OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ranieri Vilanova

Ranieri Vilanova, de nom de fonts Ranieri Raymondi (Barcelona, 21 de gener del 1827 - Nova York, 18 de juny del 1913) va ser un pianista i compositor, nebot i alumne de Ramon Vilanova. Tenia excel·lents qualitats musicals, com ho prova el fet que als vuit anys feu el seu primer recital en públic. Va rebre lliçons de Franz Liszt durant l'estada d'aquest a Barcelona i, en acabar els estudis, es va traslladar a París a perfeccionar-hi la tècnica. Posteriorment, oferí brillants concert per Europa i Amèrica. Finalment, s'establí i morí a Nova York, on és enterrat.

## Obres

(selecció)
* A Marruecos, galop Vich : La Ausetana, s.a.
* Barcarola, amb lletra de Rafael Pombo
* La canetita, redowa mazurka per a piano. New York : S.T. Gordon, s.a.
* Doña Isabel II, polonesa para piano forte Vich : La Ausetana, s.a.
* Duettino del trovador, transcrito y variado, pieza 54 arranjament per a piano. Vich : La Ausetana, s.a.
* Estudi de quartes i sextes per a piano, publicat a París
* La Flor de las Criollas (1875), per a piano. Es considera que va ser la primera havanera en català, i es publicà a La Llumanera de Nova York
* My little pet, polka per a piano. New York : S.T. Gordon, s.a.
* Marche des Amazones per a piano a quatre mans. New York : S.T. Gordon, 1867
* Nocturne pour piano. op. 11. Paris : C. Killian, 1856
* Le poete et la jeune fille, caprice etude per a piano. New York : Jordens & Martens, 1871
* El Quezal. Marcha militar con variaciones sobre la melodía "The Mocking Bird", arreglada para la Escuela Polifónica de la República [de Guatemala] Paris: Félix Mackar, 1877
* Regina cœli, per a veu de soprano, cor i piano
* Romanza nell'Opera Mignon dell Maestro Amb. Thomas. Ridotta per la Mano Sinistra New York: Ranieri Vilanova, 1877
* Sobre el Guadaquivir, barcarolle per a piano. New York : J. H. Schroeder, 1870
* Sogno d'amore, reverie per a piano. New York : Wm. A. Pond, 1872
* Il sospiro per a veu i piano. New York : Beer & Schirmer, 1865
* Veni Creator Spiritus, per a veu amb acompanyament d'orgue
* Voces del océano

## Referències

* ↑ «En Ramon Vilanova». La Llumanera de Nova York, núm. 41, 9-1878, pàg. 1.
* ↑ «Barcelona». Diario de Barcelona, 08-04-1845, pàg. 1336.
* ↑ «Primeres notícies d'havaneres». [Consulta: 3 abril 2018].
* ↑ «Partitures de Regina cœli».
* ↑ «Obres de Ranieri Vilanova al fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa». [Consulta: 3 abril 2018].

## Bibliografia

* Mariano Vázquez Tur. El piano y su música en el siglo XIX en España, tesis, U. Santiago de Compostela, 1989.
* Diccionario de la música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 2002, vol. 10.
# Sprimont

Sprimont (en való Sprumont) és un municipi de l'est de la província de Lieja, a la Bèlgica valona. L'1 de gener de 2007 el municipi tenia 14.303 habitants. Està regada pels rius Vesdre, Ourthe, Amel i Hoëgne.

## Història

Al lloc dit de Belle-Roche, es troba una cova on van trobar-se fòssils humans que tenen més de 500.000 anys i artefactes en sílex, proves d'una presència humana des de molts de segles.
A l'edat mitjana fins a la revolució francesa, Sprimont era la seu d'un dels cinc jutjats del ducat de Limburg, enclavat al principat de Lieja.
La batalla de Sprimont, el 18 de setembre de 1794 va oposar les tropes revolucionàries a les tropes d'Àustria. La victòria francesa va conduir a l'annexió del territori a la república francesa i la incorporació al nou departament de l'Ourte.

## Economia

L'extracció de pedra calcària, anomenada pierre bleue (pedra blava), és la indústria tradicional del poble. Des de fa una vintena d'anys, s'ha desenvolupat un polígon industrial a la sortida núm. 45 de l'autopista E25 al lloc dit Damré Arxivat 2006-07-20 a Wayback Machine., ons'han establert unes cinc empreses. Estan especialitzades en la transformació de vidre, la fabricació de màquines, la construcció d'instal·lacions de purificació d'aigua i la informàtica. La societat per al desenvolupament industrial provincial SPI+ hi administra un edifici amb petites unitats per a pimes que comencen la seva activitat i que comparteixen certs serveis comuns.

## Nuclis

* Sprimont
* Dolembreux
* Gomzé-Andoumont
* Rouvreux
* Louveigné

### Llocs dits

* Damré
* Florzé
* Lincé
* Ogné
* Presseux

## Llocs d'interès

* El Musée de la pierre (en francès) (museu de la pedra)
* El Chemin de fer de Sprimont, museu d'arqueologia industrial de les mines i de les pedreres
* Banneux Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.: centre de culte catòlic de la Mare de Déu

## Enllaços externs

* La pedrera de Sprimont Arxivat 2009-09-09 a Wayback Machine.
# Louis Thomas Bourgeois

Louis Thomas Bourgeois (Fontaine-l'Évêque, 1676 - París, 1750) fou un mestre de capella, cantant i compositor. Va ser superintendent de música del duc de Borbó, i mestre de capella de les catedrals de Toul i Estrasburg. Cantà durant cert temps a l'Òpera, teatre en el que estrenà les òperes de la seva composició:
* Les amours déguisés (1713));
* Les plaisirs de la Paix (1715).
A més, va compondre diferents cantates i altres obres executades en els palaus dels grans senyors de la cort, de les quals se'n coneixen:
* Les nuits de Sceaux (1714)
* Zephire et Flore (1715);
* Psyché (1718);
* Phedre et Hippolyte;
* La lyre d'Anacreón;
* Céphale et l'Aurore;
* Dédale;
* Don Quichotte;
* Divertissement pour la naissance du Dauphin (Dijon, 1729);
* Idylle de Rambouillet (1735);
* Les peines et plaisirs de l'amour;
* Diane, i algunes d'altres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9 ISBN 84-239-4509-X
# Johann Wilhelm Mangold

Johann Wilhelm Mangold (20 de novembre de 1735 a Groß-Umstadt, † 16 de juliol de 1806 a Darmstadt) fou un violinista alemany del classicisme. Era fill de Johann Eric, germà de Max i pare de Daniel August i Georg, aquest dos últims també músics.
Formà part de la capella de música del gran duc de Hesse-Darmstadt, i es distingí com a violinista i professor d'instruments diferents.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 825 (ISBN 84-239-4532-4)

## Enllaços externs

* Breu biografia (alemany)
# Cricetulus longicaudatus

Cricetulus longicaudatus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a la Xina, el Kazakhstan, Mongòlia i Rússia. Es tracta d'un animal nocturn que s'alimenta de llavors i insectes. El seu hàbitat natural són les zones desèrtiques, els matollars, els boscos i els prats alpins. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, longicaudatus, significa ‘cuallarg’ en llatí.

## Referències

* ↑ Batsaikhan, A.; Tinnin, D.; Lhagvasuren, B.; Sukhchuluun, G. Cricetulus longicaudatus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 31 març 2016.
* ↑ Entrada «Cricetulus» d'Animalia (en anglès).
# Tomás Plantagenet

Thomas, comte de Lancaster i Leicester (c. 1278 - decapitat a Pontfract el 22 de març de 1322) va ser un noble anglès. Membre de la Casa de Plantagenet, va ser un dels líders de l'oposició baronial al seu cosí germà, el rei Eduard II.
Fou un dels grans senyors d'Anglaterra, per les seves vastes possessions territorials, que s'estenien als cinc comtats de Lincoln, Salisbury, Lancaster, Derby i Leicèster; va ser el cap dels barons que es van revoltar contra la mala administració del rei Eduard II. En 1312 van aconseguir que el rei tallés el cap al seu favorit Gaveston. Després del desastre del rei a Bannockburn (1313), es va encarregar del comandament en cap de l'exèrcit destinat a combatre als escocesos i de la presidència del Consell de ministres: per tots dos càrrecs el rei va creure que havia adquirit excessiva importància, per la qual cosa va encarregar al comte de Warenne que l'assassinés, per aquest motiu es va revoltar obertament contra el monarca i es va aliar a Escòcia, i després d'haver tingut durant tres dies l'exèrcit reial paralitzat el van abandonar la majoria dels revoltats i va haver de rendir-se (1322).
Jutjat sumàriament, fou condemnat a mort i decapitat. El poble encara conserva el seu record, havent-se format una llegenda que el considera com el defensor dels febles contra el poder reial.

## Casament

El seu casament amb Alice de Lacy no va tenir èxit. No van tenir fills, encara que ell va tenir dos fills il·legítims. En 1317 ella va ser segrestada a la seva mansió de Canford, Dorset per Richard de St Martin, un cavaller al servei de John del comte de Surrey. Aquest incident va causar problemes feudals entre Lancaster i Surrey; Lancaster es va divorciar de la seva dona i es va apoderar de dos castells de Surrey com a represàlia. El rei Eduard va intervenir i els dos comtes van arribar a un difícil arranjament.
Encara que divorciat de la seva dona, va continuar mantenint el poder dels comtats de Lincoln i Salisbury. Això va ser degut al contracte de matrimoni que havien acordat entre les dues famílies; després de la mort del seu sogre, Thomas posseïa aquests comtats al seu propi dret, no al dret de la seva esposa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 542. (ISBN 84-239-4529-4)
# Raoued

Raoued o Raouad (àrab: راود, Rāwad) és una ciutat de Tunísia a la governació d'Ariana, situada uns 5 km al nord d'Ariana i uns 15 km al nord-est de Tunis. La ciutat té 10.145 habitants, però els diversos nuclis de la municipalitat apugen la quantitat fins a 53.911 habitants (inclou Jaafer, Enkhilet, El Medina El Fadhila, El Ghazala i Sidi Amor Bou Khlioua). És capçalera d'una delegació amb 46.850 habitants el 2004.

## Geografia

El territori de la delegació rodeja pel nord la sabkhat d'Ariana, però sense tocar-la, ja que una franja d'uns dos km a tot l'entorn correspon a la delegació de Soukra. Al nord de la sabkhat arriba a la costa on disposa d'una platja d'uns quants km. fins a Gammarth (al sud).

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 12 53 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en set sectors o imades:
* Jaafer (12 53 51)
* Enkhilet (12 53 52)
* El Medina El Fadhila (12 53 53)
* El Ghazala (12 53 54)
* Raoued (12 53 55)
* Bourj Ettouil (12 53 56)
* Sidi Amor Bou Khtioua (12 53 57)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 12 13) que s'estén pels set sectors o imades de la delegació o mutamadiyya, dividida en dues circumscripcions o dàïres:
* Raoued (12 13 11)
* Cité Elgazala (12 13 12)

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 38-40. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «أمر حكومي عدد 602 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-602 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, pàg. 1970-1998. ISSN: 9061 0330 9061 [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 133. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Louis Théodore Gouvy

Louis Théodore Gouvy (Schafbrücke, 3 de juliol de 1819 - Leipzig, 21 d'abril de 1898) fou un compositor francoalemany.
Anà a París a cursar lleis, però al cap de poc es dedica completament a la música, feu tres anys d'estudis de composició sota la direcció de Antoine-Elie Elwarts i després va viure sense feina fixa, residint, ja a Alemanya, ja a Itàlia, ja a París.
La seva música és de l'escola de Mendelssohn-Schumann i aconseguí gran acceptació, especialment les seves escenes dramàtiques amb cor i orquestra: Aslega, Electra, Iphigenia auf Tauris, Oedipus auf Kolonos; les obres corals per a cors d'homes i orquestra, Polyxena i Frühlings Erwachen, i les seves misses, etc.
També se li deuen alguns cants del Livre d'amour de Pierre de Ronsard.
El 1895 fou nomenat membre de l'Acadèmia d'Art, de Berlín

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom. núm 26. pag. 799 (ISBN 84-239-4526-X)

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 4 en re menor, op.25 (1855) a YouTube
# Johannes Bonadies

Johannes Bonadies, o Godendach fou un compositor i tractadista musical del segle xv.
Va ser frare carmelita i mestre del cèlebre Gaffurius. De Godendach es conserva en la Biblioteca Musical de Faenza el tractat Regulae cantus (1473), el qual conté una sèrie d'interessants exercicis pràctics, cites i extractes d'autors anteriors. En Gaffurius anomena Godendach tot sovint en les seves obres principals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 438 (ISBN 84-239-4526-X)
# Johannes Carmen

Johannes Carmen (1400 $^{(Gregorià)}$ - 1420 $^{(Gregorià)}$) fou un compositor francès de la primera meitat del segle XIV.
Junt amb Tapissier, Baude Cordier i altres, fou un dels últims representants de l'escola de la França central. Fou cantor a París en l'església de Saint Jacques de la Boucherie.
De la seva obra han arribat als nostres dies només tres motets: Venite adoremus Dominum, Salve Sancta Aeterna Trinitas Salve Pater i Felix et beata, Pontifici decori speculi, composts amb la tradició tècnica de confiar a dues de les quatre veus un canon cantat sobre texts diferents.

## Referències

* ↑ Taruskin, Richard. Music from the Earliest Notations to the Sixteenth Century: The Oxford History of Western Music. Oxford University Press, 14 d'agost de 2006, p. 500. ISBN 978-0-19-979604-5.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 228. (ISBN 84-239-4511-1)
# Johannes Eccard

Johannes Eccard (Mulhausen, Turíngia, 1553 - Königsberg, Brandenburg, 1611) fou un compositor i mestre de capella alemany.
Fou deixeble de Joaquim von Burgk amb el qual col·laborà, i més tard, d'Orlando di Lasso, a Múnic; va recórrer Itàlia i entrà al servei de Jakob Fugger de la famosa família Fugger a Augsburg el 1578, i després, al del duc de Prússia, a Königsberg el 1583, i va restar agregat més tard i successivament al mestre de capella Riccio, des d'on passà a Berlín el 1608 cridat per l'elector de Brandenburg.
Fou un dels primers compositors de música religiosa d'Alemanya, i en tal concepte gaudeix encara avui al segle xxi d'una envejable reputació. Entre les seves obres destaquen: Geistliche Lieder, dos llibres de cants religiosos a 5 veus (Königsberg, 1507); Preussische Tatlieder, cants a 5, 6, 7 i 8 veus (Königsberg, 1558), reimpresos per Stohaeus (Danzing, 1634-1644) i per Teschner (Leipzig, 1858-1860).
Fou el primer compositor que en les seves obres donà al coral luterà els caràcters de l'art gran, que ha conservat. L'església reformada conserva molts cants d'aquesta autor, als que el seu caràcter de poesia popular presta un gran encant. D'aquests cal citar: XX Cantiones sacres Helmboldi (Mulhausen, 1574), Neue Deutsche Lieder mit vier und fúnf Stimmen ganz lieblich zu zingen (Mulhausen, 1578), Crepundia sancti Helmboldi (Mulhausen, 1596; Erfurt, 1608).
A mitjan segle xix, Carl Riedel (1827-1888) li publicà les seves Preussische Festlieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18 segona part, pàg. 2757 (ISBN 84-239-4581-2)
# Johannes Stollius

Johannes Stollius o Stolle (1566- 1614) fou un compositor alemany del Barroc primerenc. Va ser cantor a Reichenbach i a Zwickau i mestre de capella a Weimar. Les seves obres principals són: Epicelia, oder Grab-Lieder beym Tode Herzogs Johan, a 4 i 8 veus, i Wer die Braut hat, der ist den Brautigam, a 6 veus (Weimar, 1614).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1216 (ISBN 84 239-4557-X
# Johannes de Muris

Johannes de Muris també conegut com a Jean de Muris o Jehan des Murs, (Lisieux (Calvados), vers 1290 – París, 1351) fou un filòsof, matemàtic, astrònom, astròleg, teòric musical i clergue francès. Aquestes dades són molt discutides, encara els nostres dies, per tant hi pot haver dubtes raonables vers elles, alguns també li atribueixen la nacionalitat anglesa.
Durant molts anys se'l va confondre amb el seu homònim Johannes de Muris un altre tractadista musical francès de la mateixa època. És conegut principalment pels seus tractats musicals, que junt l'Ars nova de Philippe de Vitry, fonamentaren el període musical medieval conegut com a ars nova.
Deixà una obra titulada Summa magistri Johannis de Muris, probablement acabada el 1321 i en la que dona precioses indicacions sobre els procediments de l'escriptura musical en el segle xiii. Malgrat tot encara és més important l'Speculum musicae, en set volums, el millor i el més complet dels tractats teòrics de l'Edat Mitjana, com ho demostren la sola enumeració de les matèries que conté: I. Generalitats; II. Teoria dels intervals; III. Les proporcions musicals; IV. Consonància i dissonància; V. Teoria de la música dels antics, segons Boecio; VI. Modes eclesiàstics, solmizació, i VII. Música proporcional. aquesta obra es troba, en dos manuszcrits, en la Biblioteca Nacional de París, i l'editorial Coussemaker a principis del segle xx va reproduir els volums VI i VII.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 527. (ISBN 84-239-4537-5)
# Johannes de Muris (París)

Johannes de Muris fou un tractadista musical francès, també anomenat Muris de París.
El 1350 fou elegit rector de La Sorbona, on ja era professor des de 1321. Era íntim amic del cèlebre compositor Philippe de Vitry, i es convertí en fervent defensor del seu ars nova (contrapunt), diferenciant-se en això del seu contemporani i homònim Johannes de Muris que sustentava idees conservadores ben diferents.
Se li deu:
* Música practica (1321),
* Música speculativa (1323),
* Quaestiones super partes musicae,
* De Discantu et consonantiis.
Quant als altres tractats, Ars contrapuncti secundum J. de M., Ars discantus per J. de M.., i Libellus practicae cantus mensurabilis, si no són de Muris de París, almenys pertanyen a la mateixa escola. Fétis, que no coneixia més que l'existència de Johannes de Muris i per tant, el confon, amb el de París, li atribueix gran nombre d'obres que estudiosos moderns no mencionen perquè no s'ha pogut comprovar si eren d'un o altre; però el més probable és que no siguin de cap d'ells i si d'autors més moderns, raó per la qual no es transcriuen només que els títols comprovats o, almenys, els d'aquelles que pel seu contingut se li poden atribuir amb fonament.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 527. (ISBN 84-239-4537-5)
# John Adam Hugo

John Adam Hugo (Connecticut i Bridgeport, 5 de gener de 1873 - Bridgeport, 29 de desembre de 1945) fou un compositor estatunidenc.
Estudià en el Conservatori de Stuttgart, i es donà conèixer com a pianista arreu d'Alemanya, Anglaterra i Itàlia, retornant als Estats Units el 1899. Aquest mateix any fou nomenat professor de piano del Conservatori de Baltimore, i des de 1906 es dedicà a l'ensenyança particular en aquesta ciutat.
Entre les seves composicions hi figuren les òperes The Heros of Byzanz i The Temple Dancer; una simfonia, dos concerts i altres moltes peces per a piano i melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 612. (ISBN 84-239-4528-6)
# John Andrew Stevenson

Sir John Andrew Stevenson (Dublín, Irlanda, 1761 – 14 de setembre de 1833) fou un compositor irlandès.
Va escriure força música d'escena, simfonies i obres vocals de gran bellesa melòdica, inspirades en la lírica popular irlandesa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1141 (ISBN 84 239-4556-1)
# John Crome

John Crome (Norwich, 22 de desembre de 1768 - Norwich, 22 d'abril de 1821) fou un paisatgista, gravador, i (juntament amb John Sell Cotman) l'artista més important de l'escola de Norwich.

## Galeria d'imatges

* Una barcassa amb un soldat ferit (Centre d'Art Britànic de Yale, Universitat Yale, New Haven)
* Nens banyant-se al riu Wensum, Norwich (1817, Centre d'Art Britànic de Yale, Universitat Yale, New Haven)
* El riu Wensum, Norwich (cap al 1814, Centre d'Art Britànic de Yale, Universitat Yale, New Haven)
* Paisatge arbrat prop de Norwich (entre 1810 i 1812, Centre d'Art Britànic de Yale, Universitat Yale, New Haven)
* Embarcador de Yarmouth (entre 1810 i 1811, Centre d'Art Britànic de Yale, Universitat Yale, New Haven)
* Una rosella egípcia i una almesquera (vers el 1812, Centre d'Art Britànic de Yale, Universitat Yale, New Haven)
* Un card (cap al 1812, Centre d'Art Britànic de Yale, Universitat Yale, New Haven))
* Paisatge amb molí de vent
* El roure de Poringland (1818, Tate Britain, Londres)
* Mousehold Heath, Norwich (cap al 1818-1820, Tate Britain, Londres)
* Pissarreries (1802-1805, Tate Britain, Londres)

## Referències

* ↑ Triadó, J-R.; Chilvers, Ian; Osborne, Harold; Farr, Dennis, 1996. Diccionari d'Art d'Oxford. Des del segle V aC fins a l'actualitat. Barcelona: Edicions 62. ISBN 8429742271. Pàg. 201.
* ↑ «Crome, John, 1768–1821 | Art UK» (en anglès). [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ «John Crome, Norfolk Landscape Painter, Norwich School». [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ «Artist Info». [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ «John Crome». [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ «Encyclopedia Britannica | Britannica» (en anglès). [Consulta: 13 febrer 2025].

## Bibliografia

* Goldberg, Norman L., 1978. John Crome the Elder. Phaidon Press Ltd. ISBN 9780714818214.
* Norman L. Goldberg, 1978. John Crome the Elder (Volume 2). New York University Press. ISBN 9780814729687.
* Goldberg, Norman L., 1978. John Crome the Elder: I: Text and A Critical Catalogue. New York University Press. ISBN 9780814729571.
* Hawcroft, Francis W., 1968. John Crome 1768-1821, An Exhibition of Paintings and Drawings. Londres: The Arts Council.
* Kaines Smith, S. C., 1923. British Artists: John Crome with a Note on the Norwich School. Londres: Philip Allan.
* Clifford, Derek i Timothy Clifford, 1968. John Crome. Greenwich, Connecticut: New York Graphic Society.
* Laurence Binyon, 2015. John Crome and John Sell Cotman - Scholar's Choice Edition. Scholar's Choice. ISBN 9781295938919.
* Hayes, John, 1992. British Paintings of the Sixteenth through Nineteenth Centuries. The Collections of the National Gallery of Art Systematic Catalogue. Washington DC. Pàgs. 46-48. ISBN 9780521410663.
* Clifford, Derek et al., 1970. "John Crome." The Burlington Magazine, vol. 112, núm. 808. Pàgs. 466–468.
* Shiret, David, 1998. John Chrome : Landscape Painter. Dereham, Norfolk: The Larks Press. ISBN 0948400668.

## Enllaços externs

* Tate (anglès)
* Ciudad de la Pintura (castellà)
* Museu d'Art de Filadèlfia (anglès)
# John Davy (músic)

John Davy (23 de desembre de 1763 - 22 de febrer de 1824) va ser un compositor anglès.
Des de molt nen mostrà excepcionals aptituds per la música, i als 12 anys ja es distingia com a pianista i violinista. Després va ser deixeble de l'organista de la catedral d'Exeter, que li ensenyà l'orgue i altres instruments i la composició. Més tard va pertànyer a l'orquestra del Covent Garden i, a més de nombroses composicions instrumentals, donà a l'òpera: What a blunder (1800), Brasen Mask 1801), The Cabinet (1802), Rob Roy Macgregor (1803), Millier's Maid (1804), Harlequin's Quicksilver (1804), Thirty thousand (1804), Spanish Dollars (1805), Harlequin's magnet (1805) i Blind Boy (1808). Morí en la misèria.

## Referències

* Tom núm. 17 de l'Enciclopèdia Espasa, pàg. núm.. 1140 (ISBN 84-239-4517-0)
* ↑ Pisani, Michael V. Music for the Melodramatic Theatre in Nineteenth-Century London and New York. University of Iowa Press, juny 2014, p. 64–. ISBN 978-1-60938-230-8.