luis Guarner i premi del Jurat Carnet Jove.

## Argument

La pel·lícula és un retrat profund d'una persona desesperada que aconsegueix fugir de la presó interior. El 1750, a l'Alta Àustria, una jove anomenada Agnes es casa amb un desconegut. Se sent alienada i sola al seu món desconegut. Com que és molt devota i emocional, s'aïlla cada cop més i no veu escapatòria el seu turment interior, tret d'un horrible acte de violència.

## Producció

La pel·lícula va ser produïda per l'austríaca Ulrich Seidl Film Production GmbH en coproducció amb l'alemanya Heimatfilm. La Corporació Austríaca de Radiodifusió, la Corporació Bavaresa de Radiodifusió i Arte van donar suport a la pel·lícula.
El psicograma creat per Veronika Franz i Severin Fiala té com a actriu principal Anja Plaschg, que també va compondre la música. Martin Gschlacht va actuar com a director de fotografia i Michael Palm va muntar la pel·lícula. La pel·lícula es va rodar durant més de 40 dies, de l'1 de novembre de 2020 al 29 de gener de 2022, als estats de la Baixa Àustria i Renania del Nord-Westfàlia.

## Referències

* ↑ Jové, Júlia; Figueras, Biel. «Sitges 2024 III - El triomf del bany del diable», 18-10-2024. [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ «Des Teufels Bad» (en alemany). Filminstitut. [Consulta: 29 febrer 2024].
* ↑ «El bany del diable». Goita què fan, ara!. [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ «Des Teufels Bad - The Devil’s Bath» (en anglès). Berlinale. [Consulta: 29 febrer 2024].
* ↑ Chico, Fran. «'El baño del diablo' hace historia en el Festival de Sitges 2024 triunfando en el palmarés con tres premios a la Mejor Película» (en espanyol europeu). Fotogramas, 14-10-2024. [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ Montalt, Salvador. «“El bany del diable”: la pel·lícula que ha guanyat a Sitges i que ja va impactar a la Berlinale 2024 - Club 7 Cinema». Vilaweb, 13-10-2024. [Consulta: 24 octubre 2024].
* 1 2 3 «Darsteller in historischen Kostümen: Geheimer Filmdreh auf Burg Neuenberg in Lindlar» (en alemany). Rundschau Online. [Consulta: 29 febrer 2024].
# Dardanus (Rameau)

Dardanus és una òpera en pròleg i 5 actes composta per Jean-Philippe Rameau sobre un llibret en francès de Charles-Antoine Le Clerc de La Bruère. S'estrenà a l'Òpera de París el 19 de novembre de 1739.

## Origen i context

Proveïda d'un llibret inversemblant -Rameau no va tenir tanta vista com Lully a l'hora d'elegir els seus poetes (hi ha qui diu que per garreperia o per no compartir l'absoluta propietat de les obres)- al voltant dels amors i combats de Dàrdanos, fill de Júpiter i fundador de la dinastia troiana, que dona el seu nom als veïns Dardanels-, Dardanus, tercera tragédie lyrique de Rameau -que en rigor només va compondre, entre les seves més de trenta obres donades a l'escena, cinc que responguessin a aquesta categoria, encara que per als criteris actuals, menys estrictes i primmirats, un bon nombre d'elles puguin ser qualificades d'autèntiques òperes-, és probablement la més atractiva i musicalment rica de totes elles.
Les seves àries més famoses, els abundants cors i sobretot la fascinant música instrumental: obertura, marxes, danses variadíssimes (minuets, rigodons, tamborins, gavotes, gigues) i la bella Chaconne conclusiva, probablement la peça orquestral més extensa del músic borgonyó, han estat portats infinitat de vegades a suites, gravades i escoltades en concert.

## Referències

* ↑ «Detalls a operone.de». Arxivat de l'original el 2010-12-20. [Consulta: 27 setembre 2011].
# Carla Prina

Carla Prina (Como, 5 de desembre de 1911 – Cossonnay, 28 de març de 2008) va ser una pintora abstracta italiana. Nascuda en el si d’una família benestant, va estudiar a l'Acadèmia de Belles Arts de Brera entre 1932 i 1936 i durant l'any 1936 a l'Istituto di Alta Cultura de Rodi. Un any després, el 1937, va ser alumna de la Scuola libera di nudo, i posteriorment de l’Acadèmia de França a Roma. A partir de llavors viatjà per diversos països europeus. El 1942 va conèixer l'arquitecte Alberto Sartoris a la XXIII Biennal de Venècia, amb qui es va casar aquell mateix any i es va traslladar a Lutry (Suïssa) el 1944. El 1949 va viatjar a Espanya i va viure un temps a Barcelona, on al maig de 1961 va participar en el Saló de maig.
Formà part de la darrera generació futurista i del grup d'artistes abstractes de Como, del qual va ser creadora, integrat per Carla Badiali, Mario Radice i Manlio Rho. També va formar part del grup “Antonio Sant’Elia”. Va ser membre de la Primera i Segona Setmana de l'Escola d'Altamira, juntament amb el seu espòs. La seva participació en la segona edició li va permetre conèixer Antoni Miró, qui la va ajudar a identificar el seu surrealisme dins de l'abstracció.
La seva obra apareix en diverses exposicions espanyoles, així com en col·leccions particulars d'Espanya, França, Suïssa, Anglaterra i Argentina. També es troben obres seves en el Museu d'Art Modern de Ceret, el Museu d'art contemporani Eduardo Westerdahl a Puerto de la Cruz, el Museo Reina Sofía, Barcelona, i Vilanova i la Geltrú (Biblioteca Museu Víctor Balaguer). El seu treball ha format part de diverses exposicions sobre l’abstracció en els anys vuitanta i principis dels noranta.

## Obres destacades

* 1957 - Formes (oli sobre tela), conservada a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer.

## Referències

* ↑ «Prina, Carla | SIKART Dizionario sull'arte in Svizzera» (en italià). [Consulta: 3 desembre 2023].
* ↑ Alberto Sartoris: chiese 1920 - 1995 ; dalla Cappella Bar a Tor Tre Teste-Roma. Roma: Gangemi, 1997. ISBN 978-88-7448-763-9.
* ↑ «V Salón de Mayo | MACBA Museu d'Art Contemporani de Barcelona». [Consulta: 3 desembre 2023].
* ↑ «Addio a Carla Prina, l'ultima pittrice razionalista» (en italià), 29-03-2008. [Consulta: 3 desembre 2023].
* 1 2 Di Raddo, Elena. «[https://www.centrepompidou.fr/fileadmin/user_upload/symposium_women-in-abstraction_elena-di-raddo.pdf Carla Badiali, Cordelia Cattaneo, Carla Prina. The contribution of women artists from Como to Italian abstraction during the interwar period]» (en anglès). Symposium Proceeding Women in Abstraction. Another History of Abstraction in the 20th Century. Centre Pompidou, 2021. [Consulta: 2 desembre 2023].
* ↑ «Museu d'Història de Girona | Girona | Novetats». [Consulta: 3 desembre 2023].
* ↑ «Liste des artistes – Musée d'Art moderne de Céret» (en francès), 21-02-2022. [Consulta: 3 desembre 2023].
* ↑ «Carla Prina - Senza titolo (Sin título)» (en castellà). [Consulta: 3 desembre 2023].
* 1 2 «Museus en línia: Carla Prina». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 octubre 2019].

## Enllaços externs

* Pàgina web de Carla Prina
# Carme Amat

Carme Amat (Barcelona, 1885 - s. XX) fou una cantant lírica i pedagoga catalana.
Deixeble de Josefina Ohl Regens, Carme Amat dominava un repertori extens als dotze anys d'edat. Exercirà com a professora ajudant de la seva mestra als 21 anys d'edat, àmbit en el qual destacà més que en el camp de la interpretació.
Com a intèrpret, el primer contacte amb els escenaris de la cantant seria als disset anys, gràcies a un concert organitzat per Granados on s'interpretaren obres de Schumann. Aviat, arran de les seves interpretacions de lieder russos, quelcom innovador a l'època, Amat es donaria a conèixer a Barcelona, on compositors i poetes catalans de renom li oferiren cançons originals que interpretaria, entre grans personalitats del moment, durant les vetllades portades a terme a casa seva. Allà, abans de ser estrenada al Gran Teatre del Liceu, s'interpretaria Parsifal.

## Referències

* 1 2 CORTIZO, Mª Encina. «Amat, Carmen [Carme]». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 1, p. 395.
# Teixidor eurasiàtic

El teixidor eurasiàtic (o senzillament teixidor) o mitjaire (Remiz pendulinus) és una espècie d'ocell de l'ordre dels passeriformes que viu al centre i a l'est de la península Ibèrica (costes mediterrànies fins a l'Estret de Gibraltar i Depressió de l'Ebre), la Camarga, Itàlia i l'Europa de l'Est. És comú a la Catalunya continental on es troba en fase d'expansió.

## Morfologia

Fa 11 cm de llargària. Té la part superior vermellenca i la inferior de color crema. El cap és gris i sembla que porti una bena negra sobre els ulls. El bec és curt i afilat.

## Ecologia

Habita en indrets pantanosos, a les vores de rierols i estanys. Pot ésser observat durant tot l'any en algunes zones, i com a hivernant (Balears), i fins i tot de pas, en d'altres. Menja insectes. Nidifica al Delta de l'Ebre, al Delta del Llobregat, a l'Albufera de València, a la Catalunya del Nord, als Aiguamolls de l'Empordà, a El Fondo i a les riberes dels canals lleidatans de regadiu. El mascle fa, amb fibres vegetals i teranyines, un niu en forma de bola que sembla una barretina o mitja molt teixida, el qual penja a la branca d'àlbers o pollancres que siguin a prop de l'aigua. El pare no participa en la cria dels petits i és la femella que, a l'abril/maig, s'encarrega de pondre 5 o 8 ous, de covar-los durant 14 dies i d'alimentar els polls que en surten, fins que aquests aprenen a volar, al cap de 15-20 dies.

## Referències

* ↑ «Teixidor eurasiàtic». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2021 (català)
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya, pàgines 98-99. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987. ISBN 84-315-0434-X
* ↑ Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 136. Desembre del 1988, Barcelona, ISBN 84-7306-354-6

## Enllaços externs

* Estudi del teixidor al Principat de Catalunya. (català)
* Fotografies i ampla informació d'aquest ocell. (francès)
# Credo (Vivaldi)

El Credo en mi menor, RV 591 és l'única composició existent d'Antonio Vivaldi sobre el Credo de Nicea. Hi ha una altra obra, la RV 592, però hi ha dubtes sobre la seva autenticitat i alguns experts l'atribueixen a Johann Adolph Hasse. Tot i que el text cantat és més llarg que el del Gloria en re major, RV 589, l'obra és força més curta.

## Credo, RV 591

RV 591 té quatre moviments:
* Credo en unum Deum (Allegro)
* Et incarnatus est (Adagio)
* Crucifixus (Largo)
* Et resurrexit (Allegro)
El primer i el darrer moviment, com és habitual en Vivaldi, es basen en la mateixa idea: un motiu de semicorxera-corxera i que s'assembla a un de similar del primer moviment del Gloria, RV 588. En un estil similar al del salm In exitu Israel, RV 604, el primer moviment presenta ritmes senzills en la part del cor, amb blanques i negres, mentre l'orquestra executa corxeres i semicorxeres.
El segon moviment és un breu episodi coral en stile antico, que fa servir material musical del seu Magnificat. El Crucifixus, el tercer moviment, està en la menor, i una expressió particularment profunda tradueix de manera admirable el significat del text «Crucifixus etiam pro nobis» ("Crucificat després per nosaltres"). Vivaldi fa servir la forma fugada que contrasta amb l'homofonia dels altres tres moviments. El quart moviment, Et Resurrexit, té un motiu similar al del primer moviment, i acaba amb una fuga.

## Audició

Credo :
* 1. Credo in Unum Deum
* Credo – Et Incarnatus Est
* 3. Crucifixus
* Interpretat per l'Advent Chamber Orchestra amb l'Advent Choir dirigits per Gabriel Pavel

## Referències

* ↑ Corboz, Michel. Antonio Vivaldi. Musica Sacra. S-60.493. Erato-Hispavox, 1980.
* 1 2 Vivaldi: Credo RV 591, Stuttgart Carus-Verlag, 1974
* 1 2 3 Ryom, Peter; de Nys, Carl. Antonio Vivaldi. Musica Sacra. S-60.493. Erato-Hispavox, 1980.

## Enllaços externs

* Partitures lliures of Credo a Choral Public Domain Library (ChoralWiki)
Viccionari
# Harbia Al Himiary

Harbia Al Himiary (Sanà, c. 1987) és una enginyera i activista cultural iemenita. Adquirí ressò internacional per haver-se convertit, durant la dècada del 2020, en un referent de preservació del patrimoni arquitectònic nacional i del llegat cultural del Iemen, en el marc d'un projecte de la UNESCO per a reconstruir tres dels 52 indrets declarats Patrimoni de la Humanitat que estaven en perill.
La seva dedicació, especialment pel que fa a la reconstrucció de diversos edificis emblemàtics i com a enginyera en cap a la capital iemenita, Sanà, amb una posició laboral en què és pionera a l'Orient Mitjà, li atorgà visibilitat mediàtica. Això comportà que la BBC britànica la distingís en la seva llista 100 Women del 2024 com una de les dones amb més influència d'arreu del món i una de les escollides del continent africà.

## Referències

* 1 2 «The inspiring female engineer breathing new life into Yemen’s ancient capital» (en anglès). Oficina de les Nacions Unides a Ginebra, 30-12-2024 [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ «The woman who is breaking down gender barriers and conservative traditions is a burqa-wearing engineer working to preserve Yemen's cultural heritage» (en anglès). Telegrafi, 2022 [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ Needham, Jack «Yemen: The woman saving a crumbling heritage» (en anglès). BBC, 28-11-2021 [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ «BBC 100 Women 2024: Who is on the list this year?» (en anglès). BBC, 03-12-2024 [Consulta: 2 gener 2025].
# Milton (Spontini)

Milton és una òpera en un acte composta per Gaspare Spontini sobre un llibret en francès de Victor-Joseph Étienne de Jouy i Armand-Michel Dieulafoy, basat en la vida del poeta John Milton. S'estrenà al Théâtre Feydeau de París el 27 de novembre de 1804.
Va ser el primer gran èxit de Spontini, a França. El compositor va preveure una nova versió per estrenar-la a Alemanya, amb el títol Das verlorene Paradies, però mai va ser posada en escena.

## Referències

* ↑ «Detalls a operone.de». Arxivat de l'original el 2011-11-12. [Consulta: 28 setembre 2011].
Òperes de Gaspare Spontini :
Milton (1804)
La vestale (1807)
Fernand Cortez (1809)
Olimpie (1819)
Agnes von Hohenstaufen (1829) :
# Pontos (mitologia)

Pontos (en llatí: Pontus-ȏs 'el Pont', en grec antic: Πόντος 'mar') o Pont era, a la mitologia grega, un antic déu del mar preolímpic, fill de Gea, la Terra, i germà d'Urà.
Hesíode conta que Gea va engendrar a Pontos per si mateixa, sense aparellar-se. Per a ell, Pontos sembla poc més que una personificació del mar, Pontos és l'ona, la personificació masculina del mar. No té una llegenda pròpia, i només apareix a les teologies teogòniques i cosmogòniques. Gai Juli Higí afirmava que era fill de Gea amb Èter, l'aire, i que va engendrar amb Talassa els peixos del mar.
Va ser pare amb Gea dels ancians del mar, Nereu (pare de les Nereides, una d'elles Tetis), Taumant (l'esglaiador 'miracle' del mar), dels aspectes perillosos del mar, Forcis i la seva esposa i germana Ceto, i de la «forta» deessa Euríbia. Amb Talassa (el nom de la qual significa simplement 'mar', però en una arrel pre-grega), va ser pare dels Telquines. De vegades se li atribueix la paternitat del gegant Briàreu.

## Referències

* ↑ Hesíode. Teogonia, 116
* ↑ Higí. Faules, pròleg, 3, 11
* ↑ Apol·lodor. Biblioteca mitològica, I, 2
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 455. ISBN 9788496061972.

## Vegeu també

* Ocèan, un tità, fill d'Urà i Gea.

## Bibliografia complementària

* Michael Grant i John Hazel. Diccionari de Mitologia Clàssica. Traducció de Marcel Farran. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1997. P. 174.
* Gran Enciclopèdia Catalana. V. 11. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1989, p. 518. 2a. reimp.

## Enllaços externs

* Plana de mitologia Grega Arxivat 2007-06-13 a Wayback Machine.
# Foc bacterià

El foc bacterià és una malaltia causada pel bacteri Erwinia amylovora que afecta greument plantes de la família de les rosàcies, entre les quals trobem diversos fruiters com la pomera, la perera, els nesprers i el codonyer.

## Simptomatologia

Les primeres infeccions s'acostumen a produir a la primavera, en època de floració, principalment per flors i ferides. Un cop l'arbre està infectat, les fulles i els rams florals es panseixen i ennegreixen, agafant un aspecte cremat característic que dona nom a la malaltia. Els brots tendres, a vegades, es corben i prenen forma de gaiata de pastor. En condicions d'humitat suficient es poden trobar exsudats rics en bacteris i polisacàrids. És un símptoma típic de la malaltia, i es produeix a la superfície dels teixits infectats. És un important focus de dispersió. En cas de forts atacs i sobre varietats molt sensibles, la malaltia pot provocar ràpidament la mort de l'arbre.

## Disseminació

En humitats elevades, s'observa l'escolament dels exsudats que agafen un color marronós. Aquesta secreció, font d'inòculs, contribueix a propagar el bacteri amb l'ajuda d'insectes, d'ocells, del vent, de la pluja i de l'home pel contacte amb les eines d'esporga o pel transport d'empelts. A causa d'això, el material vegetal que s'importa ha d'anar acompanyat del preceptiu Passaport Fitosanitari CEE. Durant l'hivern, el bacteri sobreviu en xancres situats sobre els troncs dels arbres. Aquests xancres es reactiven a la primavera i emeten els exsudats que serviran d'inòcul primari per a futures infeccions. De totes les possibilitats de dispersió de la malaltia, la més important és el material vegetal infectat destinat a noves plantacions.
Als Països Catalans, la presència de foc bacterià no és molt important. En canvi, en altres països d'Europa com Anglaterra (on es va detectar el primer focus europeu de la malaltia l'any 1957) i sobretot França, ha causat danys molt greus. El 1995 es va detectar el primer focus de foc bacterià a la península Ibèrica, a Guipúscoa, i l'any següent a Navarra. A Catalunya, el primer focus es va detectar en unes plantacions de fruita de Lleida.

## Tractament

El control químic de la malaltia és molt poc eficaç. Únicament és possible realitzar-lo preventivament per evitar la propagació a partir d'un primer focus. Es poden utilitzar alguns productes a base de coure, i també la Kasugamicina. També existeix la possibilitat d'utilitzar productes que indueixen resistència a la planta, com el fosetil-Al.

## Vegeu també

* Erwínia

## Referències

* ↑ El foc bacterià al web de RuralCat
* 1 2 3 «Foc bacterià». Generalitat de Catalunya, Departament d'Agricultura, Ramaderia i Pesca. [Consulta: 4 agost 2014].
# Gerard Sala i Rosselló

Gerard Sala i Rosselló (Tona, 9 de març de 1942 - Badalona, 5 de juliol de 2024) va ser un artista polifacètic català, que va destacar sobretot en l'àmbit de la pintura, tot i que va conrear també el gravat, l'escultura o la poesia. És considerat una de les figures clau de l'art d'avantguarda a Catalunya.
Nascut a Tona el 9 de març de 1942, Sala va passar la infància a Palma. Va cursar estudis de pintura a l'Escola Massana i a l'Escola Superior de Belles Arts de Sant Jordi, a Barcelona, i a l'Escola de Pintura Mural de Sant Cugat del Vallès. Va esdevenir professor del departament de pintura de la Facultat de Belles Arts de la Universitat de Barcelona el 1979, més tard catedràtic a la mateixa facultat. El 1985 va defensar la tesi doctoral Entorn, en la qual havia partit de la seva obra, però que va ser molt innovadora pel fet d'haver donat centralitat a la pràctica pictòrica, que no pas a l'estudi teòric de la pintura, fet que li va valer la nota màxima.
És considerat una figura clau de l'art d'avantguarda a Catalunya. Es va dedicar sobretot a la pintura, però també va fer incursions al gravat, l'escultura o la poesia. La crítica artística va destacar de la seva obra la profunditat i la seva capacitat evocadora. Al llarg de la seva trajectòria artística, va realitzar vora una cinquantena d'exposicions individuals i va participar en més de cent exposicions col·lectives, la major part de les quals a Catalunya, però també en llocs d'Espanya com Madrid, Sevilla, Bilbao, Eivissa, Saragossa o Palma, així com també a nivell internacional a països com Alemanya, Suècia, Estats Units, Israel, Uruguai, Xile o Itàlia.
Tot i residir de manera habitual a Badalona, passava llargues temporades a Sant Joan de les Abadesses, on va instal·lar el seu taller des de mitjan de 1980. Sala es va convertir en una figura clau del teixit cultural de Sant Joan, i el 2010 va ser un dels principals creadors de l'Espai Art Abadia, per tal de potenciar la localitat com un punt d'atracció de l'art contemporani català.
Pel que fa a la dispersió de la seva obra, a Badalona, on residia, hi destaca la seva escultura La porta del mar, inaugurada el 2003 al carrer de Sant Anastasi. A la Garriga va fer un reconegut mural de 200 metre quadrats. El 1995 va dissenyar el cartell de les festes de la Mercè de Barcelona. Té obres a molts museus, entre d'altres, el Museu de Badalona, el Museu d'Art Contemporani d'Eivissa, el MACBA, el Museu Rafael Zabaleta de Jaén, la Fundació Juan March, la Fundació Lluís Companys, la Fundació EINA o la Fundació Vila Casas.
Va morir als 82 anys a l'Hospital Germans Trias i Pujol de Badalona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 EFE/Redacció «S'ha mort Gerard Sala, figura clau de l’art d’avantguarda català». Vilaweb, 05-07-2024.
* 1 2 3 4 5 Saguer, Maria «Mor l’artista d’avantguarda Gerard Sala als 82 anys a Badalona». El Punt Avui, 05-07-2024.
* ↑ «Gerard Sala». Fundació Vila Casas. [Consulta: 6 juliol 2024].
* 1 2 3 «Gerard Sala, in memoriam». Museu de Badalona, 05-07-2024. [Consulta: 6 juliol 2024].
# Corrado d'Altamura

Corrado d'Altamura és una òpera en un pròleg i 2 actes composta per Federico Ricci sobre un llibret en italià de Giacomo Sacchéro. S'estrenà al Teatro alla Scala de Milà el 16 de novembre de 1841. A Catalunya s'estrenà el 21 de maig de 1843 al Teatre Principal el i es presentà el 9 de novembre de 1851 al Gran Teatre del Liceu.

## Argument

L'òpera es desenvolupa a la Sicília del segle xii, la trama dramàtica compta de la traïció i venjança entre Roggero, el duc d'Agrigent i el seu antic amic i tutor, Corrado, a la filla del qual, Delizia, Roggero ha promès el matrimoni només per trencar els seus vots.

## Referències

* ↑ «Espectáculos - Teatro». Diario de Barcelona, 21-05-1843, pàg. 1925 (1a del dia).
* ↑ «Detalls a operone.de». Arxivat de l'original el 2011-06-15. [Consulta: 29 setembre 2011].
# Boleng roig

El boleng roig o pota de colom (Alkanna tinctoria), és una espècie de planta de la família de les boraginàcies.
Addicionalment pot rebre els noms de boleng, bovina roja, herba de cingle, herba de talls, herba de tinta, herba del cingle, onosma bona, orcaneta, peu de colom, peucolom, poteta de colom, raspeta i roja marina. També s'han recollit la variant lingüística bolenc.
És una planta herbàcia perenne de fulles piloses i flors liles o blaves. Té una arrel vermell fosc per fora però de color lila per dins que forneix una substància, l'alkanina, que es fa servir servir com a colorant per a teixits. Tot i que a l'Índia té s'utilitza fins i tot a la medicina tradicional, a França la seva utilització com a colorant alimentari no està permesa a causa dels problemes de salut que pot causar.

## Referències

* 1 2 «Alkanna tinctoria». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 24 març 2022].
* ↑ «Orcanette des teinturiers (Alkanna tinctoria), un colorant rouge» (en francès). Le Monde. [Consulta: 25 març 2022].