OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pàtria Nova: periòdic nacionalista

Pàtria Nova: periòdic nacionalista va ser una publicació periòdica que va sortir a Reus el 1905 i el 1906. El primer número és de l'1 de gener de 1905 i el darrer conservat, el 56, de l'11 de juliol de 1906.
Fundat per Xavier Gambús, era de clara tendència republicana i catalanista. S'imprimia a Reus per Sanjuan Germans, amb un preu de subscripció d'1 pesseta el trimestre a Catalunya i de 5 francs per any a l'estranger. Tenia capçalera mixta i sortia cada deu dies, l'1, 11 i 21 de cada mes.
Pàtria Nova va publicar els textos més rupturistes i contundents de la premsa de l'època. Els redactors de la publicació van ser els primers que van fer un plantejament seriós dels Països Catalans, i al parlar de les diferents actituds de les terres de parla catalana, deien: "Catalunya es desvetlla, Mallorca canta, València plora". I de forma més contundent: "Al dir Catalunya no ens referim pas a la formada per quatre províncies de l'estat espanyol sinó a tota la Catalunya pròpiament dita, a l'antiga nacionalitat formada per una sèrie de pobles lligats per les costums, la llengua i la història". La seva ideologia és també antimilitarista i fa una crítica al sistema electoral per les "tupinades i conxorxes".
A més de Xavier Gambús, que estava vinculat amb el Grup modernista de Reus, hi van publicar membres d'aquesta colla, com ara Josep Aladern, Antoni Isern, Joan Puig i Ferreter, Miquel Ventura, Miquel Barberà i Plàcid Vidal. També hi col·laboraven catalanistes radicals, com Bernat Torroja, socialistes, com Josep Recasens i Mercadé i altres que després es decantarien cap al noucentisme, com Pere Barrufet o Domènec Freixa. El poeta Josep Anguera i Bassedas hi col·laborà amb articles ideològics i també els arquitectes Domènec Sugranyes i el seu germà Màrius Sugrañes.

## Localització

* Exemplars a la Biblioteca Central Xavier Amorós.
* Exemplars a la Biblioteca del Centre de Lectura de Reus.

## Referències

* ↑ Anguera i Bassedas, Josep «Impressió». Pàtria Nova, núm. 15, 21-II-1905, pàg. 46.
* ↑ Esteve, Anicet «Que'ns convé més?». Pàtria Nova, núm. 20, 11-VII-1905, pàg. 154.
* ↑ Anguera, Pere. L'ombra de l'estel blanc: estudis sobre el catalanisme polític. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1989, p. 119-122. ISBN 8478560300.
* ↑ «Pàtria Nova». catàleg Argus. [Consulta: 18 desembre 2016].
* ↑ «Pàtria Nova». Catàleg del Centre de Lectura. [Consulta: 18 desembre 2016].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Qianlabeo striatus

Qianlabeo striatus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,9 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Guizhou (la Xina).

## Referències

* 1 2 3 Zhang, E. & Y.-Y. Chen, 2004. Qianlabeo striatus, a new genus and species of Labeoninae from Guizhou Province, China (Teleostei: Cyprinidae). Hydrobiologia Núm. 527 (núm. 1): 25-33.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Vincenzo di Meglio

Vincenzo di Meglio (Nàpols, Campània, 9 d'abril de 1825 - 12 d'abril de 1883) fou un pianista i compositor italià del Romanticisme.
Estudià en el Conservatori de la seva ciutat natal i es dedicà especialment a l'ensenyança, component a més, les òperes Ermelinda i Giocrisse, l'oratori Tre ore di agonia, i gran nombre de peces instrumentals i vocals com Andante e allegro, Op.67, Lu passariello, Piano Trio, Op.140.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 210 (ISBN 84 239-4534-0)
# Napoleone Moriani

Napoleone Moriani (Florència, 10 de març de 1808 – 4 de març de 1878) fou tenor italià del Romanticisme.
Pertanyia a una distingida família i estudià Dret, ensems que cultivava la música per afició, fins que, seguint els consells dels seus amics, es dedicà al teatre des de 1833 i ben aviat fou un dels tenors favorits de tots els públics, però el 1847, a causa d'un tossuda afecció a la gola, es va veure obligat a retirar-se.
Havia cantat arreu d'Itàlia, Àustria, Anglaterra i el 1840 a Espanya junt amb les sopranos Carlotta Cattinari, Unger i el tenor Ronconi, tots tres recorregueren triomfalment arreu de la península, sent condecorat Moriani amb l'Orde d'Isabel la Catòlica.
Donizetti, Ricci, Mercadante i d'altres cèlebres compositors escriviren òperes per a Moriani.
A mitjans dels anys trenta va tenir una relació amb Giuseppina Strepponi (que més tard es casaria amb Verdi), de la qual nasqueren dos fills.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 1088 (ISBN 84 239-4536-7)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 588. (ISBN 84-239-4512-X)
# Trematomus tokarevi

Trematomus tokarevi és una espècie de peix pertanyent a la família dels nototènids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 22,4 cm de llargària màxima.
* Cos esvelt i de color marró canyella clar (verdós per damunt i més clar a la zona ventral).
* Presenta taques i línies de color marró grisenc.
* 4-6 espines i 35-37 radis tous a l'aleta dorsal i 32-33 radis tous a l'anal.
* 51-53 vèrtebres.

## Hàbitat

És un peix d'aigua marina i batidemersal, el qual viu entre 295 i 700 m de fondària i entre les latituds 60°S-70°S.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Antàrtic: l'Antàrtida, les illes Òrcades del Sud i les illes Shetland del Sud.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Boulenger G. A., 1902. Pisces. Report on the collections of natural history made in the Antarctic regions during the voyage of the "Southern Cross". Rep. "Southern Cross," Brit. Mus. (Nat. Hist.). Pt 5. 174-189.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Andriashev, A. P., 1978. Trematomus tokarevi, sp. n. -- a new species of the family Nototheniidae (Pisces, Nototheniidae) from deep waters near the Antarctic Continent. Voprosy Ikhtiol. v. 18 (núm. 4): 579-604.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Dewitt, H.H., P.C. Heemstra i O. Gon, 1990. Nototheniidae. P. 279-331. A: O. Gon i P.C. Heemstra (eds.). Fishes of the Southern Ocean. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* ↑ Miller, R.G., 1993. A history and atlas of the fishes of the Antarctic Ocean. Foresta Institute, Nevada.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Hureau, J.-C., 1985. Nototheniidae. P. 323-385. A: W. Fischer i J.C. Hureau (eds.). FAO species identification sheets for fishery purposes. Southern Ocean (Fishing areas 48, 58 and 88). Roma. Vol. 2:233-470.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Capella de la Mare de Déu de l'Ajuda

La Capella de la Mare de Déu de l'Ajuda és un edifici religiós situat al carrer de Sant Pere Més Baix, 18-20 de Barcelona, regentat pels frares Menors Caputxins des del 1884. La seva obertura a les necessitats del barri de Sant Pere fa que sigui un lloc de trobada per a diferents entitats, i per aquest motiu, el 2004 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona.

## Història i descripció

Té els seus orígens al segle xiv com una modesta capelleta amb la imatge de la Mare de Déu. El 1546 s'hi construí el primer santuari i el 1609 es fundà l'Arxiconfraria de la Mare de Déu de l'Ajuda.
El 1797, els obrers de la capella van presentar un projecte de reedificació, que incloïa una portada monumental amb una capelleta. El 1799, amb l'edifici a mig construir, van presentar un nou projecte de la façana principal, amb un portal flanquejat amb pilastres corínties i coronat per un frontó, on es pot llegir la data 1800. Segons el baró de Maldà, les obres foren dirigides pel mestre de cases Josep Ausich i Mir.
El 1909, el santuari va ser incendiat durant la Setmana Tràgica, però la imatge se salvà, tot i que parcialment destruïda. El 1912 fou reconstruït sota la direcció de l'arquitecte Bonaventura Bassegoda i Amigó i tornat a incendiar el 1936. Acabada la Guerra Civil, va ser restaurat de nou.

## Referències

* 1 2 3 «Santuari de la Mare de Déu de l'Ajuda».
* ↑ Medalles d'Honor de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2016, p. 46.
* 1 2 3 «Capella de la Mare de Déu de l'Ajuda». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «Raymundo Argila, Jaime Carbonell, Martí Altés i Joseph Domingo Cirera. Mestres de la Capella de Nostra Senyora de l'Ajuda. Sant Pere Més Baix. Capella. Enderrocar i reedificar». C.XIV Obreria C-76/1797-123. AHCB, 28-07-1797.
* ↑ «Ramon Argila i Taraval, Jaime Carbonell, Martin Altés, Josef Domingo Cirera i Joseph Oliver. Obrers de la Capella de Nostra Senyora de l'Ajuda. Sant Pere Més Baix. Capella. Planta baixa més tres pisos. Acabar de reedificar i aixecar una volta». C.XIV Obreria C-82/1799-097. AHCB, 30-07-1799.
* ↑ Arranz, Manuel. Mestres d'obres i fusters. La construcció a Barcelona en el segle XVIII. Col·legi d'Aparelladors i Arquitectes Tècnics de Barcelona, 1991, p. 25. ISBN 848710407X.

## Vegeu també

* Casa Jaume Andarió
* Casa Josep Gros

## Enllaços externs

* «Capella de la Mare de Déu de l'Ajuda». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Arànser

Arànser ([ә'ranse] notat en ortografia tradicional Aransa) és una entitat municipal descentralitzada del municipi cerdà de Lles de Cerdanya. El 2023 tenia 48 habitants.
En el seu terme es troba l'estació d'esquí nòrdic d'Aransa.
Evolució demogràfica :
| 1990 | 1991 | 1994 | 1995 | 1996 | 2001 | 2003 | 2005 | 2007 | 2008 | 2019 | 2023 |
| 60 | 55 | 55 | 55 | 52 | 51 | 49 | 47 | 46 | 47 | 40 | 48 |

## Festivitats

* Dia de la Verge del Carme

## Referències

* ↑ «Arànser». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Entitat Municipal Descentralitzada d'Arànser». municat.gencat.cat. [Consulta: 26 agost 2020].
* ↑ «251272 Lles de Cerdanya». Idescat. [Consulta: 9 març 2025].

## Vegeu també

* Sant Martí d'Arànser

## Enllaços externs

* «Vídeo: Arànser».
* «Vídeo: Font de la Bassosa».
# Gallifa (les Masies de Voltregà)

Gallifa és una masia amb elements neoclàssics i modernistes de les Masies de Voltregà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta quadrada coberta a quatre vessants; consta de planta baixa i dos pisos. El portal d'entrada, orientat a migdia, és d'arc de mig punt, però ha estat tapiat fins a la seva línia d'imposta. Al davant d'aquest accés s'hi formen unes arcades sostingudes per pilars, damunt de les quals, al nivell del primer pis, s'hi obren unes galeries que presenten vidres de colors. Aquestes galeries avui cobertes, foren antics porxos. A nivell del segon pis, com si foren les golfes, el mur presenta unes obertures ovalades en forma d'òculs. A l'interior hi ha un oratori.
La construcció és a base de còdols de riu a la seva part baixa i de tàpia a la part superior dels murs.
L'edifici està envoltat per dependències agrícoles, entre les que cal assenyalar el safareig, cobert amb unes línies clarament modernistes.

## Història

Antic mas del que es conserva documentació des del segle XII. També es troba registrat en el fogatge de 1553 de la parròquia i terme de Sant Hipòlit. Habitava el mas en aquella època Pere Gallifa, segons transcriu J. Iglesies.
El mas Gallifa comprenia un gran nombre de masies, algunes de les quals es varen vendre durant la dècada dels anys 70 del segle xx. Les altres, propietat del Bisbat de Vic, d'ençà la mort de la darrera hereva, que no en tenia descendència, estan en tràmits per a ésser venudes a llurs masovers. Entre les masies d'aquest terme podem destacar: El Puig, el Colomer, Can Baulenes, el Ferran, Cal Guarda i Cal Padrí Geo (Masies de Voltregà), Les Gambires (Torelló) Vilalta (Marlès). També s'emparentaren amb el cavaller de Vidrà.
El mas fou ampliat i reformat per Hipòlit Gallifa al segle XVII (1699) i al segle següent com podem comprovar per les dates del mur de migdia (1723) i a llevant (1700). Al segle xix (1847) es reformà de nou.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Gallifa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 agost 2021].
# Triacanthodes intermedius

Triacanthodes intermedius és una espècie de peix de la família dels triacantòdids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 360-500 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nova Caledònia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker P., 1858. Vierde bijdrage tot de kennis der ichthyologische fauna van Japan. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 3 (art. 10). 1-46.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Matsuura, K. & P. Fourmanoir. 1984. A new triacanthodid fish, Triacanthodes intermedius, from New Caledonia. Bull. Natl. Sci. Mus. (Tokyo) v. 10 (núm. 1): 31-35.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Matsuura, K. i J.C. Tyler, 1997. Tetraodontiform fishes, mostly from deep waters, of New Caledonia. p.173-208. A: B. Séret (ed.) Résultats des Campagnes MUSORSTOM, vol. 17. núm.9. Mem. Mus. Natl. Hist. Nat. 174.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Tyler, J. C., 1983: Records of fishes of the family Triacanthodidae (Tetraodontiformes) from the western Indian Ocean off East Africa. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology Special Publication Núm. 31: 1-13.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Sant Pere de Bertí

Sant Pere de Bertí és una església romànica del municipi de Sant Quirze Safaja (Moianès). Està situada a l'antiga parròquia rural de Bertí, damunt i al nord dels Cingles de Bertí, a l'extrem sud-oriental del terme municipal, al límit amb els termes de Bigues i Riells i el Figueró. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església és d'una sola nau, pràcticament rectangular, amb volta apuntada feta de pedres de cantell i absis carrat. Amb posterioritat s'hi van afegir dues capelles laterals al costat sud i s'alçà un campanar de cadireta de dos ulls desiguals i d'accés exterior. La porta d'accés és adovellada i es troba a migjorn, així com el petit cementiri, i es troben després d'uns graons empedrats en forma de ferradura. A la banda de migdia hi ha el cementiri i adossada a l'església hi ha la sagristia i un comunidor de planta quadrada.
L'any 1659 va ser reconstruïda amb volta massissa. El campanar transformat tal com el veiem avui en dia, ampliant els dos arcs amb l'edificació, sobre la volta de l'església, de tres parets amb arcs, formant un nou i únic campanar comunidor on va haver-hi quatre campanes, destruïdes el 1936. L'accés al nou campanar és interior mitjançant una escala de cargol. La nova campana hi és des del juliol del 1998, de nom Clara. Completa el conjunt la rectoria, que actualment és una segona residència. La porta d'accés també és amb arcada adovellada. Recentment s'han afegit nous elements a la façana de la rectoria, com un rellotge de sol.

## Història

El lloc apareix documentat en les fronteres més antigues de la diòcesi de Vic, l'any 978, com a castrum Bertini o Bertlli. L'indret eclesiàstic apareix a la documentació de Sant Miquel del Fai de l'any 1031, que l'anomenen Bertino. El temple actual cal ubicar-ho al segle xiii, quan apareix esmentada entre les parròquies del bisbat de Vic i es diu que disposava de tres altars. Va refer-se de nou l'any 1437. És conegut que el 1325 hi havia tres advocacions en aquesta parròquia: a Sant Pere, a Sant Jaume i a Santa Maria. S'ha apuntat la idea que l'església podia tenir absidioles i aquestes es van enderrocar el segle xv o XVI, en fer-se la sagristia i la capella de la Verge del Roser. Va ser el centre d'una sèrie de masies força disperses que s'han anat abandonant. L'any 1718 només es comptabilitzaven 55 habitants. A les seves proximitats s'ubica la capçalera del torrent de Bertí, afluent per l'esquerra del riu Tenes. Durant la Guerra Civil del 1936 va ser espoliada, actualment només té culte dues vegades a l'any.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Pere de Bertí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].

## Bibliografia complementària

* GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0.
# Trial de Sant Llorenç 1967

L'edició de 1967 del Trial de Sant Llorenç fou la 1a d'aquesta prova, organitzada pel Motor Club Terrassa. El trial tingué lloc l'1 d'octubre pels voltants de Sant Llorenç del Munt, amb sortida a Matadepera, Vallès Occidental. Hi participaren 42 pilots, els quals hagueren de superar diverses zones repartides al llarg d'un recorregut que calia completar 2 vegades.
En ser la primera vegada que es convocava aquest trial, no puntuava per a cap competició internacional ni nacional. Atesa l'etapa encara incipient d'aquest esport a Catalunya (el Campionat de Catalunya de trial s'havia instaurat tot just dos anys abans), en aquella edició hi havia establertes classificacions per a dues categories: "Experts" i "No experts".
La nota destacada de la jornada fou el mal temps, ja que a causa de les fortes pluges només 26 dels 42 inscrits aconseguiren acabar la prova. D'altra banda, el I Trial de Sant Llorenç fou l'escenari escollit per Montesa per a presentar en competició el seu nou model de trial, la 250 Trial pilotada per Pere Pi, qui hi aconseguí el tercer lloc final.

## Classificació "Experts"

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Joan Soler Bultó | Bultaco | 49 |
| 2 | Oriol Puig Bultó | Bultaco | 51 |
| 3 | Pere Pi | Montesa | 57 |
| 4 | Antoni Ferrer | ? | 59 |
| 5 | Casimir Verdaguer | Bultaco | 70 |
| 6 | Emili Bosser | ? | 90 |
| 7 | Jaume Bordoy | ? | 97 |

## Classificació "No experts"

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Oriol Galí | ? | 59 |
| 2 | Jordi Galí | ? | 81 |
| 3 | Josep Cusidó | ? | 97 |
| 4 | Scualo Juan | ? | 99 |
| 5 | Amadeu Torrens | ? | 99 |
| 6 | Joan Font | Bultaco | 110 |
| 7 | Jordi Ros | ? | 111 |
| 8 | Jordi Permanyer | Montesa | 113 |
| 9 | Emili Calvo | ? | 115 |
| 10 | Josep Estrada | ? | 118 |

## Referències

* ↑ «Juan Soler Bultó, primero en el I Trial «San Lorenzo»» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 04-10-1967. [Consulta: 14 gener 2010].
* ↑ «Historia de Montesa» (PDF) (en castellà). motosclasicas.org. [Consulta: 12 setembre 2009].

### Bibliografia

* Alguersuari, Jaume (Director) «Historial Trial Sant Llorenç de Munt» (en castellà). Solo Moto. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 131, 09-03-1978, p. 47.
* «Historial Trial Sant Llorenç del Munt». A: Programa XIII Trial de Sant Llorenç del Munt (en castellà). Terrassa: Motor Club Terrassa, 11 març 1979, p. 14.
* «Historial Trial de Sant Llorenç del Munt». A: Programa XV Trial de Sant Llorenç del Munt (en castellà). Terrassa: Motor Club Terrassa, 22 febrer 1981, p. 4.
# La Pedrera (Sant Llorenç d'Hortons)

La Pedrera és una masia de Sant Llorenç d'Hortons (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia rectangular de fidels línies de tipus basilical català, de planta, pis i golfes a un cos central més elevat, a dues vessants, i un gran celler de volta continuada subterrani. Distribució tradicional: gran entrada, pis a mig aire per als masovers, cellers a cada banda i escala que condueix a una grandiosa sala superior repartidora de les habitacions on hi ha l'armariet buit de l'antic rellotge. D'aquesta sala parteix una escala que porta a les golfes que reben la claror per cinc arquets, estrado amb la teulada sostinguda per encavallades de fusta. Tres finestres simètriques a la façana i restes del rellotge de sol. Annexos hi existeixen uns cellers obrats el segle passat.

## Referències

* ↑ «La Pedrera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Can Lleó (Sant Martí Sarroca)

Can Lleó' és una masia noucentista del municipi de Sant Martí Sarroca (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local, així com la seva capella del Roser neoclassicista.
Can Lleó dona nom a un barri de Sant Martí Sarroca. Hi ha dades de la seva existència des del 1400.

## Masia

La masia de Can Lleó està situada dalt d'un turó, al costat de la carretera de Vilafranca a Sant Martí Sarroca. És un edifici de planta rectangular que consta de planta baixa, pis i golfes i que té a banda i banda de la façana dues grans torres. A la part posterior, hi ha una galeria amb arcs de mig punt i els interiors presenten elements d'interès. El conjunt es complementa amb dependències agrícoles i un baluard. La masia va ser molt modificada durant els segles xviii i xix.

## Capella

La capella del Roser, del segle xviii, està situada al costat de la masia. És un edifici d'una sola nau amb capelles laterals i absis de planta semicircular aixafada. La coberta és amb volta de canó amb llunetes i la teulada és a dues vessants. Té el cor situat sobre l'entrada i a l'absis, hi ha un retaule sota una gran petxina. La façana és d'estructura senzilla i presenta un porta d'accés de tipologia neoclàssica, amb frontó. A la part superior, hi ha un ull de bou i un petit campanar d'espadanya, d'una sola obertura. Durant la Guerra Civil va ser cremat un retaule barroc.

## Referències

* 1 2 «Can Lleó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* ↑ «Capella del Roser». Inventari del Patrimoni Arquitectònic (Base de dades Gaudí). Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2015].