OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lo trobador català

Lo trobador català, titulat més endavant com El trobador català, i utilitzant de fet originalment la forma «trovador», és un llibre de lectura adreçat a infants amb poesies i proses escrit per Antoni Bori i Fontestà, publicat per primera vegada el 1892 i editat més de vint vegades.
Es tracta d'una de les obres cabdals i més importants d'Antoni Bori. El llibre és un recull de poemes i proses pensat com a llibre de lectura adreçat a l'escola primària. Té una voluntat moralitzant, hom afirma que intenta modelar l'infant inspirant l'amor i la fe en Catalunya, és a dir, tenia un component fortament catalanista, atès que Bori s'emmarca en el moviment de la Renaixença, d'inspiració romàntica i patriòtica, a més d'utilitzar recursos del folklore.
Publicat originalment el 1892, es va editar més de vint vegades, sent un dels llibres més reeditats a Catalunya. Va complir la funció amb que es va crear, atès que va ser pràcticament l'única lectura per a infants que existia en català, i va ser llegit pels alumnes d'educació primària tant de les escoles municipals com estatals d'arreu del territori català. Segons Jordi Monès, el llibre va suplir la manca d'escolarització en català i gràcies a l'obra molts nois i noies van aprendre a llegir-lo. Autors destacats com Carles Riba o Josep Maria Poblet van llegir-lo en la seva infància.
En la seva dinovena edició el text va ser adaptat a les normes ortogràfiques de l'Institut d'Estudis Catalans.

## Referències

* 1 2 3 4 «A honor d'Antoni Bori i Fontestà». Annals del Periodisme Català, núm. 9, 1934, pàg. 587.
* 1 2 3 «Antoni Bori i Fontestà». Espai Betúlia. Centre de la paraula i les lletres. [Consulta: 20 desembre 2022].
* 1 2 3 Guerra i Ribó, Gerard «Antoni Bori i Fontestà, un segle després de la seva mort (1861-1912)». Carrer dels Arbres, núm. 1, 2016, pàg. 36.
* 1 2 Monès i Pujol-Busquets, Jordi. «La introducció del català a les institucions educatives». A: Pedagogia, política i transformació social (1900-1917). L'educació en el context de la fundació de l'Institut d'Estudis Catalans. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2008, p. 83.
* ↑ Poesia visual catalana. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1999, p. 17.
* ↑ Medina, Jaume. Carles Riba (1893-1959). vol. 1. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1989, p. 14.
* ↑ Ferrer i Puig, Jaume. «Rafael Tasis i Josep Maria Poblet». A: Constel·lació tasiana: contextos i relacions. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2018, p. 129-130.
* ↑ Coll i Alentorn, Miquel «Els primers setanta-cinc anys de l'Institut d'Estudis Catalans». Institut d'Estudis Catalans en el 75è aniversari de la seva fundació i de la constel·lació gloriosa d'efemèrides coincidents. Nadala de la Fundació Jaume I, Any XV, 1981, pàg. 52.
# Lois-Xavier de Ricard

Lois-Xavier de Ricard (Fontenay-sous-Bois 1843 - Marsella 1911) fou un polític i escriptor occità. Fill d'un general bonapartista, es dedicà a la literatura i el 1863 fundà La revue du progrès on hi col·laboraren Paul Verlaine, Léon Gambetta i Raoul Rigault, futur procurador de la Commune, amb qui el 1866 fundarien la revista Le Parnasse contemporain. Posteriorment va escriure en Journal des Voyages i al 1870 es dedicaria al periodisme, on destacà pel seu republicanisme i anticlericalisme.
Va prendre part de la Comuna de París, raó per la qual fou exiliat el 1871. Més tard es va instal·lar a Montpeller, on es va fer amic del poeta occità August Fourès, ambdós emprengueren la lluita contra el felibritge conservador, en defensa d'un occitanisme republicà, anticlerical i socialista, el portaveu del qual fou La Lauseta (1877-79). El 1881 es presentà a les eleccions municipals de Montpellier amb el socialista Paul Brousse, però fou derrotat. El 1885 fundà el diari de tendència socialista Le Languedoc, El 1897 marxà a París a exercir el periodisme, però el 1906 tornà a Marsella, on va morir. Deixeble de Pierre-Joseph Proudhon, publicà Le Fédéralisme (1878). Ramon Casas li va dedicar un retrat, avui conservat al MNAC.

## Referències

* ↑ (Mendoza, 1995), núm. 180

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg exposició MNAC). ISBN 84-8043-009-5.
# Lola Mitjans Perelló

Lola Mitjans Perelló és una promotora cultural catalana, filla de l'arquitecte Francesc Mitjans i Miró.
Copromotora de la Fundación Museo de Arte Contemporáneo, de la qual n'és vicepresidenta. També és presidenta de l'Associació Amics dels Museus Dalí, presidenta d'Amics del Museu Barbier-Mueller d'Art Precolombí, presidenta emèrita d'Amics dels Museus de Catalunya, patrona i fundadora de la Fundació Centre del Vidre de Barcelona, membre de la junta de la Federación Española de Amigos de los Museos, membre del patronat de la Fundación ARCO i de la Junta d'Amigos de Arco, membre del consell de la Fundació Museu Olímpic de Lausana. És directora de la Col·lecció Testimoni, de la Fundació "la Caixa", formada entre 1987 i 2004, amb més de 2.200 obres d'artistes contemporanis. i membre del Consell Internacional del Museum of Modern Art (MOMA) de Nova York.
Lola Mitjans està casada amb Josep Vilarasau Salat.
El 2004 li fou atorgada la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ Francesc Mitjans, arquitecte del confort
* ↑ Rodríguez Acero, Mirta «La presencia de la mujer española en el mercado artístico: Historia y actualidad. III». Revista de Claseshistoria, Article núm. 9, 05-04-2009. ISSN: 1989-4988.
* ↑ Lola Mitjans a arteinformado
* ↑ «Qui som». Amics dels Museus de Catalunya. [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ «Junta Directiva» (en castellà). Federación Española de Amigos de los Museos. [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ Playá Maset, Josep. «La Obra Social La caixa celebra los 30 años de su arte» (en castellà). La Vanguardia, 16-10-2016. [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ «Los consejeros del Museo de Arte Moderno de Nueva York ven en Madrid los cuadros del legado de Joan Miró» (en castellà). El País [Madrid], 17-04-1986. ISSN: 1134-6582 [Consulta: 5 octubre 2022].
* ↑ Barcelona, JOSEP-MARIA URETA / «El hombre del 3-6-3» (en castellà). elperiodico, 14-12-2012.
* ↑ Creus de Sant Jordi, 2004
# Lophogobius cristulatus

Lophogobius cristulatus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1862. Remarks on the relations of the genera and other groups of Cuban fishes. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 14. 235-242.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Ginsburg, I., 1939. Twenty one new American gobies. Journal of the Washington Academy of Sciences v. 29 (núm. 2): 51-63.
* 1 2 3 «Lophogobius cristulatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Hoese, D.F., 1995. Gobiidae. Gobios, chanquetes y guasetas. p. 1129-1135. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Loricaria nickeriensis

Loricaria nickeriensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Isbrücker, I. J. H. 1979. Descriptions préliminaries de nouveaux taxa de la famille des Loricariidae, poissons-chats cuirassés néotropicaux, avec un catalogue critique de la sous-famille nominale (Pisces, Siluriformes). Rev. Fr. Aquariol. v. 5 (núm. 4) (1978): 86-117.
* Isbrücker, I. J. H. 1981: Revision of Loricaria Linnaeus, 1758 (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 31 (núm. 3): 51-96.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Loricaria parnahybae

Loricaria parnahybae és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes. Va ser descrit per Franz Steindachner el 1907.

## Morfologia

Els mascles poden assolir fins a 16 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica als rius costaners del nord-est del Brasil i la Guaiana Francesa.

## Referències

* ↑ Steindachner, Franz «Über zwei neue Arten von Süsswasserfischen aus dem Stromgebiete des Parnahyba». Anzeiger der Kaiserlichen Akademie der Wissenschaften, Mathematisch-Naturwissenschaftliche Classe, 44, 1907, pàg. 152–155.
* 1 2 Rachel C., Atanacio; et alii. «Loricaria parnahybae» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 7 abril 2023].

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Isbrücker, I. J. H. 1981: Revision of Loricaria Linnaeus, 175] (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 31 (núm. 3): 51-96.
# Loricaria tucumanensis

Loricaria tucumanensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Dulce.

## Referències

* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Isbrücker, I. J. H. 1979. Descriptions préliminaries de nouveaux taxa de la famille des Loricariidae, poissons-chats cuirassés néotropicaux, avec un catalogue critique de la sous-famille nominale (Pisces, Siluriformes). Rev. Fr. Aquariol. v. 5 (núm. 4) (1978): 86-117.
* Isbrücker, I. J. H. 1981: Revision of Loricaria Linnaeus, 1758 (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 31 (núm. 3): 51-96.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Loricariichthys ucayalensis

Loricariichthys ucayalensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 22 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Ucayali.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2 . 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. 1913. Fishes from the River Ucayali, Peru, collected by W. Mounsey. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 12 (núm. 69): 281-283.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Torre de Comunicacions de Montjuïc

La torre de comunicacions de Montjuïc, coneguda popularment com a torre Calatrava, és obra de l'arquitecte i enginyer valencià Santiago Calatrava, i va ser construïda entre 1989 i 1992 a l'Anella Olímpica de Montjuïc a Barcelona (Catalunya) amb motiu dels jocs Olímpics del 92. La promotora de la construcció de la torre va ser l'empresa Telefónica, i per això també ha estat denominada torre Telefónica.
Aquesta torre d'acer de 136 metres d'alçada té un disseny innovador respecte a la majoria de torres de comunicació, amb una forma estructural que no es basa en un tronc vertical sinó que té una silueta que recorda el cos d'un atleta ajupint-se per recollir una medalla. Té la base recoberta de trencadís en clara referència a una de les característiques constructives de Gaudí i el seu col·laborador Jujol.
La mateixa orientació de la torre fa que actuï com a rellotge de sol en projectar-se l'ombra de l'agulla central sobre la plaça d'Europa.
A més, presenta la novetat tècnica d'incloure una plataforma circular amb els plats de transmissió de dades.

## Vegeu també

* Arquitectura de Barcelona.

## Enllaços externs

* Lloc web d'en Santiago Calatrava.
* Vista de l'anella olímpica al Google Maps.
* Guia temàtica L'Anella Olímpica de Montjuïc - Biblioteca Oriol Bohigas (Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona)
# Theodor Wachtel

Theodor Wachtel (Hamburg, 1823 - Frankfurt del Main, 1893) fou un tenor alemany.
Dotat d'una de les veus més potents i extenses del seu gènere, des de molt jove es dedicà a l'escena lírica, on assolí gran fama, conquerint ràpidament una immensa fortuna. Actuà amb èxits ininterromputs en els principals teatres d'Europa i Amèrica, fins que l'edat i una desafortunada temptativa per a incorporar al seu repertori l'òpera Lohengrin, de Wagner, el feren abandonar definitivament l'escena.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1429 (ISBN 84-239-4569-3)
# Theodore Oesten

Theodore Oesten (Berlín, 31 de desembre de 1813 – 16 de març de 1870) fou un compositor, músic i mestre de música.
Estudià la composició en les classes de la Reial Acadèmia de Berlín; a més, va conèixer diversos instruments, destacant com a pianista. Se li deuen nombroses composicions per a piano, pertanyents a l'anomenada música de saló. El nombre de les que publicà passà de les 400, i algunes d'elles es feren molt populars, i cal citar d'elles, molts rondós, sonatines, la col·lecció Les delícies germàniques, Le Muguet, Rêves d'enfants, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 39, pàg. 764 (ISBN 84-239-4539-1)
# Theodorus Netscher

Theodorus Netscher (Bordeus, 1661 - Hulst, 1732) fou un pintor neerlandès del Barroc. Curiosament, tot i considerar-se'l neerlandès, va néixer i morí fora d'Holanda. Com el seu germà, Constantyn Netscher (1968-1722), fou deixeble del seu pare, Caspar Netscher (1639-1684) sense arribà mai a igualar-lo, no obstant adquirí, molt domini de l'art pictòric. Residí alguns anys a París, i allí gaudí fama d'excel·lent pintor de retrats. Tornat a Holanda, fixà la residència a la Haia, sent emprat pels principals personatges de la cort. Segons Descamps, el 1715 anà a Londres, com a tresorer del cos d'exèrcit que els "Estats generals" enviaven a Jordi III del Regne Unit, i trobà una excel·lent acollida en la cort, els quals principals personatges l'encarregaren els seus retrats. En els seus llenç de gran grandària emprà com a decoració flors, catifes i fruits, en el que hi va ser singularment destre.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 38, pàg. 304 ISBN 84-239-4538-3

## Enllaços externs

* http://www.artnet.com/artists/theodorus-netscher/past-auction-results
# Sant Andreu de Baltarga

Sant Andreu de Baltarga és una església romànica de la població de Baltarga, municipi de Bellver de Cerdanya.

## Història

La seva consagració la va portar a terme el bisbe d'Urgell Ingobert el 30 d'octubre de l'any 891, essent la seva possessió un domini disputat entre l'abadia de Cuixà i els comtes de Cerdanya. El dia de la consagració hi foren presents l'ardiaca Eufredari i altres clergues. L'església va ser dotada amb unes vinyes i amb un camp del comte Guifré I que marcava els límits d'un empriu.

## Edifici

L'original del segle xi, va tenir unes grans reformes que la van transformar durant el segle xviii.
La porta estreta de mig punt està orientada al migjorn i sense cap ornamentació, excepte una renglera de dentats. La nau és petita, d'aspecte pobre, amb volta de canó i amb dues capelles laterals. Destaquen els dos arcs faixons. L'absis, originàriament en hemicicle, actualment és recte, però pot contemplar-se el semicercle de l'absis per l'exterior. Enfront de la porta hi havia el baptisteri que contenia una pica heptagonal (segle xiii) de pedra calcària d'un metre d'alçada. Actualment es troba entrant a l'esquerra. Tanmateix entrant a l'esquerra, s'obre la porta que dona pas al campanar, el qual és quadrat, de dos pisos i piramidal. La sagristia, afegida posteriorment, es troba a l'esquerra de l'altar. L'absis està força restaurat i, juntament amb mitja església, toca l'era de la casa de pagès del costat.
Dins el primer tram de la nau, a l'absis i en els arcs preabsidials, estaven decorats amb pintures murals, a l'església, en l'arc toral es conserven alguns vestigis. Al Museu Diocesà d'Urgell, es poden veure una Verge en majestat, les figures de Caín i Abel i un Agnus Dei envoltat d'àngels. Al Museu Nacional d'Art de Catalunya, de Barcelona, es conserva el frontal de l'altar romànic.
* Frescos dels arcs preabsidials, conservats al Museu Diocesà d'Urgell
* Frontal d'altar conservat al MNAC

## Referències

* ↑ «Església de Sant Andreu de Baltarga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Vegeu també

* Art romànic de la Baixa Cerdanya

## Bibliografia

* Pladevall, Antoni (2001), Guies Catalunya Romànica: La Cerdanya, Barcelona, Pòrtic. ISBN84 7306-691-X

## Enllaços externs

* MNAC Frontal d'altar de Baltarga
# Thermarces cerberus

Thermarces cerberus és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 21,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 2.550-2.630 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rosenblatt R. H. & Cohen D. M., 1986. Fishes living in deepsea thermal vents in the tropical eastern Pacific, with descriptions of a new genus and two new species of eelpouts (Zoarcidae). Trans. San Diego Soc. Nat. Hist. v. 21 (núm. 4). 71-79.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Rosenblatt, R. H. & D. M. Cohen. 1986. Fishes living in deepsea thermal vents in the tropical eastern Pacific, with descriptions of a new genus and two new species of eelpouts (Zoarcidae). Trans. San Diego Soc. Nat. Hist. v. 21 (núm. 4): 71-79.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* ↑ Geistdoerfer, P. i L. Seuront, 1994. Redescription et étude de la biologie de Thermarces cerberus (Zoarcidae) des zones hydrothermales actives de la dorsale du Pacifique Oriental. P. 167-178.

## Bibliografia

* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB