OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Osorkon III

Osorkon III fou un faraó només conegut pels cartutxos de l'anomenat anell de Leyden, i que el seu pare fou Takelot I.
Un examen més detallat va demostrar a principis del segle xx que la pastilla conservada en el Museu Britànic, en la qual hi apareix el faraó adorant Ammon, el qual és representat en la forma d'un déu itifàl·lic (Amsu o Min) pertany a Osorkon I.
Vers el regnat del d'aquest monarca no se'n sap quasi res en concret, suposant-se que és el rei de Bubastis mencionat en l'estela de Piankhi que fou durant el seu regnat quan els etiòpics capitanejats per aquell aventurer imposaren la seva sobirania a la major part del país.
De l'època d'Osorkon III no ens resta records arquitectònics, si s'exceptua una modesta capella aixecada a Tebes, en la qual criden l'atenció alguns relleus de força valor artístic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 45, pàg. 903, ISBN 84-239-4540-5
# Ossubtus xinguense

Ossubtus xinguense és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 17,6 cm de llargària total.

## Alimentació

Menja algues.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 22 °C - 25 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Xingu al Brasil.

## Referències

* 1 2 Jégu, M. 1992. Ossubtus xinguense, nouveaux genre et espèce du Rio Xingu, Amazonie, Brésil (Teleostei: Serrasalmidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 3 (núm. 3): 235-252.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Jégu, M., 1992.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Jégu, M. 2003. Serrasalminae (Pacus and piranhas). p. 182-196. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Ostorhinchus

Ostorhinchus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels apogònids.

## Taxonomia

* Ostorhinchus leslie (Schulz & Randall, 2007)
* Ostorhinchus luteus (Randall & Kulbicki, 1998)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Schulz, J. & Randall, J. E., 2007. Ostorhinchus leslie, a new coral-reef cardinalfish from American Samoa. aqua, 12 (1): 1-10.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Gon, O., 1987: Redescription of Apogon (Ostorhinchus) fleurieu (Lacépède, 1802) with notes on its synonymy. Japanese Journal of Ichthyology, v. 34 (núm. 2): 138-145.
* Mabuchi, K., N. Okuda i M. Nishida, 2006: Molecular phylogeny and stripe pattern evoluton in the cardinalfish genus Apogon. Molecular Phylogenetics and Evolution, v. 38: 90-99.
* Randall, J. E., 2005: Reef and shore fishes of the South Pacific. New Caledonia to Tahiti and the Pitcairn Islands. Reef and shore fishes of the South Pacific.: i-xii + 1-707.
# Kairuan Nord

La delegació o mutamadiyya de Kairuan Nord (àrab: معتمدية القيروان الشمالية, muʿtamadiyya al-Qayrawān ax-Xamāliyya) és una delegació o mutamadiyya de la governació de Kairuan formada per la part nord de la ciutat de Kairuan i els pobles i viles de la zona al nord de la capital de la governació, entre elles El Baten i Fasnasa. El seu límit oriental ve marcat per la serra de Kelbia. Al cens del 2004 tenia 80.490 habitants.

## Administració

La delegació o mutamadiyya, amb codi geogràfic 41 51 (ISO 3166-2:TN-12), està dividida en dotze sectors o imades:
* Al Ansar (41 51 51)
* El Jemâa Nord (41 51 52)
* El Jemâa Sud (41 51 53)
* Kebilia Nord (41 51 54)
* Jeblia Nord (41 51 55)
* Jeblia Sud (41 51 56)
* El Menchia (41 51 57)
* Al Aghalba (41 51 58)
* Elbaten (41 51 59)
* Dheraa Ettammar (41 51 60)
* Metbasta (41 51 61)
* El Ghabet (41 51 62)
Al mateix temps, forma part de la municipalitat o baladiyya de Kairuan (41 11).

## Referències

* ↑ Résultats du recensements 2014 par gouvernorats et délégations Arxivat 2018-05-26 a Wayback Machine.. Statistiques Tunisie
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 97-101. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 155. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Varicorhinus platystomus

Varicorhinus platystomus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 21 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Ruanda i al llac Tanganyika.

## Referències

* ↑ Rüppell W. P. E. S. 1836. Neuer Nachtrag von Beschreibungen und Abbildungen neuer Fische, im Nil entdeckt. Mus. Senckenberg, Abhandl. Beschr. Naturg. v. 2 (núm. 1). 1-28.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Lévêque, C. i J. Daget 1984 Cyprinidae. p. 217-342. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4. .
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Zohar

El Zohar (en hebreu זהר ‘llum, resplendor’), escrit per Ximon bar Yohaï al segle ii, és, juntament amb el Séfer Yetsirà, el llibre central del corrent cabalístic.

## Contingut

Està comprès per exegesis (midraixim) bíbliques, organitzades segons la porció setmanal de lectura de la Torà (les paraixot). El Zohar està dividit en tres cossos centrals: el Zohar original, els Camins de la Torà (Sitré Torà) i el Comentari Desaparegut (ha-Midraix ha-Neelam).
El Zohar, o segon treball explicatiu de la Càbala, ha estat anomenat la «Bíblia» dels cabalistes. Fou escrit originalment en arameu per Ximon bar Yohaï, un amoraïta de la Mixnà —encara que hom creu que, en realitat, l'autor seria Moisès de Lleó (Moixé ben Xem Tov de Lleó). La porció principal adopta la forma d'un comentari sobre el Pentateuc d'acord amb la seva divisió més moderna en cinquanta-dues lliçons setmanals.
El seu títol, Zohar, (‘llum, resplendor’) prové de les paraules del Gènesi 1:3 («Que hi hagi llum») amb les quals comença. És un treball compilatori, per la qual cosa encara podrien ésser trobats alguns fragments provinents de tractats antics.
L'obra es divideix en diversos tractats i analitza els texts bíblics per extreure d'ells llur significat ocult. L'univers es reparteix entre els imperis de la llum i de les tenebres, cadascun d'ells compost per deu esferes.

## Vegeu també

* Càbala
# Sepulcre d'Hilari Fuscus

El Sepulcre d'Hilari Fuscus (en llatí: Hilarus Fuscus; italià: 'Ilario Fusco') és un monument funerari que es troba a la Via Àpia Antiga (prop del núm. 178), al barri Ardeatino de Roma. Aquest monument és dins el Parc Arqueològic de la Via Àpia Antiga al tram entre la zona coneguda com Capo di Bove i la 4a milla, a uns 40 metres al sud del Túmul dels Licinis i del "Sepulcre Dòric".

## Història

El monument actual té la forma d'una façana d'un petit temple romà construïda amb rajoles per Luigi Canina a mitjan segle xix en el format corresponent a l'antic monument originari. Entre els fragments de marbre recuperats al lloc i incorporats a la façana hi ha, al centre, un relleu dividit en tres nínxols; el central conté bustos de cinc persones de front. La parella del mig és representada en el gest de dextrarum iunctio, un tema molt difós en l'art romà i cristià primitiu per al·ludir al ritus nupcial, per expressar la fidelitat dels cònjuges, però que, en el context funerari, expressa també el comiat de la parella en l'hora de la mort.
De l'època augusta (c. 30 ae), l'original està preservat al Museu Nacional Romà i el que es veu ací n'és una còpia en ciment. A la part més alta de la paret, Canina va col·locar una inscripció d'un període posterior que indicava el nom del difunt, Hilari Fuscus, destruïda en algun moment entre 1978 i 1998.

## Referències

* ↑ «Tomba di Ilario Fusco presso il iv miglio dell'Appia Antica» (en italià). InfoRoma.
* ↑ «Sepolcro di Hilarus Fuscus» (en italià). Italia Virtual Tour. Arxivat de l'original el 2017-12-20. [Consulta: 30 juliol 2021].
* ↑ «Sepolcro di Ilaro Fusco» (en italiano). Site oficial do Parque Arqueológico da Via Ápia Antiga.
# Cantó de Saint-Denis-4

El cantó de Saint-Denis-4 és un cantó de l'illa de la Reunió, regió d'ultramar francesa de l'oceà Índic. Correspon a una fracció de la comuna de Saint-Denis.

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 2001 - 2008 | Jean-Jacques Morel | UMP, |
| 2008 - | Jean-Claude Fidji | PS, |

## Referències

* ↑ «Décret n° 2014-236 du 24 février 2014 portant délimitation des cantons dans le département de La Réunion.». [Consulta: 16 juliol 2022].
* ↑ «Décret no 88-400 du 21 avril 1988 portant modification et création de cantons dans le département de La Réunion». [Consulta: 16 juliol 2022].

## Vegeu també

* Cantons de l'illa de la Reunió
* Comunes de l'illa de la Reunió
* Consell General de l'illa de la Reunió
# Punaauia

Punaauia és un municipi de la Polinèsia Francesa, situat a l'illa de Tahití, que es troba a les Illes del Vent (arxipèlag de les Illes de la Societat. Té 25.441 habitants i forma part de l'aglomeració de Papeete. Limita amb els municipis de Faʼaʼa, Pirae, Mahina, Hitiaʼa O Te Ra, Papara i Paea.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Ronald Tumahai | Te Hotu Rau No Punaauia |

## Agermanament

* Dumbéa (Nova Caledònia)
# Comuna de Maupiti

Maupiti és una comuna de la Polinèsia Francesa, situat a l'illa de Tahití, que es troba a les Illes de Sotavent (arxipèlag de les Illes de la Societat. Té 1.231 habitants. Comprèn l'illa de Maupiti i els illots de Manuae, Maupihaa i Motu One.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Paul Ropiteau | |
# Mauméjean

La Casa Mauméjean va ser una empresa familiar dedicada a producció de vitralls i altres indústries artístiques, molt activa entre les ultimes dècades del segle XIX i la primera meitat del segle xx. Tot al llarg de la seva trajectòria, va operar sota diverses denominacions, com ara J.H. Mauméjean Germans.
És considerada una representant destacada de l'auge del vitrall i de les industries artístiques en general durant el Modernisme, tot i que les seves obres oscil·len estilísticament entre aquest corrent i un eclecticisme historicista.
Creada el 1860 a Pau, per Jules Pierre Mauméjean (1837.1909) va introduir-se a l'Estat Espanyol i el 1898 va obrir un taller a Madrid de la mà de Joseph Jules Mauméjean Lalanne (1869-1952), fill de l'anterior. El 1908 va establir-se a Barcelona, amb domicili a Rambla Catalunya 120. També va tenir sucursal a Sant Sebastià
Es troben vitralls de la Casa Mauméjean, principalment, a França i a l'Estat Espanyol, però també a l'Amèrica llatina i altres països del món.
Ultra la creació de vitralls, la Casa Mauméjean també va ser activa en el camp de la conservació restauració de vitralls

## Obres al País Valencià

* Edifici de Correus (València)
* Alcoiː Cementiri de Sant Antoni Abat, Panteó Vicens

## Obres a Catalunya

* Vitralls a la Cova de Sant Ignasi, a Manresa (1909)
* Vitrall de l'escala de la Casa Pérez Samanillo, Barcelona (1910)
* Sala d'actes de la seu de la Caixa d'Estalvis de Sabadell (1915)
* Antiga seu de la Caixa de Catalunya, posteriorment BBVA, a la Plaça Antoni Maura, Barcelona

## Referències

* ↑ Hernanz Maderuelo, Ricardo. La casa internacional de vidrieras Maumejean y su entorno: desde 1862 hasta nuestros días (Tesi) (en castellà). Universidad de Burgos, 2021.
* ↑ «Joseph Jules Mauméjean | Real Academia de la Historia». [Consulta: 17 març 2024].
* ↑ «El vitrall modernista | enciclopedia.cat». [Consulta: 17 març 2024].
* ↑ «SOCIEDAD MAUMEJEAN DE VIDRIERAS ARTISTICAS - Quiénes Somos». [Consulta: 17 març 2024].

## Enllaços externs

* Web de la Societat Maumejean
* Tesi doctoral sobre la Casa Mauméjean
# St. Thomas's Mount

Parangimalai (en anglès St. Thomas Mount) és un barri a un petit pujol de 68 metres a la ciutat de Txennai a l'Índia al districte de Chingleput. És un antic campament militar, a pocs quilòmetres al sud del centre de Txennai i a prop de l'aeroport de Guindy.
La població el 1901 era de 15.571 habitants. Agafa el nom de la muntanya rocosa aïllada de Sant Tomàs o Parangimalai o Parangi Malai o Bhringimalai (en tàmil, que voldria dir «turó de l'home blanc») i també se la va anomenar «Turó dels Europeus».
La muntanya està associada a Sant Tomàs que hauria estat martiritzat en aquest lloc pels bramans el 21 de desembre del 68 (altres tradicions diuen el 72). Inclou una església portuguesa dedicada a la Verge construïda el 1523 prop del lloc on el 1547 es va trobar una antiga església cristiana i una creu suposadament de Sant Tomàs.
El campament militar estava al costat oriental, al peu del turó. El 7 de febrer de 1757 s'hi va lliurar l'anomenada batalla del Mont entre el coronel Calliaud i els francesos de Lally, en què aquest darrer es va acabar retirant després d'hores de lluita, quan els britànics pràcticament havien esgotat les municions. El 20 de març de 1769 Haidar Ali es va trobar en aquest lloc amb Dupré, el membre més antic del consell de la Companyia Britànica de les Índies Orientals, i va signar el tractat de 2 d'abril de 1769, poc gloriós pels britànics. El 1774 el turó va esdevenir quarter de l'artilleria de Madras.
El 5 de febrer de 1986 el lloc fou visitat pel papa Joan Pau II.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# José Pedro Varela (Uruguai)

José Pedro Varela és una localitat de l'Uruguai, ubicada al nord del departament de Lavalleja, a 136 km de Minas, capital departamental; i a 256 km de Montevideo, capital nacional. Aquesta localitat es troba sobre les costes del rierol Corrales, un dels límits naturals amb el departament de Treinta y Tres.
La ciutat rep el seu nom del mestre José Pedro Varela, reformador de l'educació primària uruguaiana durant el segle xix.
S'ubica a 59 metres sobre el nivell del mar.
Evolució demogràfica (Font: Instituto Nacional de Estadística pàgina web) :
| 1963 | 1975 | 1985 | 1996 | 2004 |
| 2.996 | 3.543 | 4.077 | 4.983 | 5.332 |

## Referències

* ↑ (anglès) Mapa, localització, clima i altres dades
# Penrhyndeudraeth

Penrhyndeudraeth (que en gal·lès significa península amb dues platges) és una població de Gal·les del comtat de Gwynedd. Té uns 2.000 habitants.

## Història

Es va establir en aquest lloc la població a la meitat del segle xix per l'acció del propietari local David Williams of Castell Deudraeth a Minffordd en terres dessecades mitjançant el drenatge d'aiguamolls. L'assentament més antic es deia Cefn Coch ('Carena roja') i, així i tot, l'escola de primària del poble es diu Ysgol Cefn Coch.
Abans de la dessecació els habitants vivien de l'agricultura i d'una peita mina de coure
A partir de 1872 s'hi instal·là una indústria d'explosius per a fabricar nitrocel·lulosa per a la guerra i la mineria. A causa d'aquesta activitat, i de l'emmagatzemament d'explosius, hi moriren molts treballadors

## Residents famosos

* El filòsof Bertrand Russell
* El poeta Nathaniel Jones

## Referències

* ↑ «Office for National Statistics : Census 2001 : Parish Headcounts : Gwynedd». Arxivat de l'original el 2010-09-22. [Consulta: 2 febrer 2010].

## Enllaços externs

* www.geograph.co.uk : fotos de Penrhyndeudraeth io els voltants
* Web de l'ajuntament Arxivat 2012-02-07 a Wayback Machine.
# Kuruc

Kuruc (hongarés: kuruczok, eslovac: kuruci) és el nom que rebien els rebels hongaresos que lluitaven contra els Habsburg a l'Hongria Reial entre el 1671 i el 1711. Durant aquests anys hi va haver diversos aixecaments contra la Cort de Viena. En aquests conflictes els seus enemics rebien el nom de “labanc”.
# Districte administratiu d'Interlaken-Oberhasli

El Districte administratiu d'Interlaken-Oberhasli és un dels 10 Districtes administratius del Cantó de Berna a Suïssa.
Es tracta d'un districte germanòfon i com la resta fou creat el dia 1 de gener de 2010 a partir de dos antics districtes, concretament el de Interlaken i una part de Oberhasli.
El municipi d'Interlaken és el cap del nou districte, que compta amb un total de 29 municipis i una població de 48763 habitants (a 31 de desembre de 2008), per a una superfície de 1231,5 km².

## Llista de municipis

| Municipi | Habitants (31 de desembre de 2008) | Superfície en km² |
| Beatenberg | 1153 | 29.2 |
| Bönigen | 2383 | 15.1 |
| Brienz | 2996 | 48.0 |
| Brienzwiler | 533 | 17.6 |
| Därligen | 401 | 6.9 |
| Gadmen | 248 | 116.4 |
| Grindelwald | 3826 | 171.1 |
| Gsteigwiler | 425 | 7.0 |
| Gündlischwand | 282 | 16.9 |
| Guttannen | 313 | 200.7 |
| Habkern | 624 | 51.1 |
| Hasliberg | 1237 | 41.7 |
| Hofstetten bei Brienz | 579 | 8.7 |
| Innertkirchen | 875 | 120 |
| Interlaken | 5319 | 4.4 |
| Iseltwald | 397 | 21.9 |
| Lauterbrunnen | 2452 | 164.4 |
| Leissigen | 938 | 10.4 |
| Lütschental | 238 | 12.4 |
| Matten bei Interlaken | 3676 | 6.0 |
| Meiringen | 4489 | 40.7 |
| Niederried bei Interlaken | 335 | 6.8 |
| Oberried am Brienzersee | 492 | 20.0 |
| Ringgenberg | 2709 | 8.7 |
| Saxeten | 2709 | 19.2 |
| Schattenhalb | 609 | 31.5 |
| Schwanden bei Brienz | 614 | 7.1 |
| Unterseen | 5453 | 14.1 |
| Wilderswil | 2458 | 13.5 |
| Total: 29 | 48.763 | 1.231,5 |
# Platja de la Fosca

La platja de la Fosca és una platja del municipi de Palamós (Baix Empordà), situada en una petita badia al nord de la població, on hi ha el barri de La Fosca, amb un passeig marítim amb boniques cases d'estiueig de principis del segle xx. La platja està dividida en dos per la Roca Fosca, una gran roca negra que s'endinsa al mar i dona nom a la platja. El tram de platja a l'esquerra de la roca s'anomena també platja de Sant Esteve de la Fosca, prenent el nom del castell de Sant Esteve de Mar, situat sobre els penya-segats que limiten la badia a llevant. Limita al nord amb un tram de penya-segats que té continuïtat fins a la platja de Castell i al sud-oest amb el parc urbà de Cap Gros, a través del qual s'arriba a la cala Margarida.
Orientada a l'est-sud-est, té una longitud total de 497 metres i una amplada mitjana de 40 metres, formada per sorres fines, mitjanes, gruixudes i grava. El pendent d'entrada al mar és poc pronunciat, i el fons marí és de sorra. Disposa de tota mena de serveis, lloc de socors, vigilància i lloguer de material per a activitats lúdiques i aquàtiques. Disposa de rampes d'accés per a persones amb mobilitat reduïda i d'un aparcament.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent. La platja ha estat distingida amb el distintiu de Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis.

## Referències

* 1 2 3 «La Fosca-la Roca Fosca». Agència Catalana de Turisme.
* 1 2 «Platja de la Fosca». 'Agència Catalana de l'Aigua.
* 1 2 Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 222-223. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «96 platges i 24 ports, guardonats amb la Bandera Blava 2023 a Catalunya». Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural. Generalitat de Catalunya, 04-05-2023.
# Anthisnes

Anthisnes (en való Antene) és un municipi belga de la província de Lieja a la regió valona. El 61% del seu territori són terres de conreu i el 26% boscos. Es troba al Condroz, als contraforts de la vall de l'Ourthe.

## Localitats

Anthisnes, Baugnée, Berleur, Coibehay, Hestreux, Hody, Houchenée, Lagrange, La Ramée, La Rock, Les Floxhes, Limont, Moulin, Rapion, Targnon, Tavier, Tolumont, Viegeay, Vien (ou 'Vien-Anthisnes'), Villers-aux-Tours et Xhos.

## Enllaços externs

* Web municipal
* Web de Berleur Arxivat 2008-04-22 a Wayback Machine.
* Web del patronat d'Anthisnes Arxivat 2008-03-01 a Wayback Machine.
* Web del festival Les Anthinoises
* Fotografies d'Anthisnes