OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mestres Cellerers de Catalunya

Els Mestres Cellerers de Catalunya és una associació professional privada i lliure, d'àmbit català, fundada per dur a terme activitats d'acord amb la seua finalitat, la promoció i la divulgació de les relacions humanes, socials, culturals i tècniques referides al vi, al cava i a tota mena de begudes espirituoses.
Pretén posar a l'abast dels consumidors productes servits en establiments d'alt nivell de qualitat, amb un tracte humà correcte. Cadascun disposa de personal especialitzat per tal d'oferir bona atenció i assessorament als clients.

## Referències

* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X, planes 156-157.

## Enllaços externs

* Web oficial d'aquesta associació Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.
* Els Mestres Cellerers de Catalunya i la promoció del vi novell a Catalunya Arxivat 2007-11-21 a Wayback Machine.
# Odiel

Odiel és un riu andalús pertanyent a la conca atlàntica que neix a la Serra d'Aracena a 660 metres d'altitud, en un lloc anomenat Marimateos. Desemboca a la ria de Huelva on conflueix amb el riu Tinto a la Punta del Sebo Els seus principals afluents són: Escalada, Meca, Olivargas, Oraque, Santa Eulalia i El Villar. Disposa d'una conca pròpia de 990 quilòmetres quadrats. Fa 150 km de llargada.
Era anomenat Urius durant l'Imperi Romà i la seva desembocadura era un gran centre de comerç com va demostrar el contingut d'una troballa arqueològica fenícia i grega anomenada "Depósito de la Ría de Huelva" datat en el 1000 aC,

## Referències

* ↑ Arte e historia.. «Depósito de la ría.». Arxivat de l'original el 2010-03-27. [Consulta: 4 gener 2011].
# Sinocyclocheilus wumengshanensis

Sinocyclocheilus wumengshanensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Yunnan (Xina).

## Referències

* ↑ Fang P.-W. 1936. Sinocyclocheilus tingi, a new genus and species of Chinese barbid fishes from Yunnan. Sinensia v. 7 (núm. 5). 588-593.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Li, W.-X., W.-N. Mao, Z.-M. Lu i W.-Z. Yan 2003 The two new species of Sinocyclocheilus from Yunnan, China. J. Jishou Univ. (Nat. Sci. Ed.) 24(2)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sinogastromyzon rugocauda

Sinogastromyzon rugocauda és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba al Vietnam.

## Referències

* ↑ Fang P.-W. 1930. New homalopterin loaches from Kwangsi, China. With supplementary note on basipterigia and ribs. Sinensia v. 1 (núm. 3). 25-42.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fang, P.-W. 1930: New and inadequately known Homalopterin loaches of China, with a rearrangement and revision of the generic characters of Gastromyzon, Sinogastromyzon and their related genera. Contributions from the Biological Laboratory of the Science Society of China. (Zoological Series) v. 6 (núm. 4): 25-43.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M. i X.L. Chu 1988. A synopsis of Chinese balitorine loaches (Osteichthyes: Homalopteridae) with comments on their phylogeny and description of a new genus. Rev. suisse Zool. 95(1):181-201.
* Mai, D. Y. 1978. Identification of the fresh-water fishes of North Vietnam. Hanoi, Scientific & Technology, Publisher. Freshwater Fish Vietnam: 1-340, Pls. 1-48.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sinogastromyzon wui

Sinogastromyzon wui és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 14 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina: Guangdong i Guangxi.

## Referències

* ↑ Fang P.-W. 1930. New homalopterin loaches from Kwangsi, China. With supplementary note on basipterigia and ribs. Sinensia v. 1 (núm. 3). 25-42.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fang, P.-W. 1930: New and inadequately known Homalopterin loaches of China, with a rearrangement and revision of the generic characters of Gastromyzon, Sinogastromyzon and their related genera. Contributions from the Biological Laboratory of the Science Society of China. (Zoological Series) v. 6 (núm. 4): 25-43.
* Fang, P.-W. 1930. New homalopterin loaches from Kwangsi, China. With supplementary note on basipterigia and ribs. Sinensia v. 1 (núm. 3): 25-42, Pls. 1-2.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M. i X.L. Chu 1988. A synopsis of Chinese balitorine loaches (Osteichthyes: Homalopteridae) with comments on their phylogeny and description of a new genus. Rev. suisse Zool. 95(1):181-201.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Zheng, C.-Y. 1991. Homalopteridae. p. 257-261. A: J.-H. Pan, L. Zhong, C.-Y. Zheng, H.-L. Wu and J.-H. Liu (eds). 1991. The freshwater fishes of Guangdong Province. Guangdong Science and Technology Press, Guangzhou. 589 pp.
# Sinope (mitologia)

Segons la mitologia grega, Sinope (en grec antic Σινώπη), va ser una nimfa, filla del déu-riu Asop (o segons altres, d'Ares i d'Egina). És l'epònima de l'illa de Sinope, a la costa asiàtica del Pont Euxí.
Va ser raptada per Apol·lo que se la va endur a l'Àsia Menor, i d'aquesta relació va néixer Siros, epònim dels siris.
Es contava una llegenda sobre Sinope: Zeus, enamorat d'ella, li havia jurat que li concediria tot el que li demanés. Ella li va demanar que respectés la seva virginitat. Zeus, lligat pel jurament, la respectà i li donà la ciutat de Sinope com a lloc on viure. Més tard, la noia es deslliurà de la mateixa manera d'Apol·lo i del riu Halis, i no va permetre que cap mortal aconseguís allò que els déus no havien obtingut.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 492. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 198. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Sirenoscincus mobydick

Sirenoscincus mobydick és una espècie de saures de la família dels escíncids. El seu nom fa referència a Moby Dick, la balena blanca de la novel·la del mateix nom de Herman Melville, a causa de les seves característiques poc comunes, com ara l'absència de membres posteriors i la presència de membres anteriors semblants a aletes de dofí, ulls molt petits i la total absència de pigmentació. Aquesta espècie és endèmica de la regió de Sofia, a Madagascar. L'holotip i el paratip provenen de la població de Boriziny. Aquest rèptil no té pigmentació i ha perdut les extremitats posteriors, però en conserva les anteriors. «Un pla d'organització morfològica que recorda al dels cetacis, segons subratlla el CNRS (Centre Nacional de la Recerca Científica)». La descripció de l'espècie per Aurélien Miralles i els seus col·legues fou publicada el 2012.

## Referències

* 1 2 3 Découverte d'une nouvelle espèce, le lézard "Moby Dick" de Madagascar, diari Le Monde, 15 de gener de 2013
* ↑ Publicació original (2012) al lloc web del Museu Nacional d'Història Natural(anglès)

## Bibliografia

* Miralles, Anjeriniaina, Hipsley, Müller, Glaw & Vences, 2012 : Variations on a bauplan: description of a new Malagasy “mermaid skink” with flipper-like forelimbs only (Scincidae, Sirenoscincus Sakata & Hikida, 2003). Zoosystema, Vol. 34, núm. 4, pp. 701-719 PDF
# Siringa

En la mitologia grega, Siringa o Sírinx (Sýrinx en grec antic Σΰριγξ) era una nàiade d'Arcàdia filla del Ladó a qui agradava caçar amb arc.
El déu Pan la va trobar un dia quan baixava del mont Liceu, se'n va enamorar i va començar a perseguir-la fins que la nimfa es va llançar al riu Ladó. Allà, acorralada, va demanar ajuda a les seves germanes les nimfes, qui, commogudes, la van convertir en un canyar.
Quan Pan va arribar només va poder abraçar les canyes gronxades pel vent i la remor que produïen li va agradar tant que va decidir construir un nou instrument musical amb elles. Així va crear la siringa (anomenada així en record de la nimfa) que en català també s'anomena flabiol de canons o flauta de Pan (conjunt de diverses flautes paral·leles unides).
Es contava també que prop d'Efes, hi havia una cova on Pan hi havia deixat la primera siringa. En aquesta cova es provava la virginitat de les noies que afirmaven ser-ho. Se les tancava a l'interior i si eren realment verges, se sentien els sons harmoniosos de la siringa dins la cova. La porta s'obria tota sola i la donzella apareixia coronada amb branques de pi, símbol de Pan. Si no ho era, se sentien crits fúnebres i quan s'obria la cova al cap d'uns quants dies, la jove havia desaparegut.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Edicions de 1984, p. 493.
* ↑ Alberich, Joan; André, Avel·lí; Blay, Maite; Borràs, Joana; Romero, Carmen. Diccionari llatí català de noms propis. Columna, p. 171.
* ↑ Alberich, Joan; Ros, Montserrat. La transcripció dels noms propis grecs i llatins. Biblioteca universitaria, Enciclopèdia Catalana, p. 43.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 493. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 198. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Constantin Brâncuși

Constantin Brâncuși (Hobița (Romania), 1876 – París (França), 1957), o Constantin Brancusi en la grafia francesa, és considerat un dels grans escultors romanesos de tots els temps. Nascut a Hobița (districte de Gorj), a Romania, prop de la ciutat de Târgu Jiu, l'any 1876. Les seves obres es troben en museus de França, Estats Units, Romania i Austràlia. Brancusi va estudiar art a Craiova (ciutat del districte de Dolj, Romania) entre els anys 1894 i 1898. Després va continuar els seus estudis a l'Escola Nacional de Belles Arts de Bucarest, des de l'any 1898 fins a l'any 1901. Va arribar a París l'any 1904 per a perfeccionar els seus estudis. Com estudiant d'art va ser influenciat per Auguste Rodin i va ser un dels primers artistes de l'art modern. Va establir amistat amb Amedeo Modigliani, Erik Satie i Marcel Duchamp. La seva obra va evolucionar cap a una eliminació dels detalls que la va conduir gairebé a l'abstracció.
En aquell període, Brâncuși va realitzar tota una sèrie d'escultures en metall anomenades Ocell en l'espai. A la ciutat romanesa de Targu Jiu, hi ha un conjunt escultòric realitzat per Brâncuși de gran importància. Aquestes obres es troben disposades en línia recta i són la Taula del silenci, la Porta del petó i la Columna de l'Infinit, que simbolitzen la vida de l'ésser humà i han estat inscrites en la llista de Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO al 2024. La Taula del silenci i la Porta del petó es troben al parc principal de la ciutat; entre aquestes dues obres, es troba un conjunt de cadires també realitzades per Brancusi. Seguint la imaginària línia determinada per aquestes mateixes, s'arriba a una de les esglésies ortodoxes de la ciutat. Continuant encara més per aquesta línia, s'arriba a la Columna de l'infinit (considerada la seva obra mestra), situada també en un parc.
Brâncuși, que definitivament es va exiliar a França per la complicada situació política de Romania, va morir a París l'any 1957, quan la seva obra ja estava rebent un gran reconeixement a nivell internacional. Brâncuși es troba enterrat al cementiri de Montparnasse de París. Una de les seves obres va ser venuda últimament per 11,1 milions de dòlars nord-americans.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.72. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 23 novembre 2014].
* ↑ Chilvers, Ian; Colorado Castellary, Arturo. Diccionario del arte del siglo XX, p. 123. ISBN 84-7491-600-3.
* ↑ Giuffrida, Angela. «Ancient Roman Appian Way becomes Italy’s 60th Unesco world heritage site» (en anglès). The Guardian, 28-07-2024. [Consulta: 28 juliol 2024].
# Pucará

«Pucará» té aquests significats:
* Pucará (fortificació), fortificació realitzada pels aborígens de les cultures andines centrals, és a dir des de l'actual Equador fins a la vall central de Xile i el nord-oest argentí
* Toponímia:
** Puca Pucara, construcció militar situada prop del Cusco (Perú)
** Pucará de Tilcara, fortalesa construïda pels tilcares, una parcialitat dels indis omaguaques, en un punt estratègic sobre el congost de Humahuaca al sud de la ciutat de Tilcara, sobre el Rio Grande de Jujuy (Argentina)
** Pucará de Turi, a Calama (Xile)
** Pucará de Lasana, en San Pedro de Atacama (Xile)
# Zífid de Perrin

El zífid de Perrin (Mesoplodon perrini) és l'espècie de zífid descrita més recentment. Se la descobrí per primer cop al mig del 1975 davant la costa de Califòrnia i se'n trobaren quatre exemplars més abans del setembre del 1997. Inicialment se'ls identificà com una balena amb bec de Hector (M. hectori), tret del més recent, que fou considerat un zífid de Cuvier nounat. Després de la inclusió d'un d'aquests exemplars en una base de dades de seqüències d'ADNmt de zífids, resultà ser ben diferent de M. hectori. L'espècie fou descrita formalment el 2002 per Dalebout et al.; el seu nom és un homenatge al cetòleg William F. Perrin.

## Referències

* ↑ Dalebout, Merel L.; van Helden, Anton L.; van Waerebeek, K. & Baker, C. Scott (1998): Molecular genetic identification of southern hemisphere beaked whales (Cetacea: Ziphiidae). Molecular Ecology 7(6): 687-694. doi:10.1046/j.1365-294x.1998.00380.x Text complet en PDF
Espècies vivents de cetacis :
Regne Animalia  · Embrancament Chordata  · Classe Mammalia  · Infraclasse Eutheria  · Superordre Laurasiatheria  · (sense categoria) Artiodactyla  · (sense categoria) Whippomorpha :
Subordre Mysticeti :
Subordre Odontoceti (continua més avall) :
Subordre Odontoceti (contina més amunt) :
# Societat Agrària de Transformació (Santa Bàrbara)

L'edifici de la Societat Agrària de Transformació és una obra de Santa Bàrbara (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt d'edificis adossats degut a les necessitats de creixement de la societat agrària.
En primer terme hi ha un edifici de planta quadrada amb ràfec de rajola plana recolzat damunt de quatre bigues de ferro. La façana té la porta central, amb muntants de pedra en forma de carreus ben escairats i llinda dovellada amb carreus de pedra en forma d'arc rebaixat. Hi ha una finestra quadrada amb muntants i llinda de pedra a banda i banda. És un edifici d'una sola planta, a l'interior hi ha les oficines i les sales de premsat i magatzem d'olives. A la part dreta hi ha l'accés, per una petita rampa corba feta amb reble i asfaltada, a la nau rectangular coberta a doble vessant on es troben les instal·lacions del vi.
Al darrere d'aquests edificis hi ha tres naus de tipus industrial que formen part de les instal·lacions annexes de la societat.

## Història

L'any 1957, mentre era batlle Agustí Cid i Torta, i president de la Germandat de Llauradors i Ramaders Francesc Arasa Queral, es va formar el Grup sindical de Colonització núm. 1531, amb 80 socis i dues seccions (oli i vi). S'inaugurà el 4 de desembre de 1957, dia de la festa de la patrona de la vila, Santa Bàrbara. A principis dels anys 80, quan es va abolir els grups sindicals, es transformà en societat agrària.
Hi havia antecedents d'organitzacions d'aquest tipis a la vila: el sindicat Agrícola, del 1913, promogut per Mossèn Millan, i el de l'any 1937, promogut per grups esquerrans que van habilitar l'església parroquial com a seu.
L'any 1965 es va formar la Cooperativa Agrícola de Sant Gregori.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Societat Agrària de Transformació». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Societat Agrària de Transformació». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Societat Cooperativa de les Farmàcies Populars

La Societat Cooperativa de les Farmàcies Populars va ser un projecte d'intercooperació per crear una xarxa de fàrmacies cooperatives impulsat per Joan Salas i Anton, director de la Revista Cooperativa Catalana. L'objectiu era obrir farmàcies per tota la ciutat de Barcelona per facilitar que la classe treballadora tingués accés a medicaments. El 1914 les farmàcies de la Societat abastien més de 84.000 afiliats.
El projecte s'inicià durant la primavera de 1906 quan Joan Salas i Anton va impulsar una campanya de recaptació de recursos econòmics entre els ambients cooperatius de l'època. 82 entitats i una trentena de persones individuals foren impulsores de la Societat Cooperatives de les Farmàcies Populars, participant-hi totes elles amb títols de subscripció. Cooperatives com La Flor de Maig, l'Econòmica, i l'Artesana (totes elles a Sant Martí de Provençals) van ser membres de la Societat.
La primera sucursal en obrir va ser la del carrer Arc de Sant Cristòfol 11, prop del Mercat de Santa Caterina, ja el 1907. Es van arribar a obrir sucursals a Ciutat Vella, Sants, Poblenou, Sant Andreu del Palomar, Sabadell i Mataró. La sucursal original va traslladar-se al carrer d'Escudellers Blancs (darrera de la Plaça Reial), mentre que l'andreuenca va anar a Horta. Preveient una expansió en el nombre de comerços, el 1912 es va obrir un dipòsit central. L'any 1914, la institució comptava amb 84.000 socis i va iniciar el procés per a la seva formalització administrativa.
El Col·legi de Farmacèutics va fer-ne boicot i va orquestrar una campanya de descrèdit que va forçar el tancament d'algunes de les sucursals. El govern, pressionat per la patronal farmacèutica, no va reconèixer mai la Societat Cooperativa de Farmàcies Populars de manera oficial ni legal ja que la rebaixa de preus en els medicaments que oferia als seus associats implicava el trencament del monopoli de la patronal del sector. Aquest boicot va aconseguir que el govern decretés que la cooperativa ja no donés servei a la ciutadania, només a entitats benèfiques
Aquest context advers propicià que, a finals de 1928, una comissió liquidadora finalitzés l’activitat de l’entitat.

## Referències

* 1 2 3 Dalmau i Torvà, Marc. Un barri fet a cops de cooperació. El cooperativisme obrer al Poblenou (en català). Barcelona: La Ciutat Invisible Edicions, Març de 2015, p. 69. ISBN 978-84-938332-6-8. Arxivat 2023-07-01 a Wayback Machine.
* ↑ «Cooperatives/BCN 1842-1939» ( PDF). Guies d'Història Urbana del MUHBA. Museu d'Història de Barcelona, núm. 13, 2012, pàg. 1. Arxivat de l'original el 2023-07-01. ISSN: 2014-8879 [Consulta: 1r juliol 2023].
* ↑ Faura i Ventosa, Ignasi «El cas de les farmàcies populars, cooperatives i mutuals a la Catalunya de principis del segle xx» (issuu). Cooperació Catalana. Fundació Roca i Galès, núm. 353, 4-2012, pàg. 19-21. Arxivat de l'original el 2023-07-01. ISSN: 1133-8415 [Consulta: 1r juliol 2023].
# Sol major

Sol major (també Sol M en la notació europea i G en la notació americana) és la tonalitat que té l'escala major a partir de la nota sol. Així, la seva escala està constituïda per les notes sol, la, si, do, re, mi i fa. La seva armadura té un sostingut (fa). El seu relatiu menor és la tonalitat de mi menor, i la tonalitat homònima és sol menor.
En la música de Johann Sebastian Bach, "sol major és sovint una tonalitat de ritmes encadenats en compàs 6/8" d'acord amb Alfred Einstein, i en l'era barroca, sol major va ser considerada la "tonalitat de la benedicció." És utilitzada en sinestèsia per representar el color taronja.
De les 555 sonates per a teclat de Scarlatti, 69 estan en sol major, i 12 de les 104 simfonies de Haydn també. Beethoven, d'altra banda, va usar molt poc sol major; la seva única obra orquestral important en aquesta tonalitat és el seu Concert per a piano núm. 4.
Per a les obres orquestrals en sol major, les dues timbales habitualment són afinades en sol i re, a una distància d'una quinta, en lloc d'una quarta com passa sovint en altres tonalitats.

## Obres clàssiques famoses en sol major

* Eine kleine Nachtmusik - Wolfgang Amadeus Mozart
* Concert de Brandenburg núm. 3 i 4, Variacions Goldberg - Johann Sebastian Bach
* Simfonia "Sorpresa" - Franz Joseph Haydn
* Fantasia sobre un tema de Thomas Tallis - Ralph Vaughan Williams
* Concert per a piano núm. 4 - Ludwig Van Beethoven
* Concert per a piano núm. 2 de Piotr Ilich Txaikovski
* Concert per a piano en sol (Ravel) de Maurice Ravel

## Cançons pop conegudes en sol major

* American Pie - Don McLean
* Baby I Love Your Way - Peter Frampton
* Me Enamora - Juanes
* Quiero Ser - Amaia Montero
* (Sittin' On) The Dock of the Bay - Otis Redding
* Georgia on My Mind - Ray Charles
* All You Need Is Love - The Beatles
* Helter Skelter - The Beatles
* Good Riddance (Time Of Your Life) - Green Day
* Trouble - Coldplay
* Stand By Me - Oasis
* I'm A Believer -The Monkees
* Live and Let Die -Paul McCartney & Wings
* Louisiana 1927 -Randy Newman
* Lucy in the Sky with Diamonds - The Beatles (en el cor - també en La mayor i Si bemoll mayor)
* Live Forever - Oasis
* Grace Kelly - Mika
* I gotta find you - Jonas Brothers
* Welcome to the Black Parade - My Chemical Romance
# Solella de la Closella

La Solella de la Closella és una solana del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès. Pertany a l'enclavament de la Vall de Marfà.
Està situada a l'extrem sud-occidental de la Vall de Marfà, al nord de la masia de la Closella. És en el vessant de migdia de l'extrem occidental del Serrat dels Llamps, a ponent del Restoble de la Closella.
Pel seu extrem meridional discorre el Camí de la Closella.

## Etimologia

Molts dels topònims catalans són moderns i de caràcter clarament descriptiu; en aquest cas, es tracta de la solana situada al nord-est, i en terres seves, de la masia de la Closella.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Solella de la Closella en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya