OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Gregorio Tavarez

Manuel Gregorio Tavarez (San Juan, 16 de novembre de 1843 - Ponce, 1 de juliol de 1883) fou un pianista i compositor porto-riqueny.
Estudià al Conservatori de París, on aconseguí diversos premis, tornant després a la seva pàtria i donant-se conèixer avantatjada ment com a concertista i compositor.
Fou el verdader creador de la dansa porto-riquenya, podent-se considerar com a model del gènere la seva composició Margarita, que assolí gran popularitat, com d'altres moltes, celebrades no tan sols a la seva pàtria, sinó també a Espanya i a França, on aconseguí diversos premis, com la Marxa per l'emperadriu Eugènia i Cuadro musical, per les que li concediren sengles medalles d'or a París i Madrid.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 59, pàg. 945-46 (ISBN 84-239-4559-6)
# Manuel Iglesias y Domínguez

Manuel Iglesias y Domínguez (Cadis, ?–Madrid, 1853) va ser un pintor espanyol.
Nascut a Cadis, fill de Francisco Javier Iglesias, catedràtic de llatí del Seminari Conciliar de San Bartolomé de la mateixa ciutat.
Estudià a l'Escola de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran de Madrid. S'especialitzà en pintura d'història. Segons Manuel Ossorio, participà a diverses exposicions públiques de l'època, mentre que bona part de les seves obres van passar a col·leccions privades. En l'àmbit públic, el Museu del Prado és propietari de dos retrats de la Sèrie Cronològica dels Reis d'Espanya, un del monarca visigot Vitiza i un altre del rei Mauregat d'Astúries, fill bastard d'Alfons I. El segon es troba dipositat al Museu de Covadonga.
Fou també l'autor de diverses litografies de l'obra Reyes contemporáneos.

## Referències

* 1 2 3 «Iglesias y Domínguez, Manuel» (en castellà). Museu del Prado. [Consulta: 12 maig 2020].
* ↑ «Miscelánea». La Tertulia, núm. 110, 11-08-1850, pàg. 8.
* 1 2 Ossorio y Bernard, Manuel. Galeria biográfica de artistas españoles del siglo XIX (en castellà). Madrid: Imprenta a cargo de Ramón Moreno, 1868, p. 341.
# Manuel Isasa Navarro

Manuel Isasa Navarro (12 de desembre de 1911,? - 24 d'abril del 1938, Terol) fou un militar espanyol de l'arma de Cavalleria que, essent tinent, formà part del grup de militars anomenats Jinetes de Alcalá i que s'avalotà contra el govern de la Segona República Espanyola el 1936 a Mallorca. Els primers mesos de la Guerra Civil participà en la formació de les milícies falangistes, en la repressió de membres i simpatitzants del Front Popular i en la defensa contra el desembarcament de Mallorca per part de tropes republicanes.
El setembre de 1930 ingressà a l'Acadèmia Militar assolint el grau d'alferes el 1933 i el de tinent el 1934.
Formà part dels anomenats Jinetes de Alcalá, un grup de militars de l'arma de Cavalleria adscrits als Regiments de Caçadors de Calatrava, núm. 2, i de Villarrobledo, núm. 3, destinats a Alcalá de Henares, que a finals de juny de 1936 foren confinats al castell de Sant Carles de Palma, Mallorca. El Govern de la Segona República aprofità uns greus incidents entre soldats i membres de partits d'esquerra per fer neteja de conspiradors d'ambdós regiments. Al castell de Sant Carles conegueren al cap de la Falange Española a Mallorca, Alfonso de Zayas, que també estava empresonat i que els posà amb contacte amb els militars que s'havien d'aixecar contra la República. Quan es produí el pronunciament militar del 18 de juliol de 1936, aquests militars es posaren a les ordres dels avalotats. Formà part del grup de militars que atacaren l'estació de ràdio del Port de Sóller. Participà en la formació de les milícies falangistes i en la repressió de membres i simpatitzants del Front Popular (detencions il·legals, tortures i assassinats). També participà en la defensa contra el desembarcament de Mallorca de forces republicanes l'agost de 1936.
Uns mesos després de l'alçament tornà a la península i fou ascendit a capità passant a comandar el 4t batalló de Zamora, núm. 39, amb el qual participà en el front de Terol. En el sector d'Alfambra l'abril de 1938 fou ferit mortalment. El 1939 li concediren la Medalla Militar.

## Referències

* 1 2 «Capitanes de Caballería». Anuario Militar, 1936, pàg. 251.
* 1 2 Capellà, Llorenç «Els Jinetes de Alcalá». Diari Balears, 26-05-2009. Arxivat de l'original el 28 de juliol 2020 [Consulta: 11 d’agost 2020].
* ↑ La Creu del Port de Sóller. Informe de Memòria de Mallorca.
* ↑ «ORDEN de 14 de agosto de 1939 concediendo la Medalla Militar al Capitán de Caballería don Manuel Isasa Navarro y otro,». Boletín Oficial del Estado, 257, 1939, pàg. 5129.
# Manuel Miserachs i Pelfort

Manuel Miserachs i Pelfort (Igualada, Anoia, 1844-1898) va ésser un fabricant i polític vinculat al Partit Conservador, regidor de l'Ajuntament d'Igualada (1890-1891) i comissionat municipal per donar suport al projecte del ferrocarril.
batlle interí (1891), per una Reial Ordre ocupà en propietat el càrrec de batlle, des del 10 de febrer de 1892 fins al 9 de febrer del 1893, quan les autoritats superiors el destituïren mitjançant una ordre de caràcter governatiu.
Durant el seu mandat, urbanitzà els terrenys afectats pel ferrocarril, presidí l'arribada de la primera locomotora i ordenà la construcció d'un nou escorxador i una nova resclosa per portar aigua a les adoberies.
Dins la Unió Catalanista fou delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894) i Olot (1895).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 160-161.
* Castelltort i Miralda, Ignasi: Anecdotari igualadí, amb arxiu obert. Igualada, Codi, 1983.
* Miret i Solé, M. Teresa: La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona, Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 1983, 2 vols.
* Bisbal i Sendra, M. Antònia, i Miret i Solé, M. Teresa: Diccionari biogràfic d'Igualadins. Barcelona, Fundació Salvador Vives i Casajuana, 1986.

## Enllaços externs

* Manuel Miserachs i Pelfort al web de l'Ajuntament d'Igualada. Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. (català)
# Manuel Prada

Manuel Prada (San José de Costa Rica, 7 de gener de 1904 -, [...?]) fou un fabricant d'instruments de corda.
Graduat de batxiller en Humanitats del Liceu de Costa Rica el 1922. Fill de Jesús Prada, heretà d'aquest el taller i la seva especialitat en la fabricació de guitarres i de violins, en la qual emprava una tècnica admirable.
Dedicat per complet al seu art, adquirí renom en diverses Exposicions va assolir el produir els seus instruments dotats d'una afinació i una sonoritat sorprenent.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Apèndix núm. 8, pàg. 811, ISBN 84-239-4578-2
# Semat (reina)

Semat (Sm3.t, "la companya/companyia") va ser una reina egípcia de la I dinastia. Era esposa del rei Den. Va ser enterrada prop d'ell a Abidós.
Semat en jeroglífic :
Tot el que sabem de Semat és gràcies a una estela funerària descoberta prop de la tomba de Den a Abidós. Ostentava els títols de Maat-Hor (M33.t-Ḥr.(w), "La que veu Horus") i Renmet-Seteix (Rnm.t-Stš, "Portadora de Seth"). Ambdós títols estaven associats amb les reines de l'antic Egipte.
Semat no va ser l'única reina identificada a partir d'esteles funeràries. Altres reines l'estela funerària de les quals es va trobar prop de la tomba de Den són Seixemetka i Serethor.
Fins a la Segona Guerra Mundial l'estela de Semat va romandre al Museu Egipci de Berlín, però va ser destruïda durant el conflicte.

## Referències

* ↑ Roth, 2001, p. 31-35.
* ↑ Grajetski, 2005.
* ↑ Tyldesley, 2006.
* ↑ Martin, 2011, p. 100-101, núm. 129, pl. 35.

## Vegeu també

* La dona a l'antic Egipte.

## Bibliografia

* Grajetski, Wolfram. Ancient Egyptian Queens: a hieroglyphic dictionary (en anglès). Londres: Golden House Publications, 2005. ISBN 0954721896.
* Martin, Geoffrey Thorndike. Umm el-Qaab VII, Private Stelae of the Early Dynastic Period from the Royal Cemetery at Abydos (en anglès). 123. Wiesbaden: Harrassowitz, 2011 (Ägyptologische Abhandlungen). ISBN 978-3-447-06256-5.
* Roth, Silke. Die Königsmütter des Alten Ägypten von der Frühzeit bis zum Ende der 12. Dynastie (en alemany). Otto Harrassowitz Verlag, 2001. ISBN 9783447043687.
* Tyldesley, Joyce. Chronicle of the Queens of Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2006. ISBN 0-500-05145-3.
# Stiphodon percnopterygionus

Stiphodon percnopterygionus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Ryukyu, Taiwan, Guam, les Illes Mariannes i Palau.

## Referències

* ↑ Weber M. 1895. Fische von Ambon, Java, Thursday Island, dem Burnett-Fluss und von der Süd-Küste von Neu-Guinea. A: Zoologische Forschungsreisen in Australien und dem malayischen Archipel; mit Unterstützung des Herrn Dr. Paul von Ritter ausgeführt ...Jahren 1891-1893 von Dr. Richard Semon. Fische Malay. Arch. v. 5. 259-276.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Chen, I-Shiung & Tan, Heok Hui (2005): A new species of freshwater goby (Teleostei: Gobiidae: Stiphodon) from Pulau Tioman, Pahang, Peninsular Malaysia. Raffles Bulletin of Zoology 53(2): 237-242.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Watson, R. E. 1996. A review of Stiphodon from New Guinea and adjacent regions, with descriptions of five new species (Teleostei: Gobiidae: Sicydiinae). Rev. Fr. Aquariol. v. 23 (núms. 3-4): 113-132.
* Watson, R. E. & I-S. Chen. 1998. Freshwater gobies of the genus Stiphodon from Japan and Taiwan (Teleostei: Gobiidae: Sicydiini). Aqua, J. Ichthy. Aquat. Biol. v. 3 (núm. 2): 55-68.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Verasan

Verasan (en francès Véraza) és una vila de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Limós, d'uns 45 habitants a uns 450 metres d'altitud. Hi ha una església parroquial dedicada a la Verge Maria.
Antigament anomenada Varadanum, Verazanum i Castrum de Verazano, el segle xvii s'esmenta com Beraza i el 1807 com llogarret de Véraza. Amb el nom de Véraza fou elevada d'aldea a comuna l'11 de juny de 1878.

## Vegeu també

* Cultura de Verasan
# Sturisoma aureum

Sturisoma aureum és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 20 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Magdalena.

## Referències

* ↑ Swainson W. 1838. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Londres. Nat. Hist. & Class. v. 1. i-vi + 1-368.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert, R. (1996). Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Steindachner, F. 1900. Erstattungen eines vorlaüfigen Berichtes über einige von Ihrer königlichen Hoheit Frau Prinzessin Therese von Bayeren während einer Reise nach Südamerika 1898 gesammelte neue Fischarten. Anz. Akad. Wiss. Wien v. 37 (núm. 18): 206-208.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sturisoma tenuirostre

Sturisoma tenuirostre és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Meta.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert, R. (1996). Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Steindachner, F. 1910. Über eine noch unbeschriebene Oxyloricaria- (=Sturisoma) Art aus dem Rio Meta in Venezuela und über die relativen Längenmasse bei O. rostrata (Sp.). Anz. Akad. Wiss. Wien v. 47 (núm. 25): 410-411.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Retaule de Santa Anna i la Marededéu (Destorrents)

El Retaule de Santa Anna i la Marededéu del palau reial de l'Almudaina de Mallorca és una obra del gòtic català del segle xiv, obra de Ramon Destorrents a la segona meitat del segle xiv. L'obra va ser encarregada pel rei Pere el Cerimoniós a Ferrer Bassa, que probablement la va començar. A la mort de Bassa víctima de la pesta el 1348, va ser continuat pel seu deixeble i membre del seu taller, Ramon Destorrents. Es conserva la taula central dedicada a la santa sostenint als seus braços la Mare de Déu, que es troba al Museu Nacional d'Art Antic de Lisboa.

## Història

El rei de la Corona d'Aragó, Pere el Cerimoniós, va encarregar el 1343 un seguit de retaules al seu pintor de referència, en Ferrer Bassa, per tal de decorar les capelles dels seus palaus reials: el castell de Lleida, la Capella de Santa Àgata a Barcelona, el castell de Perpinyà i pel palau reial de l'Almudaina de Mallorca, regne que acabava de conquerir aquell any.
Simultàniament, el pintor havia rebut l'encàrrec de l'abadessa del monestir de Pedralbes, Francesca Saportella, neboda de la reina Elisenda de Montcada, fundadora del monestir, per a pintar la cel·la de Sant Miquel, una obra que ha arribat quasi intacta fins a l'actualitat i ha esdevingut la millor pintura al fresc que es conserva del gòtic català del segle xiv.
Tot i que va començar per l'encàrrec reial, el 1346 va haver d'interrompre-ho per enllestir les pintures del monestir de Pedralbes, i així, el darrer retaule dels corresponents a les capelles reials de Pere III va ser el Retaule de Santa Anna i la Marededéu del palau reial de l'Almudaina, que va quedar inacabat i seria finalitzat pel seu deixeble Ramon Destorrents.
La taula central va ser adquirida pel Museu Nacional d'Art Antic de Lisboa el 1921.

## Referències

* ↑ «Fitxa de la taula de Santa Anna i la Mare de Déu» (en portuguès). Museu Nacional d'Arte Antiga, 201. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2013. [Consulta: 8 agost 2013].
* ↑ Trens, 1936, p. 19-20.
* ↑ de Dalmases i José i Pitarch, 1984, p. 154-156.

## Bibliografia

* Alcoy i Pedrós, Rosa. El retaule de Santa Anna del Castell Reial de Mallorca i els seus mestres : dels Bassa a Destorrents [1345-1358]. Palma Mallorca: José J. de Olañeta, 2000. ISBN 9788476517246 [Consulta: 8 agost 2013].
* Alcoy i Pedrós, Rosa «El Mestre de Santa Maria de Rubió. Una personalitat enigmàtica del gòtic català» (PDF). Revista d'Igualada [Igualada], núm. 22, 2006. Arxivat de l'original el 2013-12-03 [Consulta: 8 agost 2013]. Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine.
* Diversos autors. Diccionari d'Art Oxford, des del segle V aC fins a l'actualitat. Barcelona: Edicions 62, 1996. ISBN 84-297-4227-1.
* Favà Monllau, Cèsar; Cornudella i Carré, Rafael «Els retaules de Tobed i la primera etapa dels Serra» (PDF). Butlletí del Museu Nacional d'Art de Catalunya, 11, 2010 [Consulta: 24 agost 2013]., pàg. 69
* Trens, Manuel. Ferrer Bassa i les pintures de Pedralbes. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1936 [Consulta: 1r agost 2013].
# Josep Aragay i Blanchar

Josep Aragay i Blanchar (Barcelona, 7 d'agost de 1889 - Breda, 15 de gener de 1973) fou un pintor, ceramista i teòric d'art català, deixeble de Francesc d'Assís Galí.

## Biografia

Va néixer al carrer del Carme de Barcelona, fill de Florenci Aragay i Vila, natural de Cànoves, i de Rosa Blanchar i Pi, natural de Breda.
El 1911, Eugeni d'Ors li encarregà la direcció artística de l'Almanac dels Noucentistes. Amb el pseudònim Jacob, col·laborà a diversos setmanaris humorístics catalans, com la primera etapa de la revista Papitu, o El Borinot.
El 1912, juntament amb Xavier Nogués i Francesc Pujols, fundà la revista Picarol, un dels màxims exponents de la il·lustració catalana a principis del segle xx. El 1914, realitzà un llarg viatge formatiu per Itàlia. L'any 1917 rebé l'encàrrec de fer els rajols per decorar la font gòtica del carrer de Cucurulla de Barcelona, al final del Portal de l'Àngel.
Fou professor de l'Escola Superior de Bells Oficis de la Mancomunitat de Catalunya. El 1925 s'instal·là definitivament a Breda, on fundà un taller ceràmic, activitat a la qual dedicaria la resta de la seua vida professional, encara que també cal destacar la seva tasca de dibuixant i il·lustrador. El Museu Deu del Vendrell mostra 21 dibuixos satírics d'aquest gran dibuixant català. La seva obra també es pot visitar al Museu Municipal Josep Aragay de Breda.
És autor de dos llibres teòrics: La pintura catalana contemporània, la seua herència i el seu llegat (1916) i El nacionalisme de l'art (1920).

## Obres destacades

* Vacances (al Museu Municipal Josep Aragay, Breda, la Selva)

## Referències

* ↑ Cirici i Pellicer, Alexandre. Barcelona pam a pam. 7a ed. Barcelona: Teide, 1971, p. {{{1}}} (Què cal saber, 8). ISBN 84-307-8187-0.
* 1 2 «Naixements 1897, núm. 4293». AMCB.
* ↑ «BREDA: sepelio de los restos mortales de don José Aragay Blanchar». La Vanguardia, 17-01-1973, pàg. 34.
* ↑ «Josep Aragay i Blanchar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Barral, Xavier i Vicens, Francesc, 2002. 100 Obres de Pintura Catalana. Editorial Pòrtic, Barcelona. ISBN 8473067908. Pàgs. 184-185.

## Vegeu també

* Museu Municipal Josep Aragay
* Museu Deu

## Bibliografia

* Mas i Peinado, Ricard. Els artistes catalans i la publicitat (1888-1929). Barcelona: Parsifal Edicions, 2002. ISBN 84-95554-16-X plana 155.
* Castanyer Angelet, Xavier. Josep Aragay, temperament noucentista. Girona: Generalitat de Catalunya, 2015. ISBN 9788439392903.

## Enllaços externs

* «Museu Municipal Josep Aragay (Breda)».