OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Leopoldina d'Àustria (reina de Portugal)

Maria Leopoldina d'Àustria (Viena, 22 de gener de 1797 - Rio de Janeiro, 11 de desembre de 1826) va ser arxiduquessa d'Àustria i emperadriu consort del Brasil (1822-1826) i reina consort de Portugal (1826) pel seu matrimoni amb Pere I del Brasil i IV de Portugal.

## Primers anys

Va néixer a Viena el 22 de gener de 1797, filla de l'emperador Francesc II i la seva segona esposa, Maria Teresa de Borbó-Dues Sicílies. Fou germana de l'emperador Ferran I d'Àustria i de l'arxiduquessa Maria Lluïsa d'Àustria, esposa de Napoleó Bonaparte.
Va ser una persona ben educada, amb interès en la història natural. Va dedicar el seu temps a l'estudi i manteniment d'una menagerie d'animals exòtics.

## Matrimoni

El 1817 el rei Joan VI de Portugal va sol·licitar el casament de l'arxiduquessa amb el seu fill, el futur Pere IV. Representat pel marquès de Marialva, l'ambaixada que va arribar a Viena, va ser una de les més sumptuoses presentades a la cort austríaca. La boda es va celebrar per poders el 23 de maig de 1817. Després, Leopoldina va viatjar fins al Brasil i es va casar de presència a Rio de Janeiro el 6 de novembre de 1817.
D'aquesta unió nasqueren:
* Maria de la Glòria (1819 - 1853), reina de Portugal.
* Miquel (1820)
* Joan (1821 - 1822)
* Genera (1822 - 1901)
* Paula (1823 - 1833)
* Maria Francesca (1824 - 1898)
* Pere (1825 - 1891), emperador del Brasil.
Es casà amb el príncep del Brasil Pere d'Alcàntara, i futur rei, al Brasil per l'exili que les Guerres napoleòniques els havia provocat. El seu interés en ciències naturals va provocar que dugués a la cort brasilera diversos biòlegs i investigadors.
Quan el rei Joan VI de Portugal retornà a Lisboa el 1821, l'infant i príncep Pere d'Alcàntara va romandre al Brasil juntament amb la seva esposa i fills. El 1822 Pere va proclamar la independència i fou coronat emperador del Brasil, com a Pere I del Brasil. A la mort del rei Joan VI, el 10 de març de 1826 Pere va heretar el tron portugués, amb el nom de Pere IV de Portugal, però tan sols ho va ser durant dos mesos, ja que abdicà ràpidament en favor de la seva filla gran.

## Mort

Maria Leopoldina morí de part l'11 de desembre de 1826, al Palau Reial de Boa Vista a Rio de Janeiro.

## Referències

* 1 2 «D. Maria Leopoldina» (en portuguès). Diccionario histórico, corográfico, heráldico, biográfico, bibliográfico, numismático y artístico. João Romano Torres - Manuel Amaral, 1904-1915/2000-2015. [Consulta: 16 juny 2021].
* 1 2 Newitt, Malyn. The Braganzas: The Rise and Fall of the Ruling Dynasties of Portugal and Brasil, 1640-1910 (en anglès). Londres: Reaktion Books, 2009, p. 54-55.
* ↑ Fluvià i Escorsa, Armand de «Genealogía de las casas soberanas». Hidalguía, any IX, núm. 48, 1961, pàg. 275-276.
# Marian Arkwright

Marian Ursula Arkwright (Norwich, Norfolk, 25 de gener de 1863 - Highelere, 23 de març de 1922) fou una compositora anglesa, directora d'orquestra, professora de música, musicòloga, contrabaixista i violista.
Llicenciada en Música per la Universitat de Durham el 1895, s'hi doctorà el 1913. Va treballar com a música d'orquestra i compositora i va dirigir orquestres com la Newbury Amateur Orchestral Society. Va exercir com a secretària de la English Ladies' Orchestral Union.

## Obra

Va publicar tres volums de duets de violí i piano i dues peces de concert per a viola i piano. Es va interessar per la música popular i la seva simfonia japonesa contenia aires que ella mateixa havia anotat.
Arkwright es va destacar per les combinacions d'instruments inusuals:
* Quintet per a piano, oboè, clarinet, trompa i fagot
* Trio per a piano, oboè i trompa
* Trio per a piano, oboè i viola
* Scherzo i variacions per a piano, clarinet i fagot
* Sobris per a piano, oboè i viola
Deixà nombroses obres per a orquestra, com
* Simfonia en la menor 'The Japanese'
* Winds of the World, suite simfònica 1913
* Concert Overture de 1913 'A Blackbird's Matins'
* Variacions sobre un aire de Handel
* Suite per a corda 'Melbourne' (also for added wind) 1907
* Easy March pub. by Cary & Co.
A més publicà una Missa de Rèquiem (1915), una balada per a veus de dona titulada The Dragon of Wantley i diversos quaderns de Cançons. Algunes grans composicions corals restaren inèdites.

## Referències

* 1 2 Lucy Broadwood, "Obituary Marian Ursula Arkwright", Journal of the Folk-Song-Society. Vol. 7, Nr. 26, December 1922, p. 27
* ↑ «Marian Arkwright, Bluebell Kean, Margaret Meredith and Ethel Barns: Chamber Works». Originally published in The Music Student Chamber music supplement July 1914 pp.97-8. [Consulta: 10 octubre 2010].
* ↑ «Marian Arkwright 1863-1922». Unsung Composers. [Consulta: 9 febrer 2022].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. I, pàg. 882 (ISBN 84-239-4571-5)
# Marian Pons Tàrrech

Marian (o Marià) Pons Tàrrech (Reus, 24 de març de 1811 - Barcelona, 4 d'abril de 1884) fou un advocat català.

## Biografia

Va néixer a Reus, fill de Marià Pons i de Mariana Tàrrech Capestany, natural de Sevilla. Després d'estudiar batxillerat a Reus marxà a Barcelona on estudià Dret. Va ser un dels cinc síndics de l'Ajuntament de Barcelona la tardor de 1839 i regidor el 1840, i en va ser després secretari durant el període 1841-1843. Milità en el Partit Progressista i va ser amic personal del general Joan Prim. Quan aquest va ser detingut per Narváez, Marià Pons va sortir en la seva defensa, cosa que li comportà l'empresonament a Barcelona. Amic també de Laureà Figuerola, aquest li demanà articles pel diari La Discusión, de Madrid, un dels portaveus del Partit Republicà Democràtic Federal
Es va casar amb Concepció Montells, morta abans que ell. Van ser els pares de Frederic Pons i Montells (1838-1902), polític, jurista, periodista i escriptor.
Pons va morir a Barcelona als 75 anys, segons el registre de defuncions de l'Ajuntament de Barcelona.

## Referències

* 1 2 Registre de Defuncions de l'Ajuntament de Barcelona, any 1884. número de registre 2619.
* ↑ «Federico Pons y Montells» (en castellà). Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 29 desembre 2019].
* ↑ Eliseu Toscas i Santamans; Ferran Ayala i Domènech «Estado liberal y poder local en España. el papel de las incompatibilidades entre "empleos públicos en la configuración del moderno secretario municipal». Scripta Nova, Vol. VII, núm. 154, 1-XII-2003, pàg. 6.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 527.
# Marianne Pirker

Marianne Pirker (27 de gener de 1717 - Eschenau, Heilbronn, 10 de novembre de 1783) fou una cantatriu alemanya.
Va recórrer els teatres i les corts d'Itàlia, Londres, Hamburg, Copenhaguen, etc. Del 1736 al 1741 va residir a Graz. El 1740 Marianne Pirker va fer una aparició com a convidada amb Angelo Mingotti a Hamburg, mentre que el 1741 va cantar amb Pietro Mingotti a Bratislava a les celebracions de la coronació de Maria Teresa com a reina d'Hongria. Del 1744 al 1747 va cantar a Itàlia. El 1747 ella i el seu marit, el violinista austríac Joseph Franz Pirker, van ser nomenats primers violinistes i directors de la cort de Londres. Christoph Willibald Gluck va portar la parella a la cort reial de Copenhaguen l'any 1748 en companyia dels germans Mingotti, on Pirker va conèixer el duc de Württemberg, Carles Eugeni, que la va convidar a una audició a la seva cort. El 1750 va rebre un compromís permanent de Carles Eugeni com a primera solista de l'òpera de nova creació a la Neues Lusthaus de Stuttgart, mentre que el seu marit va ser contractat com a mestre de capella dos anys més tard.
En aquest temps, Marianne Pirker s'havia convertit en íntima confident de l'esposa de Carl Eugen, la duquessa de Wurtemberg, Isabel Frederica. El 1756 fou empresonada per haver romàs fidel a la seva amiga, la qual acabava de separar-se del seu espòs, Carles Eugeni mentre Marianne Pirker havia fet declaracions oficials sobre la infidelitat del duc. Recobrada la llibertat, després de vuit anys empresonada, havent perdut bona part de la seva salut i pràcticament tota la seva veu de cantant, es dedicà a l'ensenyança del cant a Heilbronn.

## Referències

* ↑ Bigler-Marschall, Ingrid; Kosch, Wilhelm. Pallenberg - Singer (en alemany). Walter de Gruyter GmbH & Co KG, 2015-07-24. ISBN 978-3-11-043676-1.
* 1 2 3 Seedorf, Thomas. «Pirker, Marianne». MGG Online, 2005. [Consulta: desembre 2021].
* ↑ Keppler, Utta. Marianne Pirker, die Sangerin am Hofe Carl Eugens. Egmont Saga, 2017. ISBN 978871708576.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 44. pàg. 1369, ISBN 84-239-4544-8
# Marie-Désiré Beaulieu

Marie-Désiré Martin-Beaulieu (París, 11 d'abril de 1791 - Niort, 21 de desembre de 1863) fou un compositor francès. El seu nom es pot trobar escrit també com ara Marie-Désiré-Martin Beaulieu.
El seu nom de naixement fou Marie-DésiréMartin, però va adoptar el cognom Beaulieu (traduïble com a Bell-lloc), provinent d'una masia familiar comprada pel seu avi en 1761, passant aleshores a ser Marie-Désiré Martin-Beaulieu o Marie-Désiré Beaulieu.
Va rebre classes de Rodolphe Kreutzer, Benicourt i Étienne Nicolas Méhul. El 1810 amb només dinou anys guanyà el cobdiciat Prix de Rome. El 1835 s'establí a Niort i fundà l'Associació Filharmònica de l'Oestla qual contribuí molt a desenvolupar l'afició musical en aquella regió. A París fundà la Societat de cant clàssic, a la que llegà a la seva mort, 100.000 francs. Llavors ja es dedicà de ple a la composició, sent una de les seves moltes obres el famós Rèquiem que va escriure amb motiu de la mort de Méhul el 1819
A més dels llibres Mémoire sur ce qui reste de la musique de l'ancienne Grèce dans les premiers chants de l'Eglise (Niort, 1852) i Du rythme (París, 1852), va compondre les òperes Ninette à la cour, Anacréon i Philadelphie, i gran nombre d'oratoris, motets, cantates, cors, melodies i una missa.

## Referències

* ↑ Désiré Beaulieu a la Biblioteca Nacional de França
* ↑ «Désiré Beaulieu». [Consulta: 11 abril 2019].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1364 (ISBN 84-239-4507-3)
# Marie Anne Lureau

Marie Anne Lureau (Montreuil (Sena Saint-Denis), 1860 - París, 1923) fou una soprano francesa, casada amb el també cantant d'òpera (tenor) Léon Escalais.
Deixebla de Crosti i Obin en el Conservatori de París, on feu amb molta brillantor els estudis, el 1881 aconseguí un segon premi de cant i un primer d'òpera. Contractada el 1882 per l'Òpera de París, debuta en el paper de Margarida de Les Huguenots. La seva bella veu de soprano unida a l'agilitat de vocalització li asseguraren un èxit complet, principalment en les parts de tiple lleugera. Casada el 1884 amb Léon Escalais, seguí el seu marit en els viatges artístics i es retiraren conjuntament de l'escena el 1896 per a dedicar-se a l'ensenyança del cant.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 594 (ISBN 84-239-4520-0)

## Referències

* ↑ «Fitxa de Maria Escalaïs-Lureau, al web data.bnf.fr» (en francès). [Consulta: 1r octubre 2015].
# Marie Roze

Marie Roze (París, 2 de març, 1846 - 2 de juny de 1926) fou una soprano francesa.
Fou deixebla de Mocker en el Conservatori de París, aconseguint el primer premi en les classes de cant i òpera còmica el 1865. Feu la seva presentació en públic, amb gran èxit, l'agost del mateix any. Després de continuar algun temps els seus estudis sota la direcció de Wartel, debutà en l'Òpera el gener de 1870 amb el rol de Margarida en el Faust.
A partir d'aquesta data restà consagrada a seva reputació com a soprano lírica. Actuà amb èxit ininterromput en els principals teatres d'Europa i Amèrica. El 1890 es retirà de la vida artística activa establint-se a París com a professora de cant.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 463 (ISBN 84-239-4579-0)
# Marie Wieck

Marie Wieck (Leipzig, 1 d'agost de 1832 - Dresden, 22 de novembre de 1916) fou una cantant, compositora i pianista alemanya.
Filla del pedagog musical Friedrich Wieck i de Clementina Fechner, la seva segona dona. I germana de Clara Schumann. Als onze anys, cantava amb la seva germana, aleshores anomenada Clara Wieck, en els concerts que aquesta oferia a Dresden. Després continuà cantant en les principals ciutats, fins que es dedicà a les anomenades Schumann-Abende (tardes de Schumann) a Dresden, Praga i Estocolm.
Marie Wieck cantà en diverses corts, i el 1860 fou nomenada virtuosa de cambra de la casa principesca de Hohenzollern. Aconseguí la medalla d'or dels prínceps de Sigmaringen. A Londres cantà duets de Robert Schumann, amb Joseph Joachim. L'11 de febrer de 1906 prengué part en el gran concert fet a Jena en commemoració del jubileu de Mozart.

## Referències

* 1 2 3 «A pianist in the shadow of Clara Schumann?». Schumann Portal. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ Weiermüller-Backes, Isolde. «Klassika: Marie Wieck (1832-1916): Lebenslauf» (en ge). Klassika. Die deutschsprachigen Klasikseiten. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ Tartz, Ute. «Frauen, Frauenpersönlichkeiten». Universität Leipzig, 01-10-2012. [Consulta: 2 octubre 2021].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 207 ISBN 84-239-4570-7
# Marietta Marcolini

Marietta Marcolini (Florència, Toscana, 1780 - 1815) fou una contralt italiana.
De 1805 a 1820 treballà en els principals teatres d'Europa, i aconseguí una sèrie de sorollosos triomfs. Alguns autors van compondre òperes especialment per a ella, per exemple, Gioachino Rossini.

## Obra seleccionada

Va destacar en:
* Ernestina a L'equivoco stravagante (Bolonya 1811)
* Ciro a Ciro in Babilonia (Ferrara 1812)
* Clarice a La pietra del paragone (Milà 1812)
* Isabella a L'italiana in Algeri (Venècia 1813)
* Sigismondo a Sigismondo (Venècia 1814)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1368 (ISBN 84-239-4532-4)
# Marin Sorescu

Marin Sorescu (Bulzești, 29 de febrer de 1936 - Bucarest, 8 de desembre de 1996) fou un poeta, dramaturg i escriptor romanès. És considerat un dels autors romanesos més coneguts del segle xx.

## Vida

Marin Sorescu va néixer i créixer en una família de camperols d'un poble de la província de Dolj, Oltènia. Després dels estudis primaris al poble, feu l'ensenyament secundari a Craiova. El 1960 va finalitzar els estudis de filologia a la Universitat Alexandru Ioan Cuza de Iași.
Després dels estudis exercí de crític literari en diverses revistes abans de començar a escriure ell mateix. El 1964 va publicar la seva primera obra "Singur printre poeți" (Sol entre poetes), que el donà a conèixer.
Fins a la seva mort publicà nombrosos llibres, traduïts a més de 20 idiomes; principalment publicà poesia, però també obres de teatre i assaig. Fou membre de l'Acadèmia Romanesa (1992)
De 1993 a 1995 fou Ministre de Cultura de Romania en el gabinet de Nicolae Văcăroiu.
Morí el 1996 a Bucarest d'un infart a causa d'una malaltia hepàtica.

## Premis

* Premi de l'Acadèmia Romanesa (1968,1977)
* Medalla d'or de poesia "Napoli ospite", Itàlia (1970)
* Premi de l'Acadèmia romanesa per obres teatrals (1970)
* Premi de poesia "Fernado Riello", Espanya (1983)
* Premi Herder, Àustria (1991)
* Premi de la unió d'autors romanesos

## Traduccions al català

* Traducció de set poesies de Marin Sorescu, in: Funàmbula. Revista interdisciplinària núm. 2 1999 (trad. de Virgil Ani, Joan Fontana, Joan-Maria Jaime i Àlex Pérez).
* Per entre els dies: antologia poètica, trad. de Corina Oproae i Xavier Montoliu Pauli, pròleg de Francesc Parcerisas, Palma, Lleonard Muntaner, 2013

## Enllaços externs

* «Marin Sorescu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa a Poetry Foundation, en anglès
* Biografia, en romanès
# Mario Monreal

Mario Monreal (Sagunt, València; 8 de gener de 1938 - Guadassuar, 2 de febrer de 2010) va ser un pianista valencià. És nomenat fill predilecte de la Ciutat de Sagunt el 29 de juny de 2011.

## Trajectòria

És considerat un dels pianistes valencians més importants, al costat de José Iturbi.
Va començar els seus estudis de piano a les ordres del seu pare i després d'ampliar la seua preparació als conservatoris de València i Madrid, es va traslladar a Múnic, on de 1955 a 1962 va estudiar en la Musikhochschule (on va aconseguir el summa cum laude en Virtuosisme) i a Salzburg. Com a solista va debutar a Alemanya amb l'Orquestra Simfònica de Berlín interpretant el segon concert de Brahms.
Va ser expert en cicles complets de compositors com Beethoven, Chopin, Rakhmàninov, Brahms, Txaikovski, Prokófiev, Liszt, Albéniz, Falla i Mozart, encara que també s'exercia amb la música contemporània.
El seu virtuosisme el va passejar per països com l'Argentina, Holanda, Anglaterra, Sud-àfrica, Polònia, el Brasil, la Xina o Austràlia, rebent múltiples premis com el Premi Múnic 1962, Premi Jaén 1963, o en 1966 el Premi Música en Compostel·la.
És autor de nombrosos mètodes d'estudi de piano, que va publicar en Rivera Editores. Va morir a setanta-dos anys envoltat d'una activitat inusitada.
La ciutat de Sagunt va inaugurar el 2013 un centre cultural amb el nom del compositor.

## Referències

* ↑ «Sicania (1958-1959)». [Consulta: 12 febrer 2010].
* ↑ «lasprovincias.es». Arxivat de l'original el 4 de marzo de 2016. [Consulta: 8 febrer 2010].
* ↑ «Biografía». [Consulta: 10 febrer 2010].
* ↑ «abc.es». [Consulta: 7 febrer 2010].
* ↑ «morvedre.info». Arxivat de l'original el 7 de marzo de 2016. [Consulta: 12 abril 2010].

## Enllaços externs

* «Obituario en El País». [Consulta: 7 febrer 2010].
* «Obituario en Heraldo.es». [Consulta: 10 febrer 2010].
* Mario Monreal: emissió del 23 de març del 2010 del programa de Ràdio Clàssica Músiques d'Espanya.
# Marià Casadevall i Pararols

Marià Casadevall i Pararols (Banyoles, 25 de desembre de 1941 – Girona, 18 de setembre de 2003) fou un treballador social català, director del Centre d'Acolliment i Serveis Socials La Sopa de Girona del 1995 fins a la seva prematura mort el 2003.

## Biografia

L'any 1951 va entrar al Seminari de Girona per iniciar els seus estudis eclesiàstics, estudis que va completar durant el curs 1963-64 a la Universitat Gregoriana de Roma. El 1965 va ser ordenat sacerdot, exercint en diferents parròquies (Pineda de Mar, Blanes i Vista Alegre de Girona) fins al 1972 quan va abandonar el sacerdoci.
A partir del 1980 inicia la seva tasca professional en l'àmbit de l'acció social primer com a educador al Centre Joan Riu i aquell mateix any com a educador de carrer als barris de Vilaroja i Font de la Pólvora de Girona. Paral·lelament va iniciar els seus estudis a l'Escola Superior d'Assistents Socials de Barcelona, on va obtenir la diplomatura en treball social el 1983. Va formar part, en 1986, del grup fundador de l'Escola d'Educadors Especialitzats de Girona. Entre el 1987 i el 1993 va desenvolupar les tasques d'assistent social i responsable de l'Equip d'Atenció Primària del barri de Taialà de Girona.
El 1995 va assumir la direcció del Centre d'Acolliment i Serveis Socials La Sopa, càrrec que va ocupar fins a la seva mort el 2003. Fou membre del consell de redacció de la Revista de Treball Social que edita el Col·legi Oficial de Treball Social de Catalunya. Va formar part de l'Escola d'Educadors Especialitzats de Girona des de la seva fundació el 1986 fins a la seva clausura el 1994.
DIXIT Centre de Documentació de Serveis Socials va incorporar el nom de Marià Casadevall a la seu de la ciutat de Girona, inaugurada el 26 de novembre de 2009.
Va morir prematurament el 18 de setembre de 2003, per una malaltia sense cura anomenada creutzfeldt-jacob.

## Referències

* 1 2 3 ARAGÓ, Narcís-Jordi; JIMÉNEZ, Àngel; BARBERO, Josep Manuel; FORT, Neus; JULIÀ, Antoni; CARMANIU, Salvador i FÀBREGA, Laura “Marià Casadevall, educador i treballador social”. Revista de Girona, núm. 222, 2004, pàg. 43-48. [Consulta: 21 abril 2017]
* ↑ Sánchez-Valverde, Carlos; Vallés, Josep «Escuela de Educadores Especializados de Girona, 1986-1994». RES, Revista de Educación Social, núm. 23, 2016, pàg. 336-345.

## Enllaços externs

* Centre d'Acolliment i Serveis Socials “La Sopa” Arxivat 2017-04-26 a Wayback Machine.
* Col·legi Oficial de Treball Social de Catalunya
* Fundació Campus Arnau d'Escala. DIXIT Girona Centre de Documentació de Serveis Socials Marià Casadevall Arxivat 2017-04-28 a Wayback Machine.
# Maropa

El maropa, també conegut com a reyesano, és la llengua nadiua de la regió de Reyes i Santa Rosa, a la província de José Ballivián, a Beni, Bolívia (Guillaume, 2012).
Des de la promulgació del decret suprem núm. 25894 l'11 de setembre de 2000 el reyesano és una de les llengües indígenes oficials de Bolívia. Va ser inclòs en la Constitució Política promulgada el 7 de febrer de 2009 (sota la denominació de maropa).
El maropa és una llengua moribunda que compta tan sols amb una dotzena de parlants, tots majors de 60 anys. Aquesta llengua és usada molt esporàdicament i en contextos molt restringits (Guillaume, 2012; Crevels i Muysken, 2009). Guillaume (2012) assenyala que fins fa poc tant el grup ètnic com la llengua maropa eren desconeguts per al món exterior. Gràcies als treballs de recuperació i revitalització del maropa, especialment els realitzats pel professor Jesús Càceres Raldes, docent de la Universitat de Reyes, es coneix més d'aquesta llengua i se n'han desenvolupat nous projectes per formalitzar-ne el ensenyament.
El maropa pertany a la família tacana, com l'araona, el cavineña, l'ese ejja i el tacana (Key 1968; Girard 1971; Key et al. 1992). Dins de la família tacana, Girard (1971:41-48) proposa classificar el maropa dins el tronc "takanik", juntament amb l'araona i el tacana.

## Bibliografia

* Crevels, Mily y Muysken, Pieter (2009). Lenguas de Bolivia: presentación y antecedentes. En: Mily Crevels y Pieter Muysken (eds.) Lenguas de Bolivia, tomo I Ámbito andino, 13-26. La Paz: Plural editores.
* Girard, Víctor (1971). Proto-Takanan Phonology [University of California Publications in Linguistics, 70]. Berkeley/Los Ángeles: University of California Press.
* Guillaume, Antoine (2012). Maropa (reyesano). En: Mily Crevels y Pieter Muysken (eds.) Lenguas de Bolivia, tomo II Amazonía, 191-229. La Paz: Plural editores. (en premsa)

## Referències

* ↑ Bolivia: Decreto Supremo Nº 25894, 11 de septiembre de 2000
* ↑ Constitución Política de Bolivia
# Districte de Rodés

El Districte de Rodés és una divisió administrativa francesa del departament de l'Avairon, a la regió d'Occitània. El seu cap és Rodés (Avairon), que també és el cap del departament. Té 23 cantons i 139 municipis.

## Composició

* Cantó de La Barraca de Fraisse-Sauvatèrra
* Cantó de Boason
* Cantó de Cassanhas de Begonhés
* Cantó de Concas
* Cantó d'Entraigas
* Cantó d'Espaliu
* Cantó d'Estanh
* Cantó de Salvetat-Peyralès
* Cantó de La Guiòla
* Cantó de Laissac
* Cantó de Marcillac-Vallon
* Cantó de Mur-de-Barrez
* Cantó de Naucelle
* Cantó de Pont-de-Salars
* Cantó de Réquista
* Cantó de Rignac
* Cantó de Rodés-Est
* Cantó de Rodés-Nord
* Cantó de Rodés-Oest
* Cantó de Saint-Amans-des-Cots
* Cantó de Saint-Chély-d'Aubrac
* Cantó de Saint-Geniez-d'Olt
* Cantó de Sainte-Geneviève-sur-Argence.

## Vegeu també

* Llista de monuments del districte de Rodés
# Districte d'Hathras

El districte d'Hathras (creat el 1997 com Districte de Mahamaya Nagar) és una divisió administrativa de l'estat d'Uttar Pradesh a l'Índia amb capital a Hathras. Forma part de la divisió d'Aligarh. El districte té una superfície de 1800,10 km² i una població d'1.336.031 habitants (cens del 2001). El seu nom original fou agafat de Mahamaya la mare de Buda
El districte es va crear amb el nom de Mahamaya Nagar el 3 de maig de 1997 amb territoris segregats del districte d'Aligarh, el districte de Mathura i el districte d'Agra. El nom d'Hathar li fou donat tot seguit per ser el de la capital, sent els dos nom igualment vàlids.
Està dividit en quatre tehsils:
* Hathras
* Sadabad
* Sikandra Rao
* Sasni
I en set blocs (blocks) de desenvolupament: Sasni, Hathras, Mursan, Sadabad, Sehpau, Sikandra Rao i Hasayan.

## Vegeu també

* Sadabad.

## Referències

* ↑ Bhushan, Ranjit. «The Ambedkar Armada». Outlook, 02-07-1997.

## Enllaços externs

* Mahamaya Nagar district website