OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ricard Mas i Peinado

Ricard Mas i Peinado (Sabadell, 1966) és un historiador de l'art i crític d'art català. Especialitzat en avantguardes històriques, mercat de l'art i falsificacions, la vida i l'obra de Salvador Dalí, i història del videojoc. Ha publicat, entre d'altres, Dossier Marinetti, Els artistes catalans i la publicitat: 1888-1929, i Univers Dalí. Ha comissariat, entre d'altres, les exposicions L'art de falsificar, Èczema. Del textualisme a la postmodernitat, Dalí. Una vida de llibre, Tres mestres del videojoc i Cadaqués de Picasso. Publica amb regularitat als setmanaris El Temps i Time Out.
Llicenciat en història de l'art per la Universitat Autònoma de Barcelona. Va ser ajudant i col·laborador de Rafael Santos Torroella, de qui és un dels seus principals deixebles.
Ha publicat Els artistes catalans i la publicitat = Los artistas catalanes y la publicidad = Catalan artists and advertising: 1888-1929 (Barcelona: Parsifal, 2002); Èczema, del textualisme a la postmodernitat: 1978-1984, (Sabadell: MAS, Museu d'Art de Sabadell, 2002); La pintura española: Nuevas tendencias (Barcelona: Arte Carroggio, 2007); Serra Massana: Un dibuixant d'Igualada (Igualada: Ajuntament d'Igualada / Fundació Caixa Manresa, 2000); i, sobretot, Univers Dalí: 30 recorreguts per la vida i l'obra de Salvador Dalí (Barcelona: Lunwerg, 2003), que sortí en diversos idiomes i que és la síntesi dels seus coneixements sobre Dalí, personatge del qual és un important especialista; la seva última contribució sobre el tema és Dalí i Barcelona (Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2017).
Ha editat les Memòries del gravador i pintor Enric Cristòfor Ricart i Nin (Barcelona: Parsifal, 1995) i ha estat comissari de diverses exposicions, entre les quals El Sexe i la rauxa: Els artistes catalans i la sexualitat, 1860-2005 (Sabadell: Fundació Caixa Sabadell, 2005), Francesc Planas Doria (Sabadell) i Dalí, una vida de llibre (Biblioteca de Catalunya, 2004).
És crític d'art – membre de l'Associació Catalana de Crítics d'Art i AICA – i col·labora habitualment al diari Avui i les revistes El Temps, de València, i Descubrir el Arte, de Madrid. Durant el 2010 va comissionar l'exposició Cadaqués de Picasso, al Museu de Cadaqués, juntament amb Pere Vehí.

## Referències

* ↑ «L'arxiu Del Corresponsal De Guerra. Col·lecció Plàcid Garcia-planas». Web. Arts Santa Mònica, 2012. [Consulta: 27 gener 2013].
* ↑ Oliveira, Susanna «Picasso i la calma blanca». Revista Presència [Barcelona], núm. 2007, 13-08-2010, p. 30-34. GI-143-1965.

## Fonts

* CCUC
* Pàgina web oficial Arxivat 2009-08-10 a Wayback Machine.
# Ricardo Bastida Bilbao

Ricardo Bastida Bilbao (Bilbao, 1878 - 1953) va ser un arquitecte basc que va realitzar importants obres a Bilbao, així com a Madrid. El 1923 va proposar un pla d'extensió de la capital biscaina fins a la desembocadura de l'Abra, projecte visionari que derivaria en l'actual àrea metropolitana.

## Obres

Entre les seves obres més importants es troben l'Alhóndiga municipal de 1909 i diversos plans d'habitatge als barris bilbains de Solokoetxe, Deusto i Santutxu. Així mateix, va projectar l'edifici del Banc de Bilbao en el núm. 16 de la carrer d'Alcalá de Madrid, construït de 1920 a 1923.
L'agost de 2010 es va incoar l'expedient per incloure en l'Inventari General del Patrimoni Cultural Basc, amb la categoria de Conjunt Monumental, els edificis que actualment alberguen les colònies infantils de la Bilbao Bizkaia Kutxa a Sukarrieta. Aquest conjunt va ser projectat per Bastida en 1925, com una casa per atendre als fills de treballadors del mar. En lloc d'aquest ús, els edificis i el terreny van ser venuts a la Caixa d'Estalvis Municipal i Mont de Pietat de Bilbao, que en el mateix any va instal·lar la Colònia Infantil Mare de Déu de Begoña.
* Casa Cuna (1914)
* Centre de Desinfeccions Municipal (1916)

## Vegeu també

* Modernisme en l'arquitectura de Bilbao

## Referències

* ↑ «Lakua inicia el proceso para proteger el edificio de Bastida en Sukarrieta» Arxivat 2012-01-18 a Wayback Machine., Deia, 14 d'agost de 2010.
# Riccardo Rognoni

Riccardo Rognoni (segle xvi i principis del segle xvii) fou un violinista i compositor italia.
Arribat fugint de Polònia, i segons se sap descendia del rei Segimon III. Fou pare del músics i compositors Francesco i Giovanni Domenico. Residí a Milà i allà també es dedicà a la composició.

## Obres

* Canzonella alla Napoletana, a 3 i 4 veus (1586).
* Passggi...nel diminuire, (1592).
* Pavane e balli...canzoni...brandi, a 4 i 5 veus (1603).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàgs. 1370-71 (ISBN 84-239-4551-0)
# Richard Bartmuß

Richard Bartmuß (Schleesen, 23 de desembre de 1859 - Dessau, 25 de desembre de 1910), també Bartmuss, fou un compositor i organista alemany.
Fou deixeble de Brell i Philipp Spitta, va publicar multitud d'obres, entre les quals destaca, a més de diversos Corals, Lieder, Orgelsonaten (obra, 17) i sis Orgelconcerte, l'oratori Der Tag der Pfingstein (La Pascua de Pentacosta), obra, 14.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7, pàg. 988 (ISBN 84-239-4507-3)
# Richard Berg

Richard H. Berg (Charleston (Carolina del Sud), 1943 — 26 de juliol de 2019) fou un prolífic autor de jocs de guerra (wargame), especialment de tauler, i guanyador diverses vegades del premi Charles S. Roberts.

## Biografia

Berg va obtenir el seu grau universitari, especialitzat en història asiàtica, a l'Union College de Schenectady, Nova York. A continuació, va obtenir un grau en dret a la Brooklyn Law School de Nova York. Posteriorment, va servir exercir a l'exèrcit dels Estats Units del 1967 al 1969. Durant el seu temps al servei, va ser destinat com a director musical del Teatre de l'Exèrcit a Frankfurt, Alemanya.
De 1971 a 1988, va treballar com a advocat en bufets privats i per a la Legal Aid Society. També ha treballat com a consultor per a mitjans de comunicació i com a actor, lletrista i compositor musical.

## Carrera com a autor de jocs

A partir de 1975 va començar a crear i publicar jocs de taula, especialment dins del gènere dels jocs de guerra (wargames). Ha estat un dels autors de jocs de guerra més prolífics, amb més de 100 títols publicats, ha creat mecàniques de joc innovadores i en la discussió entre jugabilitat i simulació, sempre s'ha acostumat a inclinar cap a la banda de la simulació. Entre els seus jocs més rellevants hi ha el sistema Great Battles of History, una detallada simulació tàctica de batalles de l'antiguitat, amb títols com SPQR o The Great Battles of Alexander. D'acord amb les valoracions del web BoardGameGeek, es considera que una de les seves millors creacions és el joc Successors.
Berg va ser l'editor de la desapareguda revista Berg's Review of Games (BROG).

## Premis Charles S. Roberts

* 1977: Millor joc tàctic per Terrible Swift Sword (Simulations Publications, Inc.).
* 1977: Millor joc de fantasia o ciència-ficció per War of the Rings (Simulations Publications, Inc.).
* 1984: Millor joc pre-segle XX per South Mountain (West End Games).
* 1987: Charles Roberts Awards Hall of Fame
* 1988: Millor article de revista per «Forrest at Bay» (Strategy & Tactics núm. 119).
* 1992: Millor joc pre-Segona Guerra Mundial per SPQR (GMT Games, amb Mark Herman).
* 1994: Millor joc pre-Segona Guerra Mundial per Battles of Waterloo (GMT Games).
* 1995: Millor revista de wargames no professional: Berg's Review of Games.
* 1996: Millor revista de wargames no professional: Berg's Review of Games.
* 1996: Millor joc pre-Segona Guerra Mundial per Fields of Glory (Moments in History).
* 1997: Millor revista de wargames no professional: Berg's Review of Games.
* 1998: Millor revista de wargames no professional: Berg's Review of Games.
* 2001: Millor joc en print & play per Longbow (BSO Games).
* 2004: Millor joc en print & play per Louisiana Tigers (BSO Games).
* 2006: Millor joc de revista per Kulikovo 1380: the Golden Horde (Against the Odds)

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Richard H. Berg | Board Game Designer | BoardGameGeek». [Consulta: 27 juliol 2019].
* ↑ Berg, Richard H. «Plague!». A: Lowder. Hobby Games: The 100 Best. Green Ronin Publishing, 2007, p. 244–246. ISBN 978-1-932442-96-0.
* ↑ «BGG Wargame Designer of the Month: Richard Berg | Wargames». [Consulta: 27 juliol 2019].
# Richard Eastcott

Richard Eastcott (Exeter, Anglaterra, 1740 - 1828) fou un musicògraf i compositor anglès. Residí durant algun temps a Londres, retornant a la seva vila natal per a ocupar un càrrec eclesiàstic, ja que exercia el sacerdoci. Va escriure: Sketches of the origin, progress and efects of music, with an account of the ancient hards and minstrels (1793). A més va compondre, diverses obres musicals que reuní amb el títol The Harmony of the Muses i sis sonates per a piano. També es dedicà a la poesia, com ho proven Assaigs poètics.

## Referències

* ↑ Richard Eastcott al Dictionary of National Biography de l'Oxford University Press (anglès)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part pàg. 2705 ISBN 84-239-4581-2
# Richard Henry Walthew

Richard Henry Walthew (Islington, Middlesex, 4 de novembre de 1872 - East Preston, West Sussex, 14 de novembre de 1951) fou un compositor anglès.
Estudià a la Guildhall School i al Royal College of Music. Començà la seva carrera musical com a director d'una societat coral, i després fou professor del Queen's College i de la Guildhall School on tingué entre altres alumnes en Williams. Des de 1909 fou director de l'Orquestra Simfònica de Finsbury. Les seves obres principals són: Pied Piper, per a solos, cor i orquestra. Ode to a Nightingale (per a orquestra), concert per a violí i orquestra de cordes, quartet per a corda, sonata, per a violí i piano, The Enchanted Island, (opereta), The gardeners (opereta), i diverses composicions per a piano i nombroses melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1550 (ISBN 84-239-4569-3)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1257 (ISBN 84-239-4580-4)
# Or Aqiva

Or Aqiva (en hebreu, אור עקיבא) (en català: Llum d'Aqiva) és una ciutat del districte de Haifa d'Israel. Es troba a la plana entre Tel-Aviv i Haifa, a pocs quilòmetres al nord de Hadera. És el menys poblat dels municipis amb estatus de ciutat d'Israel. Or Aqiva fou fundada en 1951 i rep el nom del rabí Akiva ben Iosef, un líder espiritual que participà en la rebel·lió del segle ii contra l'Imperi Romà i que fou martiritzat pel romans a Cesarea cap a l'any 135 o 136.
# Sentinum

Sentinum (en llatí Sentinum, en grec antic Σεντῖνον) va ser una antiga ciutat de l'Úmbria al vessant est dels Apenins, prop del naixement de l'Aesis (Esino).
Va ser l'escenari d'una gran batalla, la batalla de Sentinum, a la tercera guerra samnita l'any 295 aC quan els gals i els samnites aliats van ser derrotats pel cònsol Quint Fabi Màxim Gurges. El general samnita Gellius Egnatius va morir en la batalla, i el cònsol romà Publi Deci Mus va morir igualment.
Sentinum sembla que va ser una ciutat fortificada, ja que apareix a la guerra de Perusa, quan Octavi la va assetjar sense èxit, però després la va ocupar per sorpresa pel seu lloctinent Quint Salvidiè Ruf, que la va saquejar i la va cremar. Va ser restaurada i repoblada per colons sota el triumvirat però sense obtenir el títol de colònia, segons diuen Plini el Vell i Estrabó. Va seguir com a municipi durant tot l'imperi. Correspon a la moderna Sentino.

## Referències

* ↑ Sentinum a: William Smith (editor), Dictionary of greek and roman geography. Vol. London: Walton and Maberly, 1854-1857, p. 964
# Pere Casals i Lezcano

Pere Casals i Lezcano (Barcelona, 18 de juny de 1959) és un polític de Convergència Democràtica de Catalunya.

## Biografia

Ha treballat per a una empresa dedicada a subministrar aparells tecnològics per a indústria pesant. Militant de Convergència Democràtica de Catalunya des de l'any 1978, fou membre fundador de la Joventut Nacionalista de Catalunya (JNC) el 1980, màxim responsable d'aquesta organització a les comarques gironines (1980-1985) i Cap de Gabinet del Delegat del Govern de la Generalitat a Girona (1981-1984). També ha estat congressista del Congrés de Cultura Catalana i membre del Consell de Joventut de Girona de 1982 a 1984.
Fou elegit diputat al Parlament de Catalunya a la II (1984-1988) i III (1988-1992) legislatures, per la circumscripció de Girona, Secretari de la Comissió d'Economia i Finances del Parlament de Catalunya (1984-1992), així com responsable de política municipal al territori de Girona de CiU, responsable comarcal (CDC), responsable nacional de joventut (CDC) i membre del Comitè Executiu Nacional, entre altres càrrecs. Fou membre del Consell Assessor Nacional de CDC fins a la dissolució del partit.
Participà activament en diverses associacions i moviments europeistes amb motiu de la integració de nous Estats a la Unió Europea. El 1992 abandonà la política i treballa com a gerent a Middle Europe United Exhibitions, assessorant empreses i institucions en la implementació de projectes museogràfics i expositius.

## Referències

* ↑ Diputats de la II Legislatura
* ↑ Diputats de la III Legislatura
* ↑ Pere Casals Lezcano
# Ivànovka (Beli Kolodez)

Ivànovka - Ивановка (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 0 habitants. Pertany al districte (raion) de Xebékino.

## Referències

* ↑ «Znamenka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-01-29. [Consulta: 29 gener 2022].
* ↑ «Генеральный план Шебекинского городского округа». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП). Arxivat de l'original el 2021-05-27. [Consulta: 29 gener 2022].
* ↑ Iuri B. Koriakov. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 29 gener 2022].
# Obizzo Polentani

Obizzo Polentani fou fill i successor de Guiu III Polentani.
El 1389 Guiu III fou empresonat pels sis fills, Bernardí II Polentani, Ostasi II Polentani, Obizzo Polentani, Aldobrandí Polentani, Azzo Polentani i Pere Polentani, i fou deixat morir de gana a la cel·la (1389).
Els sis germans van assolir conjuntament el poder, però Azzo va morir el 1394, Ostasi II el [1396] i Bernardí el 1400 seguit al cap de poc del seu fill Guiu; quan Pere va morir el 1404 les sospites d'una mort no natural dels germans va esclatar, i més encara quan Aldobrandí va morir el 1406. Obizzo va quedar sol al poder.
Obizzo va signar un tractat amb Venècia el 1404 pel que ajudaria a la República contra els marquesos d'Este; també va ser l'aliat el mateix any de Venècia en la guerra contra els Carraresi o Da Carrara, en la qual fou fet presoner i va ser alliberat contra el pagament de rescat (8000 ducats). El desembre del 1406, va demanar la protecció de Venècia i l'enviament d'un podestà, i la garantia de protecció pel seu fill i els seus descendents. En cas de mort sense descendència els seus estats passarien a Venècia. El 20 de juny de 1410 va fer testament instituint hereu al seu fill Ostasi, però amb la condició de no separar-se mai de l'aliança veneciana.
Obizzo va morir el 31 de gener de 1431. Venècia va enviar un proveditore per controlar al jove Ostasi III Polentani.
Es va casar el 1397 amb Lisa Manfredi de la que va tenir una filla anomenada Elisa (casada amb Joan Pio), i al seu hereu Ostasi III. El 1414 es va casar amb Lisa Malatesta de Cesena; i encara es va casar una tercera vegada amb una dama desconeguda amb la que va tenir una filla de nom Cassandra, casada amb Lodovico Valirani de Ravenna

## Referències

* ↑ L'ape patria ossia Breve raccolta storica degli avvenimenti celebri si sacri che profani della città di Ravenna accaduti in ciascun giorno dell'anno, corredata di note. Tip. del Ven. seminario arciv., 1845, p. 11.
* ↑ Dizzo. La storia e il significato del IZZO, EZZO e AZZO COGNOME. Lulu.com, 8 d'agost de 2015, p. 137. ISBN 978-1-329-45087-5.
# Castell de Rajadell

El Castell de Rajadell és un castell termenat del municipi de Rajadell (Bages) declarada bé cultural d'interès nacional. Es troba sobre un turó i fou, juntament amb l'església, l'origen del poble al qual pertany. Tot i que podem dir que correspon al gòtic (un dels murs i elements decoratius, que podrien ser dels segles xiii o xiv) i al segle xvii, és difícil, però, establir quines parts corresponen a cada moment perquè ha estat reconstruït diverses vegades.

## Descripció

És un gran casal gòtic al centre de la població, en un puig molt degradat i en perill de ruïna. És un antic castell, una fortificació militar de base romànica, modificada al gòtic i ampliada als segles següents fins a adquirir la fesomia d'una masia fortificada gairebé de planta quadrada amb obertures a totes les cares que no li resten el seu aspecte fortificat. És format per tres cossos i s'hi conserven encara estances de les diferents etapes habitades, una petita cambra subterrània, la masmorra (que posteriorment es feu servir com a celler), a més de la sala d'armes, les alcoves, l'estable, la cuina, les habitacions, el menjador, les espitlleres de forma quadrada, la casa del masover, etc.

## Història

Documentat des de 1063, amb el nom de Castri Ridagel o Castro Agello, segons la font. Aquesta obra gòtica orgull de la família Rajadell és un dels més grans i ben conservats de la comarca. Els Rajadell, senyors del terme, participaren en guerres com la de Provença, Navarra, Almeria, Sardenya i Mallorca. Els senyors són documentats a partir de l025 i especialment el 1113 vinculats a la família dels Cardona.
El castell i l'església van ser damnificats per les forces joanistes en el transcurs de la guerra de la generalitat contra el rei Joan II (1462-1472), després de la qual Joan berenguer de Rajadell reparà els desperfectes esmentats.
Durant el segle xiv i xv, el petit monestir de canongesses de Santa Llúcia de Rajadell estava sota el protectorat del senyor del castell. Els Rajadell el van vendre en pública subhasta durant la primera meitat del segle xvi a Francesc de Cruïlles. Posteriorment seria propietat de Bernat Aimeric que posseïa la parròquia de Monistrolet; al segle xviii el castell va passar als Pignatelli que fa pocs anys el van vendre a particulars, també es van vendre els seus dominis al Bages i al peu del castell fragmentant-los en parcel·les les quals van donar lloc al naixement del poble de Rajadell.
Durant la guerra civil, el castell va ser requisat i utilitzat pel comitè revolucionari, i es van perdre pràcticament la totalitat dels objectes de valor que hi havia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Castell de Rajadell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2015].
* 1 2 Ginesta, Salvador. La Comarca del Bages. Publicacions l'Abadia de Montserrat, 1987, p. 197. ISBN 84-7202-860-7.

## Enllaços externs

* Castell de Rajadell del blog de CastellsCatalans
# Ivànovka (Rovenkí)

Ivànovka - Ивановка (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 177 habitants. Pertany al districte (raion) de Rovenkí.

## Referències

* ↑ Ломакин А. В. Село Ладомировка Белгородской области Arxivat 2014-02-03 a Wayback Machine.
* ↑ «Проект «От чистоты речушек малых до чистоты души большой»». Arxivat de l'original el 2014-02-02. [Consulta: 25 gener 2014].
# Castell de Berg

El Castell de Berg és la residència principal de la família gran ducal de Luxemburg. Està situada a la localitat de Colmar-Berg al centre del Gran Ducat de Luxemburg, prop de la confluència dels rius Alzette i l'Attert.
La propietat dels boscos del Castell de Berg esdevingué propietat de la família reial holandesa l'any 1845. El rei Guillem II dels Països Baixos, en aquell moment gran duc de Luxemburg, comprà el castell i la propietat adjacent per tal de dotar-se d'una residència oficial al territori luxemburguès. La propietat fou comprada a la família Pasquier i el 1848 ja fou reconeguda com la residència oficial del gran duc de Luxemburg al Gran Ducat.
Amb la separació del Gran Ducat del regne dels Països Baixos l'any 1890, el Castell de Berg es mantingué com a propietat de la reina Guillermina I dels Països Baixos que li vengué al gran duc Adolf I de Luxemburg l'any 1891. L'any 1906, el gran duc Guillem IV de Luxemburg va demolir l'antic castell per tal de construir-ne un de nou basat en un disseny de l'arquitecte muniquès Max Ostenrieder i l'arquitecte luxemburguès Pierre Funck-Eydt. Les obres s'iniciaren l'any 1907 i quedaren concloses l'any 1911.
Posteriorment a la Gran Depressió de 1929 i a conseqüència de les greus dificultats econòmiques per les quals passava la família gran ducal. La gran duquessa Carlota I de Luxemburg acordà amb el govern traspassar al mateix govern el Castell de Berg i el Palau Gran Ducal de Luxemburg per tal que fossin diners públics els que mantinguessin el Palau. La família gran ducal els utilitzarein com a residències oficials tal com reconeix l'article 44 de la Constitució luxemburguesa.
Durant la Segona Guerra Mundial, el Palau fou ocupat per les tropes nacionalsocialistes, període en el qual el Castell patí greus danys en les seves més importants obres d'art. El Palau, durant el període 1940 - 1944 fou destinat a un centre de reeducació de les estudiantes luxemburgueses.
Després de la Guerra el Castell fou sotmès a un procés general de restauració que conclogué l'any 1964 amb motiu de l'ascens al tron del gran duc Joan I de Luxemburg. Des de 1964 i fins a l'actualitat el castell ha esdevingut la principal residència de la família sobirana de Luxemburg. Actualment hi resideix el gran duc Enric I de Luxemburg i la seva família.

## Vegeu també

* Llista de castells de Luxemburg
# Eugans

Els eugans (en llatí Euganei) eren un antic poble del nord d'Itàlia.
En temps històrics era un poble poc important, però sembla que en temps antics eren poderosos i s'estenien per una gran part del territori. Titus Livi diu que havien ocupat tots els Alps fins a la mar Adriàtica, d'on en van ser expulsats pels vènets. Plini el Vell descriu Verona habitada per un poble rètic i pels eugans, i diu que Valeri Cató donava una llista amb 34 ciutats d'aquest poble i encara que els pobles dels triumpilins i els camuns, que vivien molt a l'oest, a la Vall Caminica i a la Vall Trompia, eren d'origen eugà.
Es pensa que efectivament que els vènets els van expulsar dels seus assentaments al nord dels Alps, i es van establir a les valls de la part sud on encara hi eren en temps de Plini com a poble independent, encara que van rebre la ciutadania llatina. Ocupaven entre altres llocs la zona volcànica entre Patavium i Verona avui anomenada muntanyes Euganes (antigament Colli Euganei). Lucà parla dels colli Euganei, i els relaciona amb els banys d'Aponus i Marc Valeri Marcial fa referència a les mateixes aigües. En un altre lloc, Marcial esmenta als eugans com habitants d'Ateste, al peu de les muntanyes Euganes. Sidoni Apol·linar dona el nom de "cartes euganes" a les cartes escrites per Titus Livi.
Els antics autors els consideraven d'ètnia diferent dels rètics i dels vènets, i també dels gals, que després van ocupar aquesta part d'Itàlia, però no els saben donar cap origen mes que el derivat de la semblança entre el seu nom i la paraula grega "ἐυγενε̂ις" (eugeneis, ben nascut), una falsa etimologia que els feia pensar en un origen grec del poble.
Plini diu que la seva tribu principal era la dels stoenis o stonis, nom que Estrabó assigna a una petita tribu alpina de situació desconeguda.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Euganei». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 3 agost 2021].