OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trachycorystes obscurus

Trachycorystes obscurus és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Essequibo.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bleeker P., 1858. De visschen van den Indischen Archipel. Beschreven en toegelicht. Siluri. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 4. i-xii + 1-370.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Günther, A., 1863. On new species of fishes from the Essequibo. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 3) v. 12 (núm. 72): 441-443.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr., 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Tractat de Capdepera

El Tractat de Capdepera va ser la solució adoptada per incorporar a Menorca sota el domini de la Corona de Aragó després de la conquesta de Mallorca el 1229. Va ésser signat el 17 de juny de 1231, en aquesta població de Mallorca, entre Jaume I i Abu-Abd-Al·lah Muhàmmad ibn Àhmad ibn Hixam, cadi de Manurqa, en què aquest reconeixia al rei aragonès la sobirania sobre la seua illa i es comprometia a pagar-li un tribut. Fou destronat el 1234 per Abu-Uthman Saïd ibn al-Hàkam al-Quraixí. Després de la mort de Jaume I, el beneficiari del tribut fou Jaume II de Mallorca i estigué vigent fins a la Conquesta aragonesa de Menorca el 1287.
El Tractat de Capdepera presenta similituds amb un ahd musulmà, però amb els actors canviats.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000, ISBN 84-297-4706-0, plana 57.

## Bibliografia

* Arxiu Jaume I: Tractat de Capdepera
# El Pou (les Masies de Voltregà)

El Pou és una masia de les Masies de Voltregà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia construïda damunt la roca. El portal d'entrada està situat en el cos més enlairat el qual és cobert a una única vessant i orientat a migdia, el portal té una llinda de roure sostinguda per un arc deprimit convex de pedra. A partir d'aquest cos els altres es van escalant vers migdia i són coberts perpendicularment al cos inicial. El més enlairat té galeries sostingudes per pilars. A llevant l'estructura és més simple, té el carener perpendicular a aquesta cara en la qual hi ha una finestra d'inspiració gòtica. Cal remarcar la lliça, la qual és sostinguda per contraforts. La construcció és bàsicament de pedra amb alguns afegits de totxo.

## Història

Antiga masia que trobem registrada en el fogatge de 1553 de la parròquia i terme de Sant Hipòlit de Voltregà. Per aquella època habitava el mas Antoni Pou.
Al segle XVII fou ampliat i reformat per Diego Pou.

## Referències

* 1 2 3 «El Pou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 agost 2021].
# Tractat de Viena (1725)

El Tractat de Viena va ser un pacte entre estats signat el 30 d'abril de 1725 pels representants de l'emperador Carles VI d'Àustria i el rei Felip V de Castella. El tractat resolia algunes de les conseqüències de la guerra de Successió Espanyola i garantia, per exemple, la Pragmàtica Sanció del 1713 que regulava els drets de successió dels Habsburg. En funció dels termes del tractat, el Sacre Imperi Romanogermànic renunciava a totes les seves pretensions sobre el tron espanyol i les índies occidentals, i els borbons, a Itàlia i els Països Baixos. A més, Àustria prometia a Espanya el seu ajut per a la recuperació de Gibraltar, en poder del Regne de la Gran Bretanya. Per aquest tractat, Carles VI d'Àustria va poder continuar utilitzant de manera vitalícia, els seus títols hispànics.

## Referències

* ↑ Koch, Christophe; Schoell, Frédéric; Green, Joseph Cogswell; Frost, John. History of the revolutions in Europe, from the subversion of the Roman Empire in the west, to the Congress of Vienna: From the French of Christopher William Koch; with a continuation to the year 1815 (en anglès). E. Hunt and Son, 1867, p. 64.
* ↑ Alcoberro, Agustí «El primer conflicte global». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.20-23. ISSN: 1695-2014.
# El Semàfor (la casa dels Senyals)

El Semàfor (la casa de Senyals) és un edifici històric construït a finals del segle xix a la zona del Prat de Llobregat coneguda amb el nom de l'Albufera, a uns 200m. de l'antiga Caserna de Carrabiners.
Aquesta casa va ser edificada amb la finalitat de regular el trànsit marítim per la costa i reduir el nombre d'accidents. Això s'aconseguia mitjançant la instal·lació d'uns semàfors dotats d'uns telègrafs òptics que, seguint un codi preestablert, permetien la comunicació amb els vaixells que navegaven per la costa.
Aquest mas, conegut oficialment amb el nom de Semáforo del Río Llobregat es comunicava a més amb el del castell de Montjuïc gràcies a un telègraf de banderes.
Per protegir l'edifici de les crescudes del mar, els terrenys es van haver d'elevar tres metres sobre el nivell del mar. L'edifici de planta rectangular tenia un mirador central i una cisterna subterrània que recollia aigua de pluja.
El primers treballadors dels quals se'n té coneixement daten del 1897, els quals vivien en unes condicions sanitàries molt dolentes, amb continus episodis de paludisme, típics a tota la zona del Delta del Llobregat.

## Bibliografia

* Vista de la porta d'El SemàforRampa d'El SemàforVista d'El SemàforMasies del Prat (L'Albufera i La Ribera), vol. I, de Gerard i Teresa Giménez i Joan Jordà, Editorial Efadós, El Papiol, 2003, pàg. 48.
# Indígets

D'acord amb la mitologia romana, els déus indígets eren divinitats tutelars romanes. El seu nombre era incalculable, ja que cada lloc i cada fet de la vida quotidiana tenia el seu déu específic. Tenien una funció limitada a un acte en concret, fora del qual no tenien entitat.
Els Indígets són, per exemple, les potències que acompanyen les persones des del naixement, o des de la concepció, fins a la mort, des de Conseuius, déu de la concepció, fins a Nenia, la deessa del lament fúnebre. Hi havia la deessa que ensenyava a caminar els infants, Abeona, que guia els seus primers passos fins lluny de casa seva, i Adeona, que el fa tornar a casa. Potina, la deessa que el fa beure, etc. També hi ha els déus del camp, que vigilen les diferents fases del cultiu i de la vegetació: Segetia, la sega, Lacturnus, que fa arribar la saba a l'espiga en formació, etc. Algunes d'aquestes divinitats van adquirir una personalitat més marcada, per influència de la mitologia grega: Flora, per exemple o Prosèrpina. Altres divinitats formen part de llocs: Janus, de les portes, Clivicula, amb les baixades... Hi havia déus d'aquest tipus per tot arreu, a les presons i a les cuines, i alguns es dedicaven de guiar els viatgers, i l'ajudaven a no equivocar-se de camí.
Aquestes divinitats estan molt a prop de la mentalitat màgica, que exigeix l'existència d'un principi sobrenatural en cada acte que es fa.
També van entrar en aquesta categoria alguns herois divinitzats després de morts, especialment Eneas.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 293. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 124. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Fiat Cinquecento

El Fiat Cinquecento (pronunciat en italià: /tʃiŋkwetʃɛnto/, i en anglès: /ˌtʃɪŋkwəˈtʃɛntoʊ/) és un automòbil del segment A produït pel fabricant italià Fiat entre els anys 1991 i 1998. Fou desenvolupat per a substituir al Fiat 126, i fou reemplaçat més tard pel Fiat Seicento. El Cinquecento fou dissenyat per Giorgetto Giugiaro, del centre de disseny Italdesign, i fabricat en Polònia. Els seus principals competidors en el mercat europeu eren els francesos Citroën AX, Peugeot 106 i Renault Twingo.
És un cinc places amb carrosseria hatchback de tres portes. Té suspensió independent en les quatre rodes, similar a la del Fiat Tipo/Tempra, i frens de disc davanters. Alguns nivells d'equipament inclouen tancament centralitzat, direcció assistida, alçavidres elèctrics i aire condicionat. El Cinquecento és un tracció davantera amb motor davanter transversal. En la majoria dels mercats, la motorització base era un gasolina de 0.9 litres de cilindrada (originalment 903 cc, després 899 cc) amb injecció de combustible i 40 CV de potència màxima. En 1994 s'afegí un motor gasolina de 1.1 litres i 54 CV, associat al nivell d'equipament Sporting.
El model utilitzat en ral·li originalment per als campionats nacionals monomarca es denominava Cinquecento Trofeo, i utilitzava el motor 899 cc que donava 60 cv depenent de les preparacions. Algunes filials europees donaven com premi als guanyadors dels respectius campionats nacionals la possibilitat de córrer durant la temporada següent dins de l'equip oficial FIAT en el campionat nacional amb el Cinquecento model Sporting 1108 cc dotat d'injecció multipunt amb aproximadament 110 cv, a més de la participació en el Ral·li de Mont Carlo a bord d'un model dotat amb caixa de 6 velocitats també 1108 kit car. A l'estat espanyol, Polònia i altres països d'Europa de l'Est també s'oferia una motorització gasolina de dos cilindres de 704 cc de cilindrada i 30 CV de potència màxima, derivada de la del 126, muntada longitudinalment i que tenia carburador.

## Referències

* ↑ «De cómo el sucesor del Fiat 500 pasó a ser un Daewoo» (en castellà). [Consulta: 7 juliol 2024].
* ↑ «La historia de Giorgetto Giugiaro, el genio creativo del diseño automotriz italiano» (en castellà). Zona movilidad. [Consulta: 7 juliol 2024].
* ↑ Escobar, Álvaro. «Coches míticos solo para verdaderos amantes del motor, Fiat Cinquecento Sporting» (en castellà). Auto Bild, 29-06-2022. [Consulta: 7 juliol 2024].
* ↑ «Fiat Cinquecento Trofeo (1993) is just the vintage rally car we want» (en anglès), 19-01-2021. [Consulta: 7 juliol 2024].
# Ovar

Ovar és un municipi i una ciutat portuguès, situat al districte d'Aveiro, regió del Centre i subregió del Baixo Vouga. L'any 2001 tenia 55.198 habitants.
El municipi limita al nord amb el municipi d'Espinho, al nord-est amb Santa Maria da Feira, a l'est amb Oliveira de Azeméis, al sud amb Estarreja i amb Murtosa i a l'oest amb l'oceà Atlàntic, que banya prop de 15 km de la seva costa. Aquest municipi inclou dues ciutats: Esmoriz i Ovar.

## Població

Població del concelho d'Ovar (1801 – 2006) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 | 2006 |
| 10822 | 10075 | 25605 | 29970 | 35320 | 45378 | 49659 | 55198 | 56715 | 57511 |

## Freguesies

* Arada
* Mamarrosa
* Oiã
* Oliveira do Bairro
* Palhaça
* Troviscal
# Trans-AMA 1978

La temporada de 1978 de la Trans-AMA, anomenada oficialment 1978 Trans-AMA motocross series, fou la 9a edició d'aquest campionat, organitzat per l'AMA. El calendari oficial constava de 7 proves puntuables, celebrades entre el 24 de setembre i el 5 de novembre. Aquella fou la darrera edició de la Trans-AMA com a tal, ja que a partir de 1979 aquest campionat passà a denominar-se Trans-USA.
Bob Hannah esdevenia el primer nord-americà a guanyar el campionat, amb un total de 4 victòries absolutes, mentre que el belga Roger De Coster i els nord-americans Rex Staten i Darrell Shultz se n'anotaven una cadascun.

## Rondes

Font:
| Ronda | Data | Lloc | Guanyador | Motocicleta |
| 1 | 24 de setembre | Lexington (Ohio) | Bob Hannah | Yamaha |
| 2 | 1 d'octubre | Buchanan (Michigan) | Bob Hannah | Yamaha |
| 3 | 8 d'octubre | New Berlin (Nova York) | Roger De Coster | Suzuki |
| 4 | 15 d'octubre | Axton (Virgínia) | Bob Hannah | Yamaha |
| 5 | 22 d'octubre | St. Peters (Missouri) | Bob Hannah | Yamaha |
| 6 | 29 d'octubre | Lake Whitney (Texas) | Rex Staten | Yamaha |
| 7 | 5 de novembre | Sonoma (Califòrnia) | Darrell Schultz | Maico |

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Bob Hannah | Yamaha | 283 |
| 2 | Rex Staten | Yamaha | 219 |
| 3 | Graham Noyce | Honda | 205 |
| 4 | Marty Tripes | Honda | 175 |
| 5 | Tommy Croft | Honda | 164 |
| 6 | Roger De Coster | Suzuki | 161 |
| 7 | Kent Howerton | Suzuki | 153 |
| 8 | Gary Semics | Can-Am | 152 |
| 9 | Gaylon Mosier | Kawasaki | 143 |
| 10 | Denny Swartz | Maico | 142 |

## Referències

* ↑ «Trans-AMA Moto-Cross records» (en anglès). American Motorcyclist. Books.Google.com, vol. 36, núm. 2, 2-1982, p. 59-61, 63. ISSN: 0277-9358 [Consulta: 25 agost 2011].
* «Every Champion That Ever Was» (en anglès). motocrossactionmag.com. Arxivat de l'original el 25 d’octubre 2010. [Consulta: 30 novembre 2009].
* «Trans Ama» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
# Giovanni Corrieri

Giovanni Corrieri (Messina, 7 de febrer de 1920 - Prato, 22 de gener de 2017) va ser un ciclista italià que fou professional entre el 1944 i 1957. Durant aquests anys aconseguirà 15 victòries, 7 en etapes del Giro d'Itàlia i 3 al Tour de França.

## Palmarès

* 1945
** 1r al Giro de la Província de Reggio de Calàbria i vencedor d'una etapa
* 1947
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1948
** Vencedor de 2 etapes al Tour de França
* 1949
** Vencedor de 2 etapes al Giro d'Itàlia
* 1950
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1951
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
** Vencecor d'una etapa de la Volta a Alemanya
* 1952
** 1r de la Sàsser-Cagliari
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi del Mediterrani
* 1953
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1954
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1955
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1946. Abandona
* 1947. 11è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1948. Abandona
* 1949. 32è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1950. 67è de la classificació general
* 1951. 59è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1952. 17è de la classificació general
* 1953. Abandona. Vencedor d'una etapa
* 1954. 33è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1955. 77è de la classificació general. Vencedor d'una etapa

### Resultats al Tour de França

* 1947. Abandona (10a etapa)
* 1948. 29è de la classificació general i vencedor de 2 etapes
* 1949. 52è de la classificació general
* 1950. Abandona (12a etapa) i vencedor d'una etapa
* 1952. 46è de la classificació general
* 1953. 56è de la classificació general

## Referències

* ↑ Si è spento a 96 anni Giovanni Corrieri (italià)

## Enllaços externs

* Palmarès de Giovanni Corrieri (italià)
# Schistura rendahli

Schistura rendahli és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba al sud de l'Índia.

## Referències

* ↑ McClelland J. 1838. Observations on six new species of Cyprinidae, with an outline of a new classification of the family. J. Asiatic Soc. Bengal v. 7 (for Nov. 1838). 941-948.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Banarescu, P. & T. T. Nalbant. 1968. Cobitidae (Pisces, Cypriniformes) collected by the German India expedition. Mitt. Hamb. Zool. Mus. Inst. v. 65: 327-351, Pls. 1-2.
* Banarescu, P. i T. T. Nalbant 1995: A generical classification of Nemacheilinae with description of two new genera (Teleostei: Cypriniformes: Cobitidae). Travaux du Museum d'Histoire Naturelle "Grigore Antipa" v. 35: 429-495.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Jayaram, K. C. 1981: The freshwater fishes of India, el Pakistan, Bangladesh, Burma and Sri Lanka--a handbook: i-xxii + 1-475, Pls. 1-13. Zoological Survey of India.
* Kottelat, M. «Zoogeography of the fishes from Indochinese Inland waters with an annotated check-list» (PDF) (en anglès). Bulletin Zoölogisch Museum, Universiteit van Amsterdam, 12, 1, 1989, pàg. 1-55.
* Kottelat, M. 1990: Indochinese nemacheilines. A revision of nemacheiline loaches (Pisces: Cypriniformes) of Thailand, Burma, Laos, Cambodia and southern Vietnam: 1-262. Verlag Dr. Friedrich Pfeil, Múnic, Alemanya.
* Kottelat, M. 2000. Diagnoses of a new genus and 64 new species of fishes from Laos (Teleostei: Cyprinidae, Balitoridae, Bagridae, Syngnathidae, Chaudhuriidae and Tetraodontidae). J. South Asian Nat. Hist. v. 5 (núm. 1): 37-82.
* Menon, A. G. K. 1987: The fauna of India and the adjacent countries. Pisces. Vol. IV.: i-x + 1-259, Pls. 1-16. Teleostei - Cobitoidea. Part 1. Homalopteridae. Zoological Survey of India.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pedro José Guiteras Font

Pedro Guiteras Font (Matanzas (Cuba), 17 de maig, 1814 - Charleston (Estats Units), 30 de gener de 1890), fou un escriptor i pedagog cubà.
Estudià en les escoles de González i Guerra Bentacourt i es preocupà de tot el que es relacionaba amb la deficient educació de la dona, i fundà un col·legi. Després passà als Estats Units i s'establí a Bristol.
El 1848 presentà en el Jocs Florals un discurs sobre la Influencia de la mujer, estado de su educación y medios de mejorarla; a Filadèlfia el 1856 donà a imprimir Historia del asedio y de la conquista de la Habana en 1762 i, posteriorment, Historia general de la Isla de Cuba, que es considerada com a una de les millors. Publicà treballs importants en el Mundo Nuevo de Nova York.
El 1849 sofrí alguns mesos de presó per haver pres part amb el seu germà Eusebi en la insurrecció del general López.
També era germà d'Antonio (1819-1901), el qual com ell, també fou escriptor i pedagog.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 308. (ISBN 84-239-4527-8)

## Enllaços externs

* https://www.ecured.cu/Pedro_Jos%C3%A9_Guiteras_Font
# Xenotilapia nigrolabiata

Xenotilapia nigrolabiata és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Tanganyika (Àfrica oriental). .

## Referències

* 1 2 «Xenotilapia nigrolabiata» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ ZipCodeZoo.com (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Maréchal, C. i M. Poll, 1991. Xenotilapia. p. 537-543. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (editors) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Poll, M. 1951. Troisième série de Cichlidae nouveaux recueillis par la mission hydrobiologique belge au lac Tanganika (1946-1947) (suite 1). Bull. Inst. R. Sci. Nat. Belg. v. 27 (núm. 30): 1-12.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Stiphodon kalfatak

Stiphodon kalfatak és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 2,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Vanuatu.

## Referències

* ↑ Weber M. 1895. Fische von Ambon, Java, Thursday Island, dem Burnett-Fluss und von der Süd-Küste von Neu-Guinea. A: Zoologische Forschungsreisen in Australien und dem malayischen Archipel; mit Unterstützung des Herrn Dr. Paul von Ritter ausgeführt ...Jahren 1891-1893 von Dr. Richard Semon. Fische Malay. Arch. v. 5. 259-276.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Chen, I-Shiung & Tan, Heok Hui (2005): A new species of freshwater goby (Teleostei: Gobiidae: Stiphodon) from Pulau Tioman, Pahang, Peninsular Malaysia. Raffles Bulletin of Zoology 53(2): 237-242.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Keith P., Marquet G. & R.E. Watson. 2007. Stiphodon kalfatak, a new species of freshwater goby from Vanuatu (Gobioidei: Sicydiinae). Cybium v. 31 (núm. 1): 33-37.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Watson, R. E. 1996. A review of Stiphodon from New Guinea and adjacent regions, with descriptions of five new species (Teleostei: Gobiidae: Sicydiinae). Rev. Fr. Aquariol. v. 23 (núms. 3-4): 113-132.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.