OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tridensimilis venezuelae

Tridensimilis venezuelae és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (22 °C-28 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Schultz L. P., 1944. The catfishes of Venezuela, with descriptions of thirty-eight new forms. Proceedings of the United States National Museum v. 94 (núm. 3172). 173-338.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Schultz, L. P., 1944. The catfishes of Venezuela, with descriptions of thirty-eight new forms. Proceedings of the United States National Museum v. 94 (núm. 3172): 173-338, Pls. 1-14.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1997: Aquarien Atlas, Band 5. Mergus Verlag, Melle, Alemanya. 1148 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Rafael Díaz Albertini y Urioste

Rafael Díaz Albertini y Urioste (L'Havana, Cuba, 13 d'agost de 1857 - Marsella, França, 11 de novembre de 1928) fou un violinista cubà.
El juliol de 1860, per la seva delicada salut, fou portat a Nova York, on se li comprà el seu primer violí. al complir set anys prengué les primeres lliçons amb el professor cubà Anselmo López. Però degut a la seva precària salut tingué de marxar a Europa, on fou deixeble del professor alemany Josef Vander Gutch. Retornà a Nova York el 1866. Allà va rebre classes de l'eminent Poznanski. Als Estats Units, donà concerts a Saratoga, a Nova York i altres poblacions, aconseguint grans èxits. El 1869 es traslladà amb la seva família a Espanya i la seva presentació en l'Acadèmia Filarmònica de Santa Cecília i el Casino Gadità fou tot un èxit. De Cadis viatjà a París el 1870, on Salustiano de Olozaga, llavors ambaixador d'Espanya, el qual li va fer donar un concert en l'ambaixada xinesa, en la que aquell infant prodigi ratllà a una immensa altura. A la capital francesa fou presentat a Alard professor del Conservatori pel seu compatriota el també gran violinista José White. Després volent ampliar els seus estudis ingressà en el Conservatori de París el 1871, aconseguint el primer accèssit el 1872, el segon premi el 1873 i la medalla d'or el 1875. A partir d'aquí va continuar sent un notable concertista.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 881 (ISBN 84-239-4518-9)
# Pont de Sant Beneset

El pont de Saint-Beneset, comunament anomenat Pont d'Avignon situat als afores d'Avinyó, és un pont construït des de 1177-1185 sobre el riu Roine, a la ciutat d'Avinyó a la riba esquerra.
A l'origen comptava 22 arcs. A l'inici del segle xvii, una crescuda va emportar-se uns arcs. Va ser reconstruït, però una nova crescuda el 1669 va tornar a destrossar el pont, excepte els quatre arcs que queden fins a l'actualitat. Al segon arc es va construir la capella de Sant Beneset i per sobre d'ella, la capella de Sant Nicolau. Està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1995.

## Referències

* ↑ «Historic Centre of Avignon: Papal Palace, Episcopal Ensemble and Avignon Bridge» (en anglès). Unesco, 1995.
# Ochmacanthus flabelliferus

Ochmacanthus flabelliferus és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques fluvials de Veneçuela i Guaiana.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Memories of the Carnegie Museum v. 5 (núm. 1). i-xxii + 1-578.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H., 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Memories of the Carnegie Museum v. 5 (núm. 1): i-xxii + 1-578, Pls. 1-103.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866228916.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Odaxothrissa

Odaxothrissa és un gènere de peixos pertanyent a la família dels clupeids.

## Taxonomia

* Odaxothrissa ansorgii (Boulenger, 1910)
* Odaxothrissa losera (Boulenger, 1899)
* Odaxothrissa mento (Regan, 1917)
* Odaxothrissa vittata (Regan, 1917)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1899. Matériaux pour la faune du Congo. Zoologie.--Série I. Poissons nouveaux du Congo. Quatrième Partie. Polyptères, Clupes, Mormyres, Characins. Annales du Musee du Congo (Ser. Zoology) v. 1 (fasc. 4): 59-96, Pls. 30-39.
* ↑ Regan, C. T., 1917. A revision of the clupeid fishes of the genus Pellonula and of related genera in the rivers of Africa. Annals and Magazine of Natural History (Series 8) v. 19 (núm. 110): 198-207.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Gourène, G. i G.G. Teugels, 1991. Révision systématique des genres Odaxothrissa Boulenger, 1899 et Cynothrissa Regan, 1917 (Pisces: Clupeidae) des eaux douces et saumâtres de l'Afrique. J. Afr. Zool. 105:439-459.
# Odontamblyopus rebecca

Odontamblyopus rebecca és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 14,1 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 30-31.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba al Vietnam.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Murdy, E. O. i K. Shibukawa, 2001: A revision of the gobiid fish genus Odontamblyopus (Gobiidae: Amblyopinae). Ichthyological Research v. 48 (núm. 1): 31-43.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Odontamblyopus tenuis

Odontamblyopus tenuis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12,8 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 27.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pakistan i Myanmar.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Murdy, E. O. i K. Shibukawa, 2001: A revision of the gobiid fish genus Odontamblyopus (Gobiidae: Amblyopinae). Ichthyological Research v. 48 (núm. 1): 31-43.

## Bibliografia

* McDowall, R.M., 1997. The evolution of diadromy in fishes (revisited) and its place in phylogenetic analysis. Rev. Fish Biol. Fish. 7(4):443-462.
* Murdy, E.O. i K. Shibukawa, 2003. Odontamblyopus rebecca, a new species of amblyopine goby from Vietnam with a key to known species of the genus (Gobiidae: Amblyopinae). Zootaxa 138:1-6.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Odontostilbe littoris

Odontostilbe littoris és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 1,8 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Comté a la Guaiana Francesa.

## Referències

* ↑ Cope E. D. 1870. Contribution to the ichthyology of the Marañon. Proc. Am. Philos. Soc. v. 11. 559-570.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Géry, J. 1960. Contributions to the study of the characoid fishes, Núm. 6. New Cheirodontinae from French Guiana. Senckenb. Biol. v. 41 (núm. 1/2): 15-39, Pl. 2.
* ↑ «Odontostilbe littoris». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Malabarba, L.R. 1998. Monophyly of the Cheirodontinae, characters and major clades (Ostariophysi: Characidae). p. 193-233. A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.) Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre: EDIPUCRS.
* Malabarba, L.R. 2003. Subfamily Cheirodontinae (Characins, tetras). p. 215-221. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Okamejei powelli

Okamejei powelli és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 21 cm de longitud total i les femelles 22.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 122–244 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Índic: el Golf d'Aden, la costa de Travancore (l'Índia) i el Golf de Martaban.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Ishiyama R., 1958. Studies on the rajid fishes (Rajidae) found in the waters around Japan. J. Shimonoseki Coll. Fish. v. 7 (núms. 2-3). 191-394.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Alcock, A. W., 1898. Natural history notes from H. M. Indian marine survey ship `Investigator,' Commander T. H. Heming, R. N., commanding.--Series II., Núm. 25. A note on the deep-sea fishes, with descriptions of some new genera and species, including another probably viviparous ophidioid. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 2 (núm. 8): 136-156.
* ↑ «Okamejei powelli». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Weitkamp, D.E. i R.D. Sullivan, 1939. Fishes. The John Murray Expedition 1933-1934. Sci. Reports, John Murray Exped., 25 Nov., v. 7 (núm. 1): 1-116.
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* uBio (anglès)
# Ole Olsen

Ole Olsen (Hammerfest, Noruega, 4 de juliol de 1850 – Oslo, 4 de novembre de 1927) fou un organista, compositor, director i músic militar.
Olsen va néixer a Hammerfest, al comtat de Finnmark. La seva mare va morir quan ell era jove. El seu pare era Iver Olsen, un artesà i un músic aficionat que tocava l'orgue a l'església local. Des de molt jove Olsen va aprendre a tocar el piano i el violí. A l'edat de cinc anys va compondre la seva primera peça petita, i a l'edat de set anys de vegades, suplia al seu pare tocant l'òrgan de l'església.
En 1865 Olsen va anar a Trondheim com a aprenent d'un artesà. També va estudiar composició i l'òrgan amb Fredrick i Just Lindeman, i, de vegades substituïa l'organista de la catedral de Trondheim. En 1870, després d'haver renunciat al seu aprenentatge, es va mudar a Leipzig on va estudiar amb Oscar Paul al conservatori de música fins a 1874. Allà va escriure la seva Simfonia en sol major, i va començar la seva òpera Stig Hvide.
El 1874 va esdevenir professor a Cristiania (ara Oslo), on va passar la major part de la resta de la seva vida i on va tenir molts alumnes entre ells el seu compatriota Gerard Tonning. Va dur a terme la Societat Coral el Christiania Artesans de 1876-1880, la Societat de Música de l'Orquestra 1877-1880, i l'orquestra del maçó 1894-1908. Des de 1884 va ser director musical de la segona Brigada d'Akershus. A partir d'1899-1920 era inspector de la música militar de Cristiania.
S'havia casat amb Marie Hals, la filla del fabricant de pianos Karl Hals, en 1879.
Dintre de la molta música que Olsen va compondre, cal destacar els poemes simfònics La ronda d'Asgard i Dansa dels Elfs, l'òpera Stig Hvide, una Simfonia en sol major, la música pel drama Erico XIV, l'oratori Nidaros, i una col·lecció de lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 1171 (ISBN 84-239-4562-6)
# Tour de France Femmes 2025

El Tour de França Femení de 2025, (oficialment Tour de France Femmes avec Zwift), serà la quarta edició del Tour de França femení, una de les tres Grans Voltes ciclistes femenines. Es disputarà entre el 26 de juny i el 4 de juliol al llarg de nou etapes, una més que l'edició precedent.

## Presentació de la prova

El 29 d'octubre de 2024 es va fer la presentació de la prova, amb la gran novetat d'un novè dia de competició, un més que fins llavors. La cursa partirà de Vannes, a la Bretanya i constarà de 3 etapes planes, 3 de mitja muntanya i 3 d'alta muntanya. No hi haurà cap contrarellotge.

## Etapes

| Etapa | Data | Ciutats d'etapa | type | Distància (km) |
| 1a etapa | 26 de jul | Gwened – Plumelec | etapa plana | 79 |
| 2a etapa | 27 de jul | Brest – Kemper | etapa plana | 110 |
| 3a etapa | 28 de jul | La Gacilly – Angers | etapa plana | 162 |
| 4a etapa | 29 de jul | Saumur – Poitiers | etapa plana | 128 |
| 5a etapa | 30 de jul | Jaunay-Marigny – Garait | etapa accidentada | 166 |
| 6a etapa | 31 de jul | Clarmont d'Alvèrnia – Embèrt | etapa de muntanya | 124 |
| 7a etapa | 1 de ago | Bourg-en-Bresse – Chambèri | etapa accidentada | 160 |
| 8a etapa | 2 de ago | Chambèri – coll de la Madeleine | etapa de muntanya | 112 |
| 9a etapa | 3 de ago | Praz-sur-Arly – Châtel | etapa de muntanya | 124 |

## Referències

* 1 2 «El Tour del 2025 sortirà de la Bretanya i s’acabarà als Camps Elisis». L'Esportiu, 29-10-2024. [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ «El Tour de Francia femenino tendrá una etapa más en 2025» (en castellà). Eitb, 29-10-2024. [Consulta: 29 octubre 2024].
# Samuel de Lange

Samuel de Lange (Rotterdam, 9 de juny de 1811 - 15 de maig de 1884) fou un pianista, organista i compositor holandès. Era pare de Samuel i també Daniel, ambdós pianistes, organistes i compositors.
En la seva ciutat natal fou deixeble de Bremer i Mulhenfieldt, els quals li ensenyaren el piano, i de Hummert per a la composició i el contrapunt. El 1830 fou nomenat campaner (Carri Noneur) de la seva ciutat natal, lloc que encara ocupava el 1864, junt amb el d'organista de l'església del Sud i el de professor de l'escola de música de la Societé Musicale des Pays-Bas.
Se li deuen: una sonata, per a orgue; Variacions, també per a orgue, sobre l'himne nacional holandès i sobre la cançó popular Vive le Roi!, i diversos nocturns i peces de música lleugera per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 628 (ISBN 84-239-4529-4)
# Samuïl Maikapar

Samuïl Moisséievitx Maikapar, rus: Самуи́л Моисе́евич Майкапа́р (Kherson, llavors Imperi Rus, actualment Ucraïna, 18 de desembre de 1867 – Sant Petersburg, 8 de maig de 1938) fou un pianista rus.
Maokapar va passar la seva infància a la ciutat de Taganrog i el 1885 es va graduar del Gimnàs dels Nens on va estudiar amb Anton Txékhov. També va fer lliçons privades de música amb Gaetano Molla, llavors director de l'Òpera italiana a Taganrog.
El 1885, es va inscriure al Conservatori de Sant Petersburg mentre estudiava lleis a la Universitat de Sant Petersburg, es va graduar el 1891. Alumne de Beniamino Cesi i Nikolai Soloviev, Maikapar va obtenir el diploma del Conservatori de Sant Petersburg el 1893 i va millorar encara més les seves habilitats de piano sota la direcció de Teodor Leszetycki fins a 1898. Durant aquest temps va donar nombrosos concerts a Berlín, Leipzig, Sant Petersburg, Moscou, Taganrog i altres ciutats.
Va escriure un Assaig vers l'oïda musical (Moscou, 1900), i diverses composicions vocals i per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 310. (ISBN 84-239-4532-4)
# Sant Andreu de Castellcir

Sant Andreu de Castellcir és l'antiga església parroquial del poble de Castellcir, en el terme municipal homònim, a la comarca del Moianès. És inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Té cementiri propi, l'antic cementiri de la parròquia, modernament esdevingut municipal i encara en ús, i està situada a llevant de l'actual poble de Castellcir, a l'esquerra de la riera de Castellcir, al fons de la vall d'aquesta riera. Forma un petit veïnat no agrupat amb la masia de Cal Tomàs, situada al costat sud-oest de l'església, la Rectoria Vella i les properes, més a ponent, de Can Gregori, Cal Jaumet i, més llunyana al sud-sud-oest, la Codina.
S'hi accedeix des del Carrer de l'Amargura pel Camí de Sant Andreu en poc més d'un quilòmetre de recorregut. El camí travessa la Riera de Castellcir pel Passant de Sant Andreu, i accedeix en poc tros més a l'església.

## Descripció

L'edifici original ha estat modificat i renovat de tal manera que ha perdut l'antiga fesomia per a esdevenir un edifici de planta rectangular i coberta a dues aigües. Portal d'arc rebaixat. Dels absis originals romànics resta tan sols el del cantó nord. Corona el frontis una torre-campanar de planta quadrada. Hi ha un cor amb columnes i antics capitells treballats.

## Història

L'església fou erigida a la segona meitat del segle xi. Consagrada el 8 de gener d'un any desconegut. Es va dedicar als apòstols Andreu, Jaume i Joan. Al segle xiii un dels absidiols es dedicà a Santa Maria. Les notícies més antigues de la seva existència daten del 1092 i 1116. Sobre l'origen i lloc d'emplaçament hi ha diverses hipòtesis, a part d'una llegenda que explica que aquesta església fou construïda pel senyor de Castellcir en un lloc no visible des del castell, ja que aquest, es comenta, assassinà el capellà en un acte de bogeria.
* Sant Andreu de Castellcir, respecte del seu terme
* Capçalera est de l'església, amb l'absidiola nord, romànica
* Mur nord de l'església, de l'original temple romànic

## Referències

* 1 2 «Sant Andreu de Castellcir». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2013].

## Bibliografia

* DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5
* GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* Sant Andreu de Castellcir en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya