OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Armida (Haydn)

Armida és una òpera en tres actes de Joseph Haydn, amb llibret de Nunzio Porta. S'estrenà al Teatre del Palau Esterházy, Esterháza, a Fertőd (Hongria), el 26 de febrer de 1784.
L'òpera va obtenir 54 actuacions des de 1784 fins a 1788 al Teatre del Palau Esterházy, i durant la vida del compositor també es va interpretar a Bratislava, Budapest, Torí i Viena. El mateix Haydn considerava Armida com la seva millor òpera. Armida llavors va desaparèixer del repertori operístic general fins al 1968 en una interpretació de concert a Colònia, i una producció posterior en Berna.
Karl Geiringer ha comentat com Haydn ha adoptat els "principis i mètodes" de Christoph Willibald Gluck en aquesta òpera, i com l'obertura de l'òpera recull la trama de l'òpera en termes purament instrumentals.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants
* Llista de les òperes de Haydn

## Referències

* ↑ Lang, Paul Henry, "Haydn and the Opera" (April 1932). The Musical Quarterly, 18 (2): pp. 274–281.
* ↑ Graeme, Roland «Armida. Joseph Haydn». The Opera Quarterly, 18, 1, 2002, pàg. 110–114. DOI: 10.1093/oq/18.1.110 [Consulta: 27 setembre 2007].
* ↑ Geiringer, Karl, "Haydn as an Opera Composer" (1939–1940). Proceedings of the Musical Association, 66th Sess.: pp. 23–32.
Òperes de Haydn :
Der krumme Teufel (1751)
La canterina (1766)
Lo speziale (1768)
Le pescatrici (1770)
L'infedeltà delusa (1773)
L'incontro improvviso (1775)
Il mondo della luna (1777)
La vera costanza (1779)
L'isola disabitata (1779)
La fedeltà premiata (1781)
Orlando paladino (1782)
Armida (1784)
L'anima del filosofo (1791) :
# Médée (Cherubini)

Médée és una òpera en tres actes de Luigi Cherubini, amb llibret de François-Benoît Hoffman basat en la tragèdia Medea d'Eurípides i en l'obra de Pierre Corneille. Es va estrenar al Théatre Feydeau de París el 13 de març de 1797.
L'ària final perduda des de feia molt temps, la qual sembla que Cherubini havia esborrat en el seu manuscrit original, va ser descoberta per investigadors de la Universitat de Manchester i la Universitat Stanford mitjançant l'ús de tècniques de raigs X per descobrir les zones ennegrides en el manuscrit de Cherubini.

## Representacions

Va tenir una acollida freda en la seva estrena i no es va tornar a representar de seguida. Durant el segle xix i la major part del segle XX normalment es representava en la traducció italiana, Medea, i se substituïen els diàlegs parlats amb recitatius no autoritzats per Cherubini. Els últims temps les companyies d'òpera han tornat a la versió original.

### Recuperació per part de Maria Callas (1953-1962)

Una de les tasques de recuperació de l'obra més importants al segle XX és la producció que es va fer per a Florència el 1953, en què Maria Callas n'era la protagonista. Callas es va aprendre el paper en només una setmana i va obtenir un gran èxit de crítica. L'èxit va ser tan gran que el La Scala de Milà va decidir programar aquesta òpera en la setmana inaugural de la temporada 1953-1954, amb la direcció de Leonard Bernstein, que substituïa Victor de Sabata, indisposat.
Maria Callas va cantar aquest paper al llarg de les dècades de 1950 i 1960. La producció més famosa va ser, probablement, la de la Dallas Opera el 1958, sota la batuta de Nicola Rescigno (i Jon Vickers com a Jàson). Aquesta producció es va representar a la Royal Opera House de Londres el 1959, i a La Scala (on se'n van filmar uns quants minuts) la temporada 1961-1962. Aquestes van ser les darreres actuacions de Maria Callas a Itàlia.
El paper de Medea és conegut per la seva dificultat. Altres intèrprets que han fet aquest rol al llarg del segle XX han estat Anna Caterina Antonacci, Josephine Barstow, Montserrat Caballé, Eileen Farrell, Marisa Galvany, Leyla Gencer, Gwyneth Jones, Nadja Michael, Maralin Niska, Magda Olivero, Leonie Rysanek, Sylvia Sass, Anja Silja, Dunja Vejzovic i Shirley Verrett.

## Referències

* ↑ "Cherubini opera restored after 200 years" a bbc.co.uk, 14 de juny de 2013.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants
Òperes de Luigi Cherubini :
Demophoon (1788)
Lodoïska (1791)
Éliza (1794)
Médée (1797)
L'Hôtellerie portugaise (1798)
Les Deux Journées (1800)
Anacréon (1803)
Faniska (1806)
Pimmalione (1809)
Le Crescendo (1810)
Les Abencérages (1813)
Ali Baba (1833) :
# Palaehoplophorus

Palaehoplophorus és un gènere extint de mamífers cingulats de la família dels clamifòrids que visqueren a Sud-amèrica durant el Miocè, fa entre 7,2 i 16,3 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a l'Argentina (Chubut, Entre Ríos i Santa Cruz) i Xile (formació de Río Frías). El sinònim Palaeohoplophorus, amb una o abans de la primera hac, és més correcte des del punt de vista lingüístic, però les regles nomenclaturals donen prioritat a la forma encunyada originalment per Florentino Ameghino, l'autor del tàxon. Les espècies d'aquest grup eren parents propers de Plohophorus i Hoplophorus.

## Referències

* 1 2 Entrada «Palaehoplophorus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 10 novembre 2023].
* ↑ Fariña, Vizcaíno i De Iuliis, 2013, p. 230.

## Bibliografia

* Fariña, R. A.; Vizcaíno, S. F.; De Iuliis, G. Megafauna: Giant Beasts of Pleistocene South America (en anglès). Indiana University Press, 2013. ISBN 978-0-253-00719-3.
# Producte de desintegració

En física nuclear, el producte de desintegració radioactiva o descendent radioactiu, és el núclid que resulta d'un procés de desintegració radioactiva.
La major part dels productes de desintegració són al seu torn radioactius (radiòisotops), per la qual cosa generalment es produïxen processos de desintegració successius, seguint una cadena de desintegració, fins que s'obté un isòtop estable. Per elements de nombre atòmic superior al del plom, gairebé sempre s'obtenen com a productes de desintegració finals isòtops estables del plom.
Conèixer amb exactitud, les cadenes de desintegració, és molt important per a la gestió adequada dels residus nuclears.

## Referències

* ↑ TERMCAT, Centre de Terminologia Cercaterm
# Andrés Oliva Sánchez

Andrés Oliva Sánchez (castellà: Andrés Oliva) (Ocaña, 7 de desembre de 1948 - Ocaña, 5 de juliol de 2023) va ser un ciclista espanyol, que fou professional entre 1969 i 1980.
Els seus principals èxits demostrant les seves bones capacitats a la muntanya, en guanyar tres vegades el premi de la muntanya de la Volta a Espanya (1975, 1976, 1978) i dues el del Giro d'Itàlia (1975, 1976), tot i que mai guanyà cap etapa en aquestes curses.

## Palmarès

* 1969
** 1r a la Volta a Astúries
* 1970
** 1r a la Volta a Cantàbria
** 1r a la Volta a Navarra
** 1r a la Volta a Segòvia
* 1971
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Cantàbria
* 1972
** 1r a la Volta a Mallorca i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Portugal
* 1974
** 1r al Gran Premi de Primavera
* 1975
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Suïssa
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Cantàbria
** 1r de la classificació de la muntanya de la Volta a Espanya
** 1r del Gran Premi de la Muntanya al Giro d'Itàlia
** 1r de la Classificació de la muntanya de la Volta al País Basc
* 1976
** 1r de la classificació de la muntanya de la Volta a Espanya
** 1r del Gran Premi de la Muntanya al Giro d'Itàlia
** 1r a la Volta a Segòvia i vencedor d'una etapa
* 1977
** Campió d'Espanya de Muntanya
** 1r al Gran Premi de la vila de Vigo
* 1978
** 1r de la classificació de la muntanya de la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa del Dauphiné Libéré
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Aragó
* 1979
** 1r de la Clàssica de Sabiñánigo

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1971. 22è de la classificació general
* 1972. 11è de la classificació general
* 1973. 32è de la classificació general
* 1974. Abandona
* 1975. 15è de la classificació general. 1r del Gran Premi de la Muntanya
* 1976. 13è de la classificació general. 1r del Gran Premi de la Muntanya
* 1977. 17è de la classificació general
* 1978. 11è de la classificació general. 1r del Gran Premi de la Muntanya

### Resultats al Tour de França

* 1974. 19è de la classificació general
* 1978. 39è de la classificació general
* 1979. 83è de la classificació general
* 1980. Abandona (1a etapa b)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1975. 14è de la classificació general. 1r del Gran Premi de la Muntanya
* 1976. 21è de la classificació general. 1r del Gran Premi de la Muntanya

## Referències

* 1 2 Toledo, La Tribuna de. «Fallece el exciclista ocañense Andrés Oliva» (en spanish), 06-07-2023. [Consulta: 6 juliol 2023].
* ↑ As.com. «Muere Andrés Oliva, figura del ciclismo español, a los 74 años» (en castellà), 06-07-2023. [Consulta: 6 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Andrés Oliva a sitiodeciclismo.net
# Can Móra (Teià)

Can Móra és un mas al terme municipal de Teià (Maresme) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El primer document en el qual surt esmentada és del 1525, en el qual figura el nom de Joan Gurri. El 1665, amb l'extinció d'aquesta família per manca de descendència masculina, va passar a propietat del seu cunyat Ramon Mora, família que l'ha mantingut fins a l'actualitat.

## Arquitectura

Masia d'estructura basilical del s. XIV. Presenta un cos central més elevat que els dos cossos laterals, cobert amb una teulada a dos vessants i el carener perpendicular a la façana. Consta de planta baixa, pis i graner. A la planta baixa destaca la portada, d'arc de mig punt adovellat i amb un escut esculpit en relleu pla que inclou una creu grega de braços eixamplats. Al pis destaquen les tres finestres obertes, totes elles amb llindes de pedra monolítiques, motllurades i d'arc conopial amb arquets lobulats. El graner mostra una sola finestra amb llinda de pedra. Totes les obertures són fetes amb pedra i els angles cantoners de la casa són reforçats per carreus de pedra ben escairats i polits. Al primer pis, entre dues de les finestres, hi ha un rellotge de sol que duu la data 1950. Tots els murs són arrebossats.
Fins al segle XVII la masia era coberta a dues vessants, però l'any 1677 es va pujar el cos central, tot quedant convertida en masia d'estructura basilical.

## Referències

* 1 2 3 4 «CAN MORA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
# Cristian Gaţu

Cristian Gaţu (Bucarest, 20 d'agost de 1945) és un jugador d'handbol romanès, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Munic, on va guanyar la medalla de bronze en la competició d'handbol. Hi va jugar els sis partits i marcà cinc gols. Quatre anys més tard, als Jocs de Montreal, guanyà la medalla d'argent en la mateixa competició. Hi jugà cinc partits i va marcar vuit gols. En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del Món, de bronze el 1967 i d'or el 1970 i 1974. Amb la selecció romanesa jugà un total de 212 partits.
A nivell de clubs jugà al Steaua de Bucarest, amb qui va guanyar 10 edicions de la lliga romanesa d'handbol i la Copa d'Europa d'Handbol de 1977.
Una vegada retirat va continuar vinculat a l'handbol, sent president de la Federació Romanesa d'Handbol entre 1996 i 2014.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Cristian Gaţu». [Consulta: 25 desembre 2023].
* 1 2 3 «Cristian Gatu - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 25 desembre 2023].
# FundiPau

FundiPau és una fundació sense ànim de lucre de Catalunya, que promou la cultura de la pau. És membre de l'Oficina Internacional per la Pau (IPB) i promotora de la Crida per la Pau de la Haia. També és membre fundador del Centre Unesco de Catalunya.

## Història

Creada el 1983, amb el nom de Fundació per la Pau, —a partir de la col·laboració desinteresada de ciutadans i ciutadanes anònims— té la missió de promoure la pau, la democràcia i el desarmament a tots els mitjans de difusió.
L'any 2005 el "moviment popular per la Pau" fou guardonat amb el Premi Nacional de Cultura Popular, concedit per la Generalitat de Catalunya, escollint la "Fundació per la Pau" com el seu representant per rebre el premi en reconeixement de la seva espontaneïtat i compromís, activisme participatiu i creativitat, manifestació del tarannà popular ben arrelat en el poble català.
El 2012 canvia de nom i passa a anomenar-se amb l'actual: FundiPau.

## Activitats

Actua per:
* promoure la investigació per la pau, per conèixer millor les causes de la violència i de les guerres i per saber com podem evitar-les (jornades, seminaris, publicacions, etc.).
* fer accions i propostes d'educació per la pau, com una via de substitució progressiva de la cultura de la violència per una cultura de pau (exposicions, activitats i materials didàctics, cursos de formació, conferències, etc.).
* dur a terme campanyes de sensibilització social i pressió política per reclamar a les institucions compromisos cap al desarmament, la desmilitarització, la prevenció de conflictes, el ple respecte als drets humans i la promoció activa d'una cultura de pau.
* donar suport a persones i grups que promouen la resolució pacífica dels conflictes a diversos països (País Basc, Balcans, Colòmbia, Israel-Palestina, etc.)
* L'abril de 2018, la Fundació per la Pau va prendre partit en la campanya «Demà pots ser tu», impulsada per Òmnium Cultural i tres entitats més: l'Institut de Drets Humans de Catalunya; l'Institut Internacional per l'Acció Noviolenta; i l'associació Irídia, de denúncia de les persones represaliades per motius polítics a l'Estat.

## Referències

* ↑ FundiPau. «De Fundació per la Pau a FundiPau», 25-10-2012. [Consulta: 19 febrer 2017].
* ↑ «"Demà pots ser tu": la campanya d'Òmnium i diverses entitats per denunciar "la repressió" de l'Estat». Ara.cat.

## Enllaços externs

* (català) Pàgina oficial de FundiPau
* Diversos vídeos de TV3 (com a Fundació per la Pau)
* Diversos vídeos de TV3 (com a FundiPau)
* Diversos àudios de CatRadio (com a FundiPau)
# Gillardita

La gillardita és un mineral de la classe dels halurs, que pertany al grup de l'atacamita. Rep el seu nom en honor de Robert D. Gillard (1936-), professor del departament de Química de la Universitat de Cardiff, a Gal·les, en reconeixement de les seves contribucions en el camp de la química inorgànica.

## Característiques

La gillardita és un halur de fórmula química Cu₃Ni(OH)₆Cl₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2007. Cristal·litza en el sistema trigonal. És una espècie isostructural amb la herbertsmithita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la gillardita pertany a «03.DA: Oxihalurs, hidroxihalurs i halurs amb doble enllaç, amb Cu, etc., sense Pb» juntament amb els següents minerals: atacamita, melanotal·lita, botallackita, clinoatacamita, hibbingita, kempita, paratacamita, belloïta, herbertsmithita, kapellasita, haydeeïta, anatacamita, claringbul·lita, barlowita, simonkol·leïta, buttgenbachita, connel·lita, abhurita, ponomarevita, anthonyita, calumetita, khaidarkanita, bobkingita, avdoninita i droninoïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina 132 North, a la localitat de Widgiemooltha, a Coolgardie Shire (Austràlia Occidental, Austràlia). També ha estat descrita en altres dos indrets: la mina de níquel Carr Boyd Rocks, a Menzies Shire (Austràlia); i la mina Gröna, a la localitat alemanya de Bernburg, a l'estat de Saxònia-Anhalt. No ha estat descrita en cap altre indret del planeta.

## Referències

* ↑ «Gillardite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 novembre 2017].
# Luis Lorenzo Sampedro

Luis Lorenzo Sampedro (Fresno el Viejo, 1919 - la Palma de Cervelló, 3 de desembre de 2008) va ser un batlle franquista d'Esplugues de Llobregat.

## Biografia

Va arribar a Esplugues el 1939, acabada la Guerra Civil. El 6 de desembre de 1943 es va casar amb Bleuette Guidarini Lardi, amb qui va tenir dos fills, Elena i Luis.
El 1952 va entrar com a regidor a l'Ajuntament d'Esplugues. En la sessió extraordinària del Ple de l'Ajuntament del 25 de febrer del 1956, va ser nomenat alcalde accidental d'Esplugues per renúncia de l'alcalde Gaietà Faura i Rodon. Fins aleshores havia estat primer tinent d'alcalde. Sis mesos més tard, en la sessió plenària del 10 de setembre, va ser nomenat "alcalde-president" de ple dret.
El 31 de març del 1963 va ser nomenat fill adoptiu d'Esplugues.
El 6 d'agost de 1969 va demanar el relleu en l'alcaldia d'Esplugues per motius personals i professionals. El 29 de desembre de 1969 va deixar el càrrec i el va succeir Josep Català i Soler. Va morir a la Palma de Cervelló l'any 2008.

## Referències

* 1 2 3 «Esplugues acomiada - "Luis Lorenzo Sampedro"». Crònica de la Vida d'Esplugues, 654, 01-05-2008, pàg. 34.
* 1 2 «Rueda de prensa con el Alcaide D. Luis Lorenzo Sampedro». Crònica de la Vida d'Esplugues, 236-237, octubre-novembre 1969, pàg. 1.
* ↑ «Noticiario oficial». Crònica de la Vida d'Esplugues, 01-03-1956, pàg. 3.
* ↑ «Noticiario oficial». Crònica de la Vida d'Esplugues, 81, 01-10-1956, pàg. 6.
* ↑ «Esplugas honra á su Alcalde. Don Luis Lorenzo Sampedro, hijo adoptivo de Esplugas de Llobregat». Crònica de la Vida d'Esplugues, 01-04-1963, pàg. 2.
# Iekaterina Maksímova

Iekaterina Serguéievna Maksímova (en rus: Екатери́на Серге́евна Макси́мова; Moscou, 1 de febrer de 1939 — 28 d'abril de 2009) va ser una ballarina russa de fama internacional. Graduada a l'Acadèmia Estatal de Coreografia de Moscou el 1958 s'incorporà al conjunt de ballet del Teatre Bolxoi, on actuà fins al 1980 i tingué Galina Ulànova com a mentora.
Va debutar el 1958 en el paper de Maixa en El Trencanous i se'n destaquen els seus papers a Giselle, a El llac dels cignes, a Don Quixot o a Espàrtac. El 1983 va actuar al film La traviata, de Franco Zeffirelli, al costat del seu marit Vladímir Vassíliev, amb qui formà una de les parelles més reconegudes del seu temps. Va actuar en diverses ocasions a Europa, els Estats Units i l'Amèrica llatina.
Es retirà el 1994 per exercir la docència i va rebre diversos premis en reconeixement de la seva trajectòria. Va morir el 2009 als 70 anys.

## Referències

* ↑ «Iekaterina Maksímova». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Weber, Bruce «Ekaterina Maximova, Soviet-Era Bolshoi Star, Dies» (en anglès). The New York Times.
# Institut de l'Empresa Familiar

Institut de l'Empresa Familiar (IEF) és una associació sense ànim de lucre amb seu a Barcelona constituïda el 1992 per un grup d'empresaris familiars. Tots els seus socis són presidents, consellers delegats o membres del consell d'administració de les empreses de les quals són propietaris. El seu president d'honor és Leopold Rodés Castañé i des de l'any 2018 és Francisco José Riberas Mera.
És el principal interlocutor en tot el que afecta a l'empresa familiar i al seu desenvolupament, i ha arribat a agrupar 100 empreses, totes elles líders nacionals, europeus o mundials en els sectors d'indústria i serveis, i que facturen una mitjana de 825 milions d'euros. Ha estat el principal impulsor de la Xarxa nacional d'associacions territorials d'empresa familiar, que agrupa a altres 900 empreses capdavanteres en les seves respectives regions. Associacions i Institut facturen l'equivalent al 16% del PIB espanyol. El 2006 va rebre la Creu de Sant Jordi en reconeixement del seu paper positiu de transmissió a la societat de la importància de les empreses familiars en la generació de riquesa i treball.

## Presidents

Al llarg de la seva història IEF ha tingut aquests presidents:
* Leopoldo Rodés Castañé (1992-1995)
* Mariano Puig (1995-1997)
* José María Serra (1997-1998)
* Rafael del Pino y Moreno (1999-2001)
* José Manuel Lara Bosch (2001-2003)
* Alfonso Solans Solans (2003-2005)
* Juan Roig Alfonso (2006-2008)
* Simón Pedro Barceló (2008-2010)
* Isak Andik Ermay (2010-2012)
* José Manuel Entrecanales Domecq (2012-2014)
* Francisco Javier Moll de Miguel (2014-2016)
* Ignacio Osborne Cologan (2016-2018)
* Francisco José Riberas Mera (2018-)

## Referències

* ↑ lamalla.cat, L'empresa familiar vol que l'estabilitat dels funcionaris sigui com la de les companyies privades
* ↑ «Presidentes del Instituto de la Empresa Familiar».
* ↑ «El Instituto de la Empresa Familiar propone como presidente a Francisco Riberas». Cinco Días.

## Enllaços externs

* (castellà) Pàgina de l'IEF
# Jaume Mir Mateo

Jaume Mir Mateo és un enginyer agrònom menorquí. El 1998 va rebre el Premi Ramon Llull en reconeixement de la seva tasca d'investigació sobre el món rural menorquí i de promoció contínua de la seva modernització. Ha muntat i posat en marxa l'Escola de Capacitació Agrària de Maó, de la qual ha estat director fins a la jubilació.
# Joan Pañella i Bonastre

Joan Pañella i Bonastre (Barcelona, 1916 - Barcelona, 3 d'agost de 1992) va ser un botànic, cactòfil i professor de l'Escola de Jardineria Rubió Tudurí de Barcelona.
Fill de Josep Pañella i Maria Bonastre Munné. Començà a estudiar jardineria l'any 1933 i formà part de la primera promoció de la recentment creada Escola de Jardineria de l'Ajuntament de Barcelona. El 1950 assumí el càrrec de tècnic botànic del Servei de Parcs i Jardins de Barcelona i des del 1970 fou subdirector i cap d'estudis de l'Escola de Jardineria. Col·laborà en la realització dels jardins que s'edificaren a Barcelona durant la segona meitat del s. XX, entre els quals destaquen el jardí Costa i Llobera, el jardí Mossèn Cinto i el jardí Joan Maragall. Fou també conservador del Jardí d'Aclimatació Pinya de Rosa de Blanes i dels Jardins S'Avall de Mallorca. Destacà, també, en el camp de la nomenclatura botànica.
Cal destacar la feina de Joan Pañella i Bonastre al capdavant de l'escola de jardineria durant molts anys, on inicià, els anys cinquanta, l'elaboració de l'index seminum (catàleg de llavors) del centre, amb el qual s'intercanvien llavors amb centres botànics d'arreu del món. Gran coneixedor de les cactàcies i les suculentes, fou membre fundador de l'Organització Internacional per a l'Estudi de Plantes Suculentes (IOS), participant al congrés inaugural d'aquesta Organització l'any 1950 a Zúric, i l'any 1982 el van nomenar Membre Honorari.
La seva col·lecció de cactus es conserva en els Jardins Mossèn Costa i Llobera de Barcelona. El botànic alemany Curt Backeberg va dedicar-li un cactus : Opuntia panellana en reconeixement de les seves contribucions al coneixement dels cactus de jardineria.

## Obres publicades

* Arboles de jardín. Ediciones Oikos-Tau, SA. ISBN 8428102082.
* Las plantas de jardín cultivadas en España. Floraprint España, S.A.

## Referències

* ↑ «Escola de Jardineria Rubió i Tudurí». Enciclopèdia.cat.
* ↑ «Joan Pañella i Bonastre». Enciclopèdia.cat.
* ↑ «A Brief Chronicle of IOS». International Organization for Succulent Plant Study.