OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vinton (Iowa)

Vinton és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 5.102 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Vinton tenia 5.102 habitants, 2.116 habitatges, i 1.390 famílies. La densitat de població era de 458,1 habitants/km².
Dels 2.116 habitatges en un 30,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,8% hi vivien parelles casades, en un 9,7% dones solteres, i en un 34,3% no eren unitats familiars. En el 29,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 15% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,34 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25% tenia menys de 18 anys, un 7,9% entre 18 i 24, un 27,3% entre 25 i 44, un 19,5% de 45 a 60 i un 20,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.114 $ i la renda mediana per família de 41.546 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.460 $ mentre que les dones 19.988 $. La renda per capita de la població era de 19.808 $. Entorn del 9,5% de les famílies i el 9,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Vinton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Vinton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Centre d'Art i Natura de Farrera

El Centre d'Art i Natura de Farrera (CAN) és una residència internacional de treball per a artistes i investigadors situada al poble pirinenc de Farrera. Amb seu a l'edifici La Bastida, el servei està gestionat per l'associació sense ànim de lucre els Amics del CAN.
A més del servei de residència, el Centre d’Art i Natura també programa beques i intercanvis, cursos i seminaris, exposicions del seu fons d'art, espectacles i presentacions, a més de promoure i editar publicacions pròpies.
En funcionament des del 1996, el Centre d'Art i Natura va ser la primera residència artística internacional de Catalunya. El seu treball per la descentralització de la cultura va ser premiat al 2020 amb el Premi Nacional de Cultura que atorga el Consell Nacional la Cultura i de les Arts (CONCA).
D'ençà del 2013, el CAN organitza l'aplec Saó (actualment Festival Saó) a mitjans d'octubre, un festival d'art, natura i pensament.

## Història

Nascut sota la influència del moviment neorural de les dècades del 1970 i 1980, el projecte del CAN va permetre rehabilitar el 1994 l'Estudi, l'antiga escola del poble i, més endavant, Casa Ramon. Al remat, l'any 2005 es va obrir al públic La Bastida de Manresà, un antic assecador d'herba símbol de l'arquitectura de muntanya, rehabilitada i ampliada per acollir la nova cuina i menjador, un espai residencial i els tallers.
L'any 2020, el CAN va ser premiat amb el Premi Nacional de Cultura en reconeixement del seu «ferm compromís comunitari i amb el territori que l'acull» i per «la seva extraordinària tasca educadora».
Des dels seus inicis fins al 2023 el CAN va ser dirigit pel geògraf i gestor cultural Lluís Llobet. Des de 2023, el dirigeix Albert Baldomà, dramatúrg, director i gestor cultural, i Fien Groffils.

## Referències

* ↑ Frisach, Montse. «Matrimoni entre art i natura a l’Alt Pirineu». El Temps de les Arts, 31-07-2021. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ de Querol, Joana. «Art, natura i pau». Núvol, 26-07-2021. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ «El CAN de Farrera acull el 1r Aplec SAÓ, una trobada de creació i formació artística». Pallars Digital, 12-10-2013. [Consulta: 31 octubre 2023].
* ↑ Ros, Claudi. «Saó, l'aplec pirinenc que es fa gran i no vol créixer». Directa, 13-10-2023. [Consulta: 31 octubre 2023].
* ↑ «Lluís Llobet: "Al Centre d'Art i Natura de Farrera barregem creació i ciència"», 19-10-2020. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ «El Centre d’Art i Natura de Farrera, Premi Nacional de Cultura 2020 | Pallars Digital». Pallars Digital, 05-10-2020. [Consulta: 15 juliol 2022].
# Carlos Zanón García

Carlos Zanón García (Barcelona, 1 de maig de 1966) és un escriptor barceloní en llengua castellana. Les seves novel·les, en especial Yo fui Johnny Thunders, l'han consolidat com un autor amb un estil genuí, hereu de l'ètica dels perdedors que l'emparenta directament amb Juan Marsé, Manuel Vázquez Montalbán i Francisco González Ledesma. Els seus referents directes són Francisco Casavella i John Updike. El juny de 2017 pren el relleu de Paco Camarasa com a comissari del festival literari BCNegra.Aquest mateix any, rep l'encàrrec de la família i editors de Vázquez Montalbán d'escriure un nou volum de la sèrie Carvalho, que veu la llum al 2019 amb el títol Carvalho: problemas de identidad. Al gener de 2022 publica Love song', una novel·la que confirma un canvi de registre, ja iniciat amb Taxi (2017), cada cop més allunyat del gènere negre.

## Narrativa

* Nadie ama a un hombre bueno, 2008
* Tarde, mal y nunca, 2009 (Premi Brigada 21 a la millor novel·la negra de l'any)
* No llames a casa, 2012 (Premi Valencia Negra a la millor novel·la negra de l'any)
* Yo fui Johnny Thunders, 2014 (Premi Dashiell Hammett 2015, Premi Novelpol a la millor novel·la negra de l'any i Premi Salamanca Negra)
* Marley estaba muerto, 2015
* Taxi, 2017
* Carvalho: problemas de identidad, 2019
* Barcelona, 2020
* Love song, 2022

## Poesia

* El sabor de tu boca borracha, 1989
* Ilusiones y sueños de 10.000 maletas, 1996
* En el parque de los osos, 2001
* Algunas maneras de olvidar a Gengis Khan, 2004 (Premi Valencia de Poesia)
* Tic Tac Tic Tac, 2010
* Yo vivía aquí (1989-2012, antologia)
* Rock & Roll, 2014
* Banco de sangre, 2017

## Biografia musical

* Bee Gees, la importancia de ser un grupo pop, 1998
* Willy DeVille, el hombre a quien Rosita robó el televisor, 2003

## Altres

Alguns contes i poemes de Carlos Zanón han format part de diverses antologies. És autor de la lletra de tres cançons de Loquillo: "El hijo de nadie" (Arte y Ensayo - Loquillo y Trogloditas, 2004), "Rusty" (Viento del Este - 2016) y "Gafas de sol" (El último clásico - 2019). També és guionista, crític literari i articulista a mitjans com La Vanguardia, El País, El Periódico, El Punt-Avui, ABC, El Mundo, Rock de Lux, Ruta 66 i Time Out Barcelona.

## Referències

* ↑ «Entrevista a Carlos Zanon». CCMA. [Consulta: 12 març 2016].
* ↑ Ayén, Xavi. La vuelta al mundo en 80 autores: converesaciones con los mejores escritores de nuestro tiempo. (en castellà). La Vanguardia. Barcelona: Ediciones La Vanguardia, 01-12-2016, p. 542. ISBN 13-978-84-16372-31-7.
* ↑ «Carlos Zanón, nou comissari del BCNegra | Premsa Institut de Cultura de Barcelona - ICUB». [Consulta: 7 juny 2017].
* ↑ B., J. «Després de 'ressuscitar' Carvalho, Zanón torna amb 'Love song'». Segre, 25-01-2022, pàg. 35.

## Enllaços externs

* Carlos Zanón García - Lloc web oficial
# Can Canals de Masbover

Can Canals de Masbover és un poble al municipi de Piera (comarca de l'Anoia, província de Barcelona), es va començar a formar al voltant del 1960, aproximadament, tot i que anteriorment existia un nucli petit d'unes 20 cases des de fa anys. Limita al nord amb Can Bonastre i Can Parellada, a l'est amb Sant Llorenç d'Hortons, al sud amb Sant Sadurní d'Anoia i per l'oest amb la Fortesa i Sant Jaume Sesoliveres.
El barri porta aquest nom ja que la primera casa existent era el Mas Bover, construït l'any 1659 i que pertanyia a Jaume Canals.
Disposa d'un col·legi de primària (CEIP Creixa inaugurat el 2003 per el molt Honorable Sr. Jordi Pujol i Soley i edificat gràcies al regidor d'educació Josep Miquel Bas, nascut a Can Canals de Masbover) junt amb unes pistes de futbol, restaurants i una associació de veïns.
Al voltant de l'any 1935 va existir l'escola de Mas Figueres, que va durar uns 15 anys en actiu, l'escola era molt petita, només tenia una habitació. El material que feien servir era: Una pissarra petita, tinters, armaris, una estufa de llenya, una bola del món, diccionaris, llibres en castellà i cadires i taules de fusta per als nens i nenes que anaven a l'escola. A l'escola només hi havia uns 20 nens i nenes i anaven a l'escola de dilluns a divendres, encara que hi havia nens que quan era època de verema faltaven perquè anaven a ajudar als seus pares al camp.
Es un poble envoltat per la natura on hi destaquen els frondosos boscos com el Bosc Fosc o el torrent del Papa.
També hi ha l'Ermita de Santa Creu de Creixà que està a tan sols 500 m del nucli de cases i és una ermita amb una llarga historia la qual també actua com a cementiri per a gent del proble. A part d'aquesta ermita al centre del poble, al nucli antic, hi ha la parroquia de Sant Joan Baptista on se celebra missa cada diumenge. [

## Referències

* ↑ «Can Canals de Masbover». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
* ↑ «Espais importants de Can Canals de Mas Bover». [Consulta: 24 maig 2022].
* ↑ https://www.viladepiera.cat/equipaments/escola-creixa.html
* ↑ http://www.xtec.cat/crp-anoia/anoiaguapa/creixa/titol6.htm
* ↑ https://riusdecatalunya.cat/mediterrani/anoia/ Torrent del Papa
* ↑ https://www.viladepiera.cat/actualitat/noticies/es-recupera-la-pica-baptismal-de-lermita-de-santa-creu-de-creixa-de-piera-que-havia-estat-sostreta-fa-mes-de-60-anys.html
* ↑ https://www.catalunyamedieval.es/esglesia-de-santa-creu-de-creixa-piera-anoia/ Esglesia de Santa Creu de Creixa
# Rafaela Abadía

Rafaela Abadía (Madrid, 2 de març de 1892 - Castelló de la Plana, 10 d'agost de 1983) va ser una actriu espanyola. Nascuda a Madrid el 2 de març de 1892, va començar a treballar en la companyia de María Guerrero, treballà en el Teatro Español i el Teatre Romea, la seva última gira va ser el 1940, per una malaltia, va morir a Castelló de la Plana el 10 d'agost de 1983 als 91 anys.

## Referències

* 1 2 Peris, Rosa Monlleó. Castelló al segle XX (en castellà). Publicacions de la Universitat Jaume I, 2006. ISBN 978-84-8021-564-0.
* ↑ «Rafaela Abadía» (en anglès). Find a Grave. [Consulta: 27 desembre 2023].
# Monts de l'Espinosa

Els monts de l'Espinosa (en occità Espinosa; en francès Espinouse) són un serra que constitueix un Parçan o comarca d'Occitània situat al Llenguadoc. Els Monts de l'Espinosa i del Carós (en occità Carós; en francès Caroux) són muntanyes del Massís Central.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, l'Espinosa estaria ubicada a la regió del Llenguadoc, subregió del Baix Llenguadoc.
Oficialment, els municipis de l'Espinosa estan adscrits administrativament al departament francès de l'Erau.
El Carós-Espinosa, sobretot el Carós, formen part del sector més meridional i proper al mar del Massís Central i s'inclouen al Parc natural regional de l'Alt Llenguadoc.

## Geografia
### Topografia

La línia de la cresta de l'Espinosa fa de partió entre les aigües de les conques de l'Atlàntic i del Mediterrani. Culmina a 1124 m d'altitud i 1091 al Mont Carós.

### Hidrologia

Els rius principals del massís són:
* Agout
* Dourdou de Camarès
* Mare

### Geologia

L'Espinosa és una muntanya formada per terrenys antics, de granit, gneiss i esquist, que són explotats a Castanet-le-Haut i Saint-Geniès-de-Varensal.

## Activitats a l'aire lliure

Aquest massís és travessat pel GR-7. A més, el Carós ofereix diferents vies per l'escalada.

## Protecció mediambiental

La regió està protegida sota el paraigua del Parc natural regional de l'Alt Llenguadoc

## Enllaços externs

* Agencia mediterrània del medi ambient Arxivat 2015-05-18 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Estació de Vilanova de la Barca

Mapa línia Lleida - la Pobla :
Vilanova de la Barca és una estació de ferrocarril de FGC situada al sud-est de la població de Vilanova de la Barca, a la comarca del Segrià. L'estació es troba a la línia Lleida - la Pobla de Segur per on circulen trens de les línies RL1 i RL2, amb destinació Balaguer i la Pobla de Segur respectivament.
Aquesta estació va entrar en servei l'any 1924 quan es va obrir el tram entre Lleida i Balaguer. Segons el Pla Territorial de l'Alt Pirineu i Aran el tram entre Lleida i Balaguer té la consideració de «servei regional d'aportació a la xarxa d'altes prestacions amb potencial de xarxa de rodalia de Lleida», en contraposició al tram prepirinenc de consideració regional «que dona servei a una població quantitativament modesta i a una demanda de mobilitat obligada molt feble».
L'any 2016 va registrar l'entrada de menys de 1.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Línia Lleida - la Pobla de Segur de FGC :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Lleida Pirineus | Alcoletge | | Térmens | Balaguer |
| Lleida Pirineus | Alcoletge | | Térmens | La Pobla de Segur |

## Referències

* ↑ «Història». Trendelsllacs.cat. Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2011-11-20. [Consulta: 6 gener 2012].
* ↑ Barrientos, Albert «Ferrocarril Lleida - la Pobla de Segur». Anuari territorial de Catalunya 2006. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «Pla Territorial de l'Alt Pirineu i Aran: La xarxa ferroviària». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2014-10-17. [Consulta: 6 gener 2012].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Llista d'estacions de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Dolors Sistac Sanvicén

Dolors Sistac Sanvicén (Lleida, 17 de desembre de 1922 - 21 de gener de 2018) fou una escriptora catalana i impulsora de l'ensenyament del català.

## Biografia

Des de 1944 va treballar com a professora d'ensenyament primari. Es maridà amb Enric Farreny i Martí, també mestre de primer ensenyament. El 1964 es diplomà en francès a Madrid, i el 1975 es llicencià en Filosofia i Lletres i Pedagogia a la Universitat de Barcelona, on es doctorà en Filologia Catalana el 1986, per poder culminar la investigació de les tradicionals cançons de pandero, que havia iniciat el seu marit abans de morir.
Ha estat professora de francès a l'ensenyament primari, al Col·legi Sant Jordi, i professora a l'Escola de Magisteri i Universitat de Lleida, alhora que col·laboradora a la revista Labor i al diari La Mañana. Ha escrit narracions, articles periodístics i estudis literaris. El seu activisme cultural la portà a col·laborar amb Òmnium Cultural, entitat de la qual fou presidenta a Lleida.
El 2002 se li concedí la Creu de Sant Jordi en reconeixement de la seva tasca pedagògica, iniciada en l'àmbit de l'ensenyament primari, i també per les seves recerques de diversos aspectes literaris i culturals de les terres de Ponent.

## Obres

* Tres poetes simbolistes: Josep Estadella, Jaume Agelet i Màrius Torres (1986)
* 6 retrats de lleidatans il·lustres (Jaume Agelet i Garriga, Josep Estadella i Arnó, Samuel Gili i Gaya, Magí Morera i Galícia, Valeri Serra i Boldú i Màrius Torres) (1990)
* Passes de vellut (1994, periodisme)
* La vella dorment i altres històries (1994, relats)
* La vall de les ruïnes i les roses (1995, relats)
* Les cançons de pandero o de tambor. Estudi i noves aportacions (1997)
* Líriques de silenci: la cançó de dona a Safo, Renée Vivien i Maria-Mercè Marçal (2001, estudi literari)
* El català d'Àneu (2002, estudi lingüístic)
* La mirada encantada (2005, periodisme)
* Foc d'encenalls (2007, periodisme)
* Temps de llucar. Segona memòria I (1922-1947) (2011, memòries)

## Referències

* ↑ «Dolors Sistac Sanvicén». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Cabello, M. «Mor als noranta-sis anys Dolors Sistac, referent del catalanisme». Segre, 22-01-2018, pàg. 21.
* 1 2 3 Ros i Domingo, Àngel «En la mort de Dolors Sistac». Segre, 23-01-2018.
* ↑ «TEMPS DE LLUCAR (segona memòria 1922-1947) de Dolors Sistac». Òmnium Cultural, 25-01-2012. [Consulta: 25 octubre 2022].

## Enllaços externs

* Currículum al web de la Paeria
# Vanderhorstia steelei

Vanderhorstia steelei és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu fins als 5 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: les Illes de la Societat (Polinèsia Francesa).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smith J. L. B., 1949. Forty-two fishes new to South Africa, with notes on others. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 12) v. 2 (núm. 14). 97-111.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Randall, J.E. & Munday, P.L., 2008. Vanderhorstia steelei, a new shrimpgoby from the Society Islands. aqua International Journal of Ichthyology, 14 (1): 35-41.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Renta-dits

El rentadits és, d'ençà l'Antiguitat, un recipient petit, individual, de vidre o de pisa, que conté aigua perfumada, generalment tèbia, unes rodelles de llimona en què els convidats es mullen els dits per a netejar-los. Es reemplaça amb freqüència al XXI XXI . segle amb tovalloletes d'un sol ús perfumades i embolicades individualment. A taula, els bols per als dits tenen el seu lloc al costat dels coberts.
Es posen a disposició en els restaurants quan es serveix fruits de mar, crustacis (o peix), perquè se solen escloscar amb els dits, així com amb espàrrecs i carxofes quan la mestressa de la casa convida els seus hostes a menjar-los amb els dits. En restauració els rentadits es col·loquen a la dreta del plat quan l'aliment s'ha gairebé consumit i es retiren immediatament després del seu ús, quan els comensals ja s'han rentat les puntes dels dits, amb rapiditat i sense ostentació. No s'ha de confondre una tovalloleta rentadits o simplement tovalleta humida.

## Història

A l'època romana, a part dels àpats que es prenen amb una cullera (sopa), el menjar s'afagava amb els dits i es portava a la boca. Els servents estaven presents per a presentar tasses petites plenes d'aigua perfumada i un tovalló per a eixugar els dits.
A tot l'antic Pròxim Orient, als banquets, era costum menjar amb els tres dits: el polze, l'índex i el medi. El ritual del rentat de mans està codificat, i els esclaus porten aigua perfumada abans dels menjars i bols per als dits per fer aquestes ablucions . A Roma, a més dels àpats presos amb cullera (sopa), el menjar s'agafava amb els dits i es portava a la boca. Els servents hi eren per oferir petits bols plens d'aigua perfumada i un tovalló per netejar-se els dits.
A França, els bols per als dits van aparèixer tardanament i encara no existien sota Napoleó III, encara que ja eren coneguts pels britànics
La seva presència a la taula segueix estant prescrita als segles XX/XXI per les guies d'etiqueta, ja que la naturalesa dels aliments oferts en fa necessari l'ús : espàrrecs, marisc per exemple.

## Referències

* ↑ Cressanges, de. Savoir vivre: Ce qu'il faut faire, ce qu'il faut dire, ce qu'il faut taire (en francès). FeniXX, 1946. ISBN 978-2-307-26495-8.
* ↑ Bonneterre, Daniel. Banquets, Rations et Offrandes Alimentaires au Proche-Orient ancien: 10,000 ans d’histoire alimentaire révélée (en francès). Archaeopress Publishing Ltd, 2021-06-24, p. 17, 29. ISBN 978-1-78969-975-3.
* ↑ Castelot, André. Napoléon III [i.e. Trois et le Second Empire: L'aube des temps modernes, 1860-1867] (en francès). J. Tallandier, 1975.
* ↑ Diesbach, Ghislain de. Nouveau savoir-vivre (en francès). Place des éditeurs, 2014-05-15. ISBN 978-2-262-04837-2.
# Ramon Boqueras i Puig
## Biografia

Ramón Boqueras i Puig (Montbrió del Camp, 16 de juliol de 1865 - La Selva del Camp, abril 1936) fou compositor i organista d'origen català de finals del segle XIX i primera meitat del segle xx. Era fill de Joan Boqueras i Munté, pagès de professió, i de Maria Puig i Blay. Va ser organista de l'església de L'Espluga Calba l'any 1903, i l'any 1919, amb 37 anys, es presentà a oposicions per ser mestre de capella de la catedral de Tarragona, encara que no va aconseguir la plaça.
La seva obra conté música orquestral, vocal i per a orgue. El testimoni compositiu de la seva participació en les oposicions per a la catedral de Tarragona es conserva al fons musical d'aquesta catedral (TarC), i consta d'un Ofertori incomplet i un Salm.

## Referències

* 1 2 «Baptismes (16.01.1852 - 31.12.1881). Pàg.303». A.H.A.T. Montbrió del Camp. Parròquia de Sant Pere, apòstol.
* ↑ «Necrológicas». La Cruz : diario católico: Año XXXV Número 11291, 12-04-1936, pàg. 5.
* ↑ «oposició a organista». La Cruz : diario católico: Año III Número 378 - 1903 enero 25, 25-01-1925, pàg. 2.
* ↑ Bonastre i Bertran, Francesc; Gregori i Cifré, Josep Maria; Canela i Grau, Montserrat. Inventaris dels fons msuicals de Catalunya. Volum 8: Fons de la catedral de Tarragona. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2015.
* ↑ «Obres de Boqueras a l'IFMUC. Base de dades dels fons musicals a Catalunya».
# Districte de Montluçon

El Districte de Montluçon és un dels tres districtes del departament francès de l'Alier, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. Té 12 cantons i 106 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura de Montluçon.

## Cantons

cantó de Cérilly - cantó de Comentriac - cantó de Domairat-Montluçon Nord-Oest - cantó d'Ebruelh - cantó d'Eiriçon - cantó d'Uriat - cantó de Marsilhac - cantó de Montluçon Est - cantó de Montluçon Nord-Est - cantó de Montluçon Oest - cantó de Montluçon Sud - cantó de Montmaraud

## Vegeu també

* Cantons de l'Alier