OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rineloricaria melini

Rineloricaria melini és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Schindler, O. 1959. Loricariichthys melini nov. spec. Ark. Zool. v. 12 (núm. 26): 387-389.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Josep Garcia i Humet

Josep Garcia i Humet (Terrassa, 13 de juny de 1864 - Terrassa, 3 de febrer de 1915) va ser un destacat polític i industrial de Terrassa. L'any 1889 va assumir el càrrec de secretari general de la Cambra de Comerç, i el 1897 va ser nomenat president de l'Institut Industrial, càrrec que va mantenir fins a la primera dècada del segle xx. A més, va exercir com a president de la Junta Directiva del Condicionament Terrassenc i del Seguro Tarrasense contra los Accidentes del Trabajo. Va ser elegit regidor el 1909 i va ocupar l’alcaldia de Terrassa de 1910 a 1911.
Fill de l'industrial Antoni Garcia Albi, originari de Manresa, va estudiar al Reial Col·legi Terrassenc, on obtingué el títol de Pèrit Mercantil. Fou secretari de la Cambra de Comerç (1889-1893) i, en fou el seu representant a l’Assemblea de Cambres de Saragossa, el 1899.
Fou el principal organitzador del “salisme” i era membre del Partit Conservador. La seva empresa, Casa Garcia e hijos, va viure una vaga molt dura, sostinguda per totes les societats obreres locals.
El 1905 va publicar l'article "Nuestra industria lanera" a la revista Egara, on analitzava la necessitat d'obrir nous mercats per als productes tèxtils després de la pèrdua del mercat de les Antilles i donada la insuficiència del mercat interior per absorbir l'increment de producció generat per les noves tecnologies.
El seu retrat figura des de 1964 en la Galeria de Terrassencs Il·lustres.

## Referències

* 1 2 Roca i Garcia, Antoni «Els escriptors proteccionistes a Terrassa». Terme, núm. 11, 1996, págs. 75-85. ISSN: 0213-6678.
* 1 2 3 «Sabeu què veiem en aquesta imatge antiga de Terrassa?». Món Terrassa, 11-03-2024. [Consulta: 24 juny 2024].
* ↑ «Terrassencs i terrassenques il·lustres». Ajuntament de Terrassa. [Consulta: 30 juny 2024].
# Bardelló Bonacolsi

Bardelló Bonacolsi (en italià: Bardellone Bonacolsi) fou fill de Pinamonte Bonacolsi. Va aconseguir el poder a Màntua expulsant-ne el seu pare Pinamonte i barrant el pas a l'hereu designat Tomo Bonacolsi, als que va obligar a exiliar-se (gener del 1291) i es va proclamar rector i capità general perpetu.
Fou deposat el 2 de juliol de 1299 i forçat a abdicar. Va morir a Ferrara el 1300.
Es va casar amb Anastàsia, filla de Corsagnone da Riva i va deixar tres filles: Cecília i Dèlia (que foren monges franciscanes) i Alenfiore (filla natural).
# Weeki Wachee

Weeki Wachee és una població dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 12 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Weeki Wachee tenia 12 habitants, 5 habitatges, i 5 famílies. La densitat de població era de 4,5 habitants/km².
Dels 5 habitatges en un 40% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40% hi vivien parelles casades, en un 60% dones solteres, i en un 0% no eren unitats familiars. En el 0% dels habitatges hi vivien persones soles el 0% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,4 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,4.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 41,67% tenia menys de 18 anys, un 0% entre 18 i 24, un 16,67% entre 25 i 44, un 16,67% de 45 a 60 i un 24,99% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 40 homes.
La renda mediana per habitatge era de 50.625 $ i la renda mediana per família de 50.625 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.250 $ mentre que les dones 0 $. La renda per capita de la població era de 12.022 $. Entorn del 33,33% de les famílies i el 58,33% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Weeki Wachee». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Weeki Wachee». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Wingate (Indiana)

Wingate és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 299 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Wingate tenia 299 habitants, 126 habitatges, i 82 famílies. La densitat de població era de 412,3 habitants/km².
Dels 126 habitatges en un 27,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,2% hi vivien parelles casades, en un 5,6% dones solteres, i en un 34,9% no eren unitats familiars. En el 31% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,1% tenia menys de 18 anys, un 4,3% entre 18 i 24, un 29,4% entre 25 i 44, un 19,4% de 45 a 60 i un 20,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.750 $ i la renda mediana per família de 42.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.250 $ mentre que les dones 21.250 $. La renda per capita de la població era de 14.123 $. Entorn del 15,9% de les famílies i el 22,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Wingate». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Wingate». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Moindou

Moindou és un municipi francès, situat a la col·lectivitat d'ultramar de Nova Caledònia. El 2009 tenia 704 habitants.

## Evolució demogràfica

Població de Moindou (1956-2009) :
| Població | 272 | 392 | 291 | 387 | 378 | 461 | 568 | 602 | 704 |
| Any | 1956 | 1963 | 1969 | 1976 | 1983 | 1989 | 1996 | 2004 | 2009 |

## Composició ètnica

* Europeus 31,7%
* Canacs 60,9%
* Polinèsics 3,7%
* Altres, 3,7%

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1971-2001 | Justin Monawa | MLC, després RPCR |
| 2001-2008 | François Burck | FCCI |
| 2008- | Léon-Joseph Peyronnet | Calédonie ensemble |

## Enllaços externs

* Web de Moindou Arxivat 2014-09-22 a Wayback Machine.
* Divisió administrativa de Nova Caledònia
Belep • Canala • Hienghène • Houaïlou • Kaala-Gomen • Koné • Kouaoua • Koumac • Ouégoa • Poindimié • Ponérihouen • Pouébo • Pouembout • Poum • Poya • Touho • Voh •
Boulouparis • Bourail • Dumbéa • Farino • La Foa • L'Île des Pins • Moindou• Mont-Dore • Nouméa • Païta • Poya • Sarraméa • Thio • Yaté •
Ouvéa • Lifou • Maré •
# Rineloricaria microlepidota

Rineloricaria microlepidota és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 14,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Juruà.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Steindachner, F. 1907. Über zwei neue Arten von Süsswasserfischen aus dem Stromgebiete des Parnahyba. Anz. Akad. Wiss. Wien v. 44 (núm. 10): 152-155.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pervers

La paraula perversió (del llatí pervertere, capgirar, invertir) va aparèixer en la llengua francesa en 1444 amb el significat de la conversió del bé en mal). Actualment, en el seu sentit corrent, aquesta paraula denota un judici moral.
Aquests perversos poden arribar a ser assassins en sèrie, fan servir una violència sense testimonis ni proves, ningú veu res, és el que es coneix com a violència neta i poden arribar a destruir amb paraules. Sempre tracten de dominar als que escullen com a víctimes mitjançant la por. Utilitzen per a això les mentides, les amenaces i les burles, més d'altres tècniques perverses de desestabilització. El seu major fracàs és no atreure els altres al registre de la violència i aquesta és l'única manera de tallar la propagació del procés pervers.
En els "perversos" trobem una exacerbació de la funció crítica que els condueix a pasar el temps critican-lo tot i a tohom. Els perversos tracten de destruir qualitats morals difícils de robar, de les que careixen i de les quals no poden apropiar-se. Tracten de destruir qualitats morals com la bondat, el coratge, la valentia, la tendresa, l'empatia, les ganes de viure, la dolçor, la intel·ligència, etc. L'apropiació és la continuació lògica de l'enveja, Quan hom no té vida necessita apropiar-se de ella i si això no és possible necessita destruirla perquè no hi hagi vida enlloc. No tenen remordiments ni afectes. Solen escollir com a bocs expiatoris o víctimes a les quals destruir a persones transparents i comunicatives. El pervers és un individu sense empatia que considera que els individus són objectes i no persones i que gaudeix fent patir i gesticular. Actua com una ameba i tracta d'aconseguir el seu objectiu per tots els mitjans. Actuen sempre moguts per l'enveja. Els perversos no saben estar en soledat, no són gens autònoms i fracassen en la comunicació. A més a més estan buits, no tenen ànima i són immadurs i irresponsables. Utilitzen caretes com la de l'irònic o el bromista.

## Referències

* 1 2 Hirigoyen, Marie France. El acoso moral en la vida cotidiana (en castellà). barcelona: Ediciones Paidós Ibérica, S. A, 1999, p. Pag 110.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 France Hirigoyen, Marie. El acoso moral en la vida cotidiana (en castellà). Paidós, 1999, p. 109-119.
* ↑ France Hirigoyen, Marie. El acaso moral en la vida cotidiana (en castellà). Paidós, 1999, pag105.
* ↑ France Hirigoyen, Marie. El acoso moral (en castellà). Ediciones Paidós Ibérica S.A.,, 1999, p. PAG.107.
* ↑ France Hirigoyen, Marie. El acoso moral en la vida cotidiana (en castellà). Paidós, p. 115.
* 1 2 3 4 France Hirigoyen, Marie. El acoso moral en la vida cotidiana (en castellà). Paidós, 1998, pag.116.

## Vegeu també

* Assetjador
* Boris Cyrulnick
# Teatre Don Juan

El Teatre Don Juan de Barcelona va ser un espai teatral, ubicat a la Travessera de Gràcia, núm. 103, cantonada via Augusta, de curta durada (1972-75). La impulsora del projecte va ser Maria Lluïsa Oliveda, juntament amb el dramaturg Pedro Riverola i l'actor Alejandro Ulloa. El teatre, amb un aforament per a 300 espectadors, es va inaugurar el 10 de novembre de 1972 amb una funció de Don Juan Tenorio, i va tancar l'estiu de 1975. Després l'espai es va convertir, a partir de l'abril de 1976, en les dues sales del cinema Arkadin, dedicades a films d'art i assaig, seguint una tendència habitual als anys setanta.

## Espectacles representats

* 1972, novembre. Don Juan Tenorio, de Zorrilla. Direcció d'Alejandro Ulloa. Escenografia de Favià Puigserver.
* 1973, gener. El difunto i El general desconocido, originals de René de Obaldia. Direcció d'Albert Miralles.
* 1973, març. El señor Puntila y su criado Matti de Bertolt Brecht. Traducció de Josep Maria Carandell. Amb Alejandro Ulloa i Agustín González.
* 1973. La pereza, original de Ricardo Talesnik. Direcció de Sergi Schaaff.
* 1974, gener. Matrícula 7264 JM 75, original de Jean-Jacques Bricaire i Maurice Lassaygues. Traducció de María Luisa Oliveda. Direcció de Josep Maria Coll.
* 1974, maig. La ratonera, d'Agatha Christie.
* 1975, gener. Historias de un Ruiz..señor, amb Pedro Ruíz i Montserrat García Sagués
* 1975, abril. Algo de ti en el arco iris, d'Eduard Criado. Amb Alejandro Ulloa i Martha May.

## Referències

* ↑ Tramullas, Gemma ««Siempre pensé que la mujer podía cambiar el mundo» [Entrevista a Maria Lluïsa Oliveda]». El Periodico, 17-01-2017.
* 1 2 Tierz, Carme; Muniesa, Xavier. Barcelona, ciutat de teatres. Barcelona: Ajuntament de Barcelona i Viena Edicions, 2013.
* ↑ «Cartellera d'espectacles». La Vanguardia, 10-11-1972, pàg. 66.
* ↑ Oliveda, Maria Lluïsa «El cierre del Teatro Don Juan». La Vanguardia. Cartas al director, 24-09-1975, pàg. 30.

## Enllaços externs

* Notícia sobre l'obertura de les sales dels Cinemes Arkadín
# Acèfal (religió)

Els acèfals (grec antic: Ἀκέφαλοι) formaven part d'un corrent religiós cristià considerat herètic. Els seus membres eren una branca extremista dels monofisites, un altre grup que va dirigir Èutiques (d'on van ser anomenats eutiquians) i que va tenir molts adeptes a l'Orient.
L'emperador Zenó va intentar conciliar els monofisites o eutiquians amb els catòlics i va publicar l'Henoticó, que no va ser acceptat per tots, originant així una divisió entre els que van seguir a Pere Monge, patriarca d'Alexandria, i els seguidors de Sever, que va ocupar després el patriarcat d'Antioquia. Es van anomenar acèfals perquè no reconeixien cap dels cinc patriarques de l'Imperi. L'actitud equívoca que van adoptar sobre les resolucions del Concili de Calcedònia (451) els va semblar insuficient, i molts d'ells, sobretot els monjos, van abandonar Pere Monge, i van preferir quedar-se sense cap (acèfals), abans que mantenir-se en comunió amb ell. Més tard, es van unir als seguidors del patriarca Sever d'Antioquia, que no acceptava les conclusions del Concili de Calcedònia. Finalment, es van reconciliar amb el papa copte ortodox Marc II d'Alexandria (799 – 819).
Lliberat, un diaca de l'església de Cartago va deixar escrit que aquells que després del Concili d'Efes (431) no seguien ni al patriarca Ciril I d'Alexandria ni al patriarca Joan I d'Antioquia eren anomenats «acèfals».

## Referències

* ↑ Blunt, J. H. Dictionary of sects, heresies, ecclesiastical parties, and schools of religious thought. Londres: Rivingtons, 1874, p. 3.
* ↑ A'Becket, John Joseph. «Acephali». The Catholic Encyclopedia. [Consulta: 4 gener 2023].
# Winfield (Indiana)

Winfield és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 2.298 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Winfield tenia 2.298 habitants, 692 habitatges, i 581 famílies. La densitat de població era de 72,1 habitants/km².
Dels 692 habitatges en un 46,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 77,5% hi vivien parelles casades, en un 4% dones solteres, i en un 16% no eren unitats familiars. En el 12,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,08 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,4.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,7% tenia menys de 18 anys, un 5,8% entre 18 i 24, un 33,7% entre 25 i 44, un 17,8% de 45 a 60 i un 13,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 65.641 $ i la renda mediana per família de 70.489 $. Els homes tenien una renda mediana de 52.143 $ mentre que les dones 28.516 $. La renda per capita de la població era de 24.765 $. Entorn del 0,9% de les famílies i el 2,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Winfield». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Winfield». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Ponérihouen

Ponérihouen (en paicî Pwäräiriwa) és un municipi francès, situat a la col·lectivitat d'ultramar de Nova Caledònia. El 2009 tenia 2.384 habitants. El punt més alt del municipi és l'Aoupinié (1.006 m).

## Evolució demogràfica

Població de Ponérihouen (1956-2009) :
| Població | 1.840 | 1.853 | 1.948 | 2.065 | 1.932 | 2.326 | 2.691 | 2.726 | 2.384 |
| Any | 1956 | 1963 | 1969 | 1976 | 1983 | 1989 | 1996 | 2004 | 2009 |

## Composició ètnica

* Europeus 4,6%
* Canacs 93,5%
* Polinèsics 0,6%
* Altres, 1,3%

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1961-1971 | Doui Matayo Wetta | Acció Caledoniana |
| 1971-1977 | Jacques Lallut | Acció Caledoniana |
| 1977-1983 | Théophile Wakolo Pouyé | URC, després FNSC |
| 1983-1995 | Jean Baptiste Naaoutchoue | FI, després FLNKS-UPM |
| 1995-2001 | Édouard Menrempon | FLNKS-UNI-Palika |
| 2001- | André Gopoea | FLNKS-UPM |

## Referències

* Divisió administrativa de Nova Caledònia
Belep • Canala • Hienghène • Houaïlou • Kaala-Gomen • Koné • Kouaoua • Koumac • Ouégoa • Poindimié • Ponérihouen • Pouébo • Pouembout • Poum • Poya • Touho • Voh •
Boulouparis • Bourail • Dumbéa • Farino • La Foa • L'Île des Pins • Moindou• Mont-Dore • Nouméa • Païta • Poya • Sarraméa • Thio • Yaté •
Ouvéa • Lifou • Maré •
# Districte administratiu de l'Obersimmental-Saanen

ElDistricte administratiu de l'Obersimmental-Saanen és un dels 10 Districtes administratius del Cantó de Berna a Suïssa.
Es tracta d'un districte germanòfon i com la resta fou creat el dia 1 de gener de 2010 a partir de dos antics districtes, concretament el de Saanen i de Obersimmental.
El municipi de Saanen és el cap del nou districte, que compta amb un total de 7 municipis i una població de 16784 habitants (a 31 de desembre de 2008), per a una superfície de 575 km².

## Llista de municipis

| Municipi | Habitants (31 de desembre de 2008) | Superfície en km² |
| Boltigen | 1404 | 77.0 |
| Gsteig bei Gstaad | 959 | 62.4 |
| Lauenen | 812 | 58.7 |
| Lenk im Simmental | 2371 | 123.1 |
| Saanen | 6961 | 119.8 |
| Sankt Stephan | 1364 | 60.9 |
| Zweisimmen | 2913 | 73.1 |
| Total: 7 | 48.763 | 1.231,5 |