OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Silurichthys hasseltii

Silurichthys hasseltii és una espècie de peix de la família dels silúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja insectes terrestres.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Malàisia, Singapur, Indonèsia i la conca del riu Mekong.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bleeker P., 1856. Verslag van eenige verzamelingen van zee- en zoetwatervisschen van het eiland Banka. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 11. 415-420.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Bleeker, P., 1858. De visschen van den Indischen Archipel. Beschreven en toegelicht. Siluri. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 4: i-xii + 1-370.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* 1 2 Rainboth, W.J., 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, 265 p.
* 1 2 Ng, H. H. i P. K. L. Ng, 1998: A revision of the South-east Asian catfish genus Silurichthys. Journal of Fish Biology v. 52 (núm. 2): 291-333.
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* ↑ Monkolprasit, S., S. Sontirat, S. Vimollohakarn i T. Songsirikul, 1997. Checklist of Fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 353 p.
* ↑ Roberts, T.R., 1989. The freshwater fishes of Western Borneo (Kalimantan Barat, Indonesia). Mem. Calif. Acad. Sci. 14:210 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Panimerus albifacies

Panimerus albifacies és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids present a Europa: les illes Britàniques, França, Bèlgica, els Països Baixos, Alemanya (Saxònia i Baviera), Dinamarca, Suïssa, Hongria, Lituània i els territoris de les antigues República Federal Socialista de Iugoslàvia i Txecoslovàquia.

## Referències

* ↑ Eaton, A.E., The Percy Sladen Trust expedition to the Indian Ocean in 1905, under the leadership of Mr J. Stanley Gardiner, M.A. 1913, Vol. IV, núm. XXV. —Diptera, Psychodidae. Transactions of the Linnean Society of London Zoology 2 15: 423-432 (425)
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ List of UK Diptera Arxivat 2012-08-08 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ An Update of the 1998 Checklist of Diptera of the British Isles (actualitzat el 7 de març del 2012) Arxivat 2015-03-17 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ The Society for the study of flies (Diptera) (anglès)
* ↑ TELA INSECTA - Le réseau de l'entomologie Francophone Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (francès)
* ↑ 2008-2010 Conservation-Nature Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (francès)
* ↑ Belgian Species List 2012 (anglès)
* ↑ Catàleg d'espècies dels Països Baixos (neerlandès)
* ↑ Insekten Sachsen (alemany)
* ↑ Rote Liste gefährdeter Schmetterlingsmücken (Diptera: Psychodidae) Bayerns Arxivat 2011-09-15 a Wayback Machine. (alemany)
* ↑ Bernotiene, Rasa; Rim�aite, Jolanta, Notes on Moth Flies (Diptera: Psychodidae) Inhabiting Fungal Fruit Bodies. Acta Zoologica Lituanica. 2009, Vol. 19, núm. 1, p. 60
* ↑ Diptera of CZ & SK (anglès)
* ↑ The Diptera Site - The BioSystematic Database of World Diptera (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ A Pan-European Species directories Infrastructure (PESI) (anglès)
* ↑ Fauna Europaea Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)

## Enllaços externs

* Q-bank Arthropods (anglès)
* ION (anglès)
# Leopold Lenz

Leopold Lenz (Passau, 22 de juliol de 1804 - Múnic, 19 de juny de 1862) fou un cantant d'òpera (baix-baríton) i compositor alemany.
A Múnic dirigí una societat coral, fent-se aplaudir ensems en el teatre Reial de la mateixa ciutat pel seu excel·lent estil de cant i la seva bella veu de baríton. També prestà el seu servei en la capella del rei de Baviera, en la direcció del teatre Reial (1841) i des de 1846 fins 1848 en el Conservatori com a professor de cant. Més tard es traslladà a Munster on fixà la seva residència.
Va compondre fins a 30 col·leccions de cants alemanys, que es distingeixen per la elegància de les melodies i l'interès de l'acompanyament; les seves primeres composicions aparegueren el 1826 a Augsburg i foren molt celebrats els cants que va compondre pel Faust de Goethe.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1613. (ISBN 84-239-4529-4)
# Repussatge dels metalls

El repussatge i *repujat (castellanisme per l'ús del sufix -at) del metall és la tècnica de conformar xapes manualment mitjançant un martell, colpejant-les sobre una base apropiada. El repussatge permet obtenir des de formes de grans dimensions fins a detalls molt petits. Entre les aplicacions tradicionals típiques poden esmentar-se la fabricació de peces d'armadura, d'estris de coure o de joies d'or i argent.

## Detalls del procés

El repussatge del metall es practica sobre xapes relativament primes. La xapa se situa sobre una base rígida amb depressions disposades expressament i es colpeja directament amb un martell de bola o un punxó percutit amb un martell o maceta. També pot practicar-se sobre bases no rígides: fusta, sacs de sorra o blocs de plom. Segons la força de l'impacte la xapa es deforma o abonyega localment. L'experiència de l'operari permet obtenir formes relativament complexes.
Quan el treball es practica en fred la xapa va adquirint acritud i pot ser necessari una recuita per a eliminar-la, en prevenció que es formin esquerdes. Cal considerar, també, que la xapa deformada s'estira i aprima (afeblint-se i amb possibilitat que es trenqui si s'estira massa). A més de conformar xapes planes el repussatge pot usar-se per a aplanar xapes abonyegades.

## Referències

* ↑ «Substantius en -at per a operacions tècniques», dins l'article «El diccionari de l'Institut. Una aproximació sistemàtica», de Francesc Esteve i Gómez, Josep Ferrer i Costa, Lluís Marquet i Ferigle, Juli Moll, Els Marges, núm. 60, 1998, pàgs. 26-28

## Vegeu també

* Repussat
# Districte de Pàmies

El districte de Pàmies és un dels tres districtes del departament francès de l'Arieja, a la regió d'Occitània. Té 7 cantons i 115 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura de Pàmies.

## Cantons

* Cantó de Le Fossat
* Cantó de Lo Mas d'Asilh
* Cantó de Mirapeis
* Cantó de Pamiers-Est
* Cantó de Pamiers-Ouest
* Cantó de Saverdun
* Cantó de Varilhes

## Vegeu també

* Cantons de l'Arièja
# Silvestro di Palma

Silvestre di Palma (Ischia, Itàlia, 15 de març de 1762 - Nàpols, 8 d'agost de 1834) fou un compositor italià.
Estudià en el Conservatori de Nàpols, i després va rebre algunes lliçons particulars de Paisiello, donant-se a conèixer per l'òpera Finta Matta, a la que seguí La pietre simpatica, que assolí molt d'èxit.
Després estrenà en diferents teatres d'Itàlia. Gli amanti ridicoli, La sposa contrasta, La schiava fortunata, L'erede senza credità, Le seguici di Diana, Lo scavamento, I furbi amanti, I vampiri, Le misteri di Polonia, Il palazzo delle fate, Il pallone aerostatico, Il gelosos di se stesso i Il naturalista immaginario.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 389 (ISBN 84-239-4541-3)
# Simfonia núm. 1

«Simfonia núm. 1» té aquests significats:
* Simfonia núm. 1 (Beethoven)
* Simfonia núm. 1 (Borodín)
* Simfonia núm. 1 (Brahms)
* Simfonia núm. 1 (Bruckner)
* Simfonia núm. 1 (Dvořák)
* Simfonia núm. 1 (Haydn)
* Simfonia núm. 1 (Mahler)
* Simfonia núm. 1 (Mendelssohn)
* Simfonia núm. 1 (Prokófiev)
* Simfonia núm. 1 (Rakhmàninov)
* Simfonia núm. 1 (Rubinstein)
* Simfonia núm. 1 (Schumann)
* Simfonia núm. 1 (Sibelius)
* Simfonia núm. 1 (Txaikovski)
# Vasile Năstase

Vasile Năstase (Podu Turcului, 1 de gener de 1962) és un remer romanès, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1980 i dècada de 1990.
El 1992 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Barcelona, on guanyà la medalla de plata en la prova del vuit amb timoner del programa de rem.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del món de rem, una d'or, una de plata i una de bronze, entre les edicions de 1989 i 1994; així com dues medalles d'or a les universíades.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Vasile Năstase». [Consulta: 22 juliol 2022].
* ↑ «Vasile Dorel Nastase - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 22 juliol 2022].
# Simfonia núm. 17 (Weinberg)

La Simfonia núm. 17, op. 137, de Mieczysław Weinberg va ser composta entre 1982 i 1984. Està dedicada al director Vladímir Fedosséiev. qui la va estrenar amb l'Orquestra Simfònica de la radiotelevisió russa a Moscou l'1 de novembre de 1984.
També és coneguda com a Memòria perquè porta la dedicatòria «En memòria dels caiguts en la Gran Guerra Patriòtica». És la primera d'una trilogia (amb les simfonies 18 i 19) sobre la Segona Guerra Mundial.
La simfonia anava precedida d'un lema d'Anna Akhmàtova (1898-1966), que, com l'autor, havia patit la política antisemita de Ióssif Stalin. El lema era:
| « | País meu que has recuperat el poder i la llibertat! Però a la casa del tresor de la memòria de la gent sempre hi romandran els anys de guerra incinerats. | » |

## Moviments

* Allegro sostenuto
* Allegro molto
* Allegro moderato
* Andante

## Referències

* 1 2 «La “Sinfonía Nº 17” (Memoria) Op.137» (en castellà). [Consulta: 10 gener 2024].
* ↑ Whitehouse, Richard. «Ressenya del disc» (en anglès). Naxos. [Consulta: 8 abril 2020].
# Simfonia núm. 19 (Weinberg)

La Simfonia núm. 19 El Maig brillant, op. 142, de Mieczysław Weinberg va ser composta entre el 1982 i el 1985 i es va estrenar al Festival de Tardor de Moscou el 23 de novembre de 1986 per l'Orquestra Simfònica de l'URSS dirigida per Vladímir Fedosséiev, que va promoure assíduament la música de Weinberg.

## Origen i context

El Maig brillant es refereix a la victòria en la Gran Guerra Patriòtica de la Unió Soviètica sobre l'Alemanya nazi del maig de 1945. El prefaci de la simfonia al·ludeix al poema A la Victòria de la destacada poeta russa Anna Akhmàtova, que estava sent rehabilitada políticament amb l'arribada de la nova política de Glàsnost de Mikhaïl Gorbatxov i havia passat en un segon terme el seu desafiament a l'autoritat soviètica.
Aquesta simfonia és l'última de la 'Trilogia de la guerra' (juntament amb la 17, op. 137, i la 18, op. 138) que Weinberg va compondre a principis dels anys vuitanta, mantenint la seva extensa tradició d'obres commemoratives. En "El Maig Brillant" s'hi expressa una celebració del mes en què finalment va acabar la "Gran Guerra Patriòtica", però és retinguda, ja que s'hi pot entreveure com les males perspectives no havien acabat. Si bé les dues obres anteriors del compositor constaven de quatre moviments, aquesta dinovena simfonia té un únic moviment de 34 minuts.

## Instrumentació

* 4 flautes, 3 oboès, 4 clarinets, 2 fagots, 3 saxofons
* 6 trompes, 4 trompetes, 4 trombons, 1 tuba
* timbals, percussió, 2 arpa
* violins, violes, violoncels, contrabaix

## Referències

* 1 2 3 Whitehouse, Richard. «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 10 abril 2020].
* ↑ Manheim, James. «Weinberg: Symphony No. 19; Banners of Peace». Allmusic. [Consulta: 1r juliol 2023].
* ↑ Duperron, Jean-Yves. «Ressenya del disc». Classical Music Sentinel. [Consulta: 14 desembre 2023].
# Simfonia núm. 1 (Mendelssohn)

La Simfonia núm. 1 en do menor Op. 11 de Felix Mendelssohn va ser conclosa el 31 de març de 1824 quan Mendelssohn tenia només 15 anys. No obstant això, la partitura autògrafa no va ser publicada fins a l'any 1831. La simfonia està dedicada a la Royal Philharmonic Society, institució que va estrenar l'obra a Londres, el 25 de maig de 1829 sota la direcció de Mendelssohn. La durada de la simfonia és d'aproximadament 30 minuts.

## Instrumentació

Està orquestrada per a dues flautes, dos oboès, dos clarinets, dos fagots, dues trompes, dues trompetes, timbals i instruments de corda.

## Moviments

La simfonia està estructurada en quatre moviments:
* Allegro di molto
* Andante
* Menuetto: Allegro molto
* Allegro con fuoco

## Aclariment

* La simfonia núm. 1 en do menor, escrita per Felix Mendelssohn quan tenia només 15 anys. L'obra es va estrenar en una reunió privada el 14 de novembre de 1824 per celebrar el 19è aniversari de la seva germana Fanny. La seva estrena pública es va produir l'1 de febrer de 1827 amb l'orquestra de Leipzig Gewandhaus que va actuar sota la direcció del seu llavors Capellmeister Johann Philipp Christoph Schulz. Com s'indica al principi la simfonia estava dedicada a la Royal Philharmonic Society, que va realitzar l'estrena a Londres el 25 de maig de 1829 amb la direcció de Mendelssohn.

## Referències

* ↑ Mercer-Taylor, P. J. The Cambridge Companion to Mendelssohn, CUP (2004)
* ↑ https://www.classicfm.com/radio/shows-presenters/full-works-concert/23-june-2014/
# Beguinatge major de Mechelen

El beguinatge major de Mechelen, situat a localitat belga de Mechelen, es va fundar al segle xiii. Hi havia un petit beguinatge dins i un de gran fora de la ciutat.

## Referències

* ↑ «Begijnhoven» (en neerlandès). UNESCO Flandes. [Consulta: 9 març 2025].
* ↑ «Groot Begijnhof» (en neerlandès). Visit Mechelen. [Consulta: 9 març 2025].
# Simfonia núm. 37 (Mozart)

La coneguda com a Simfonia núm. 37 en sol major, K. 444 (K. 425a), no és una obra de Wolfgang Amadeus Mozart. És la Simfonia núm. 25 en sol major de Michael Haydn a la qual Mozart va afegir una introducció.
Es va considerar la simfonia completa durant molt de temps com una obra de Mozart, però en l'actualitat se sap que Michael Haydn en va compondre la major part: la Simfonia núm. 25 en sol major (Perger 16, Sherman 25, MH 334). La veritable autoria fou descoberta per Lothar Perger el 1907. Comentaristes moderns els costa de comprendre com els responsables de l'edició de Mozart per part de Breitkopf van poder considerar aquesta simfonia com la immediata successora de la Simfonia Linz, infinitament més simple i arcaica. Si hagués estat de Mozart, per l'estil, caldria datar-la molt abans dels 1783 «si Mozart hagués estat l'únic a compondre-la».
Mozart va compondre la introducció probablement vers la fi de 1783 per a ser interpretada en el mateix concert a Linz en què la Simfonia núm. 36 fou estrenada. Probablement va copiar la partitura per aprendre'n, però va escriure una nova introducció, un Adagio maestoso (algunes de les simfonies de Michael Haydn tenen introduccions lentes).
La introducció de Mozart en compàs ternari finalitza amb una fermata sobre un acord de V7 (setena de dominant), que condueix a un acord de tònica que és amb el qual comença l'obra de Haydn. Saint-Foix considera la introducció «un preludi expressiu que, a més, està en la mateixa tonalitat que el moviment que està destinat a preparar». Mozart no va copiar la resta de l'obra literalment: va suprimir un solo de fagot al mig de l'Andante sostenuto, i «sembla haver reduït la indicació colla parte, detallant la instrumentació dels instrument de vent al llarg de tota l'obra», d'acord amb Gary Smith.
D'acord amb l'edició de Breitkopf & Härtel, la partitura està escrita per a dos oboès, dues trompes i cordes, encara que en la seva interpretació tendeixen a usar-se fagots (sempre a l'uníson amb els violoncels excepte en els passatges més significatius de l'Adagio), que formaven part de la partitura original de Michael Haydn però suprimits per Mozart, i un clavicèmbal interpretant el baix continu basat en la línia del violoncel. La flauta només s'empra en la primera secció del moviment lent.

## Referències

* ↑ Saint-Foix, Georges de. The Symphonies of Mozart, transl. Leslie Orrey. London: Dennis Dobson Ltd. (1949): 94
* ↑ Leopold, Silke (ed.): Mozart-Handbuch. Kassel: Bärenreiter 2005, ISBN 3-7618-2021-6, p. 307
* ↑ Saint-Foix, Georges de. The Symphonies of Mozart, transl. Leslie Orrey. London: Dennis Dobson Ltd. (1949): 95
* ↑ Smith, Gary. «Haydn, Michael (1737–1806)». mozartforum.com. [Consulta: 6 octubre 2007].
* ↑ Pajot, Dennis. «K444 Symphony #37». mozartforum.com. [Consulta: 17 juliol 2009].

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 37 K. 444/425a: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Simfonia núm. 3 (Borodín)

La Simfonia núm. 3 en la menor d'Aleksandr Borodín és una simfonia inacabada d'estil romàntic.
Només n'existeixen dos moviments, que van ser completats pel seu deixeble Aleksandr Glazunov a partir d'uns esbossos de Borodín inicialment adreçats a quartet de corda:
* Moderato assai: basat en un tema popular rus. Comença amb un solo d'oboè que s'expandeix cap a tot el conjunt de vent fusta.
* Vivo: és un scherzo escrit en compàs de cinc que recupera fragments descartats d'El príncep Ígor.

## Referències

* ↑ «Aleksandr Borodin | Russian composer and scientist | Britannica» (en anglès). [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ «BORODIN – HISTORIA DE LA SINFONIA» (en castellà). [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ «Symphony No. 3 in A minor ... | Details» (en anglès). [Consulta: 31 gener 2023].
# Simfonia núm. 3 (Hanson)

La Simfonia núm. 3 (1938) és una simfonia en quatre moviments composta pel compositor nord-americà Howard Hanson. Els tres primers moviments es van acabar el 1936, una revisió el 1938 va afegir el moviment final a la simfonia. El temps d'actuació típic és d'aproximadament 36 minuts. L'obra, encarregada per l'⁣Orquestra Simfònica de la CBS, va ser escrita en commemoració del 300è aniversari del primer assentament suec a Delaware el 1638.

## Instrumentació

La Simfonia núm. 3 està escrita per a dues flautes, un flautí, dos oboès, una trompa anglesa, dos clarinets en si bemoll, un clarinet baix, dos fagots, quatre trompes en fa, tres trompetes en do, tres trombons, una tuba i timbals i cordes.

## Moviments

* Andante lamentando – Agitato
* Andante tranquillo
* Tempo scherzando
* Largamente e pesante

## Representacions i publicacions

Els tres primers moviments van ser interpretats el 19 de setembre de 1937, dirigits pel mateix compositor. La primera interpretació de l'obra en la seva totalitat va ser feta el 26 de març de 1938 pel compositor dirigint l'⁣Orquestra Simfònica de l'NBC. Més tard va ser interpretat en la seva primera aparició per la temporada de subscripció per l'⁣Orquestra Simfònica de Boston el novembre de 1939, dirigida per Serge Koussevitzky. La simfonia va ser publicada per CC Birchard de Boston per a l'⁣Eastman School of Music el 1941.

## Enregistraments

Hi ha tres enregistraments comercials d'aquest treball publicats, un enregistrament de 1940 de Koussevitzky dirigint la Boston Symphony Orchestra publicat per Biddulph Recordings, un enregistrament de 1966 dirigit per Hanson amb l'⁣Eastman-Rochester Orchestra publicat per Mercury Records, i un enregistrament de Naxos de Gerard Schwarz dirigint la Seattle Symphony Orquestra.

## Fonts

* 1 2 3 4 Hanson, Howard. Symphony No. 3. Rochester, NY: Eastman School of Music.
* 1 2 Smith, Steven. "Symphony No. 3 • Merry Mount Suite" CD Booklet, Naxos 8.559702. Naxos Recording, p. 2–3.
* ↑ «Koussevitzky conducts Hanson Symphony No. 3». All Music. [Consulta: 8 març 2017].
* ↑ «Howard Hanson: Symphony No. 3/Elegy/The Lament for Beowulf». All Music. [Consulta: 8 març 2017].
* ↑ «HANSON, H.: Symphonies (Complete), Vol. 3 - Symphony No. 3 / Merry Mount Suite (Seattle Symphony, Schwarz)». Naxos. [Consulta: 8 març 2017].
# Chira Apostol

Chira Apostol (Alexeni, 1 de juny de 1960), de casada Stoean és una ex-remadora romanesa que va competir durant la dècada de 1980.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on guanyà la medalla d'or en la competició del quatre amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Olga Homeghi-Bularda, Viorica Ioja, Florica Lavric i Maria Tanasa-Fricioiu. En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or i dues de plata al Campionat del món de rem.

## Referències

* ↑ «Chira Apostol Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 18 octubre 2019].
* ↑ Fitxa a worldrowing.com Arxivat 2021-01-08 a Wayback Machine. FISA
# Panimerus kalathensis

Panimerus kalathensis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a l'Índia: Himachal Pradesh.

## Referències

* ↑ Eaton, A.E., 1913. The Percy Sladen Trust expedition to the Indian Ocean in 1905, under the leadership of Mr J. Stanley Gardiner, M.A. Vol. IV, núm. XXV. —Diptera, Psychodidae. Transactions of the Linnean Society of London Zoology 2 15: 423-432 (425). Imatge
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Ipe, M. I., Singh N. S., 1994. Panimerus kalathensis a new species from India (Psychodidae: Diptera). Entomon. 19:139-144.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Diptera Site - The BioSystematic Database of World Diptera (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Enllaços externs

* ION (anglès)