OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Politicon

Politicon: periódic ultraradical, va ser un quinzenari que va sortir a Reus el 1916. A partir del núm. 3 el subtítol passa a ser: Patria, República, Autonomia.

## Història

El primer número del 3 de juny de 1916 va fer aquesta declaració d'intencions a la «Salutació» de la primera pàgina: «Ens guia una bandera, la de la llibertat. I perqué volém la llibertat som republicans en el sentit mes radicalíssim i mes esquerrà possible». El fundador i director era Pere Jordana, membre del Partit Republicà Radical, que va fer sortir aquesta publicació per defensar els interessos del partit, i en tots els seus números carrega contra la Lliga Regionalista i contra Foment, un partit nacionalista d'esquerres d'àmbit reusenc. Defensava les tesis de Lerroux de manera sistemàtica i criticava l'alcalde Josep Ciurana i el president del Centre de Lectura, Pere Cavallé. Defensà el periòdic El Consecuente, que es publicava a Reus des del 1908 com a portaveu del Partit Radical Autonomista, una secció local del Partit Republicà Radical. El to general era anticlerical, de vegades de forma barroera. Els temes eren sobre política local. En alguns números defensa Josep Simó i Bofarull, que per la seva ideologia liberal se l'atacava des de la corporació municipal. Josep Simó era amic personal de Pere Jordana.
Entre els col·laboradors del periòdic hi ha Joan Sans i tot un seguit de firmants amb pseudònim difícils d'identificar: Ballena, Bárbaro, S. Abías, o amb sigles: E.A. S.B., etc. Sortia cada quinze dies, era bilingüe, tot i que predominava el català, i només se'n coneixen quatre números, l'últim del 15 de juliol de 1916. Tenia 32 pàgines i s'imprimia a la Impremta Ferrando. Es conserven els tres primers números a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus i un quart a la Biblioteca Pública de Tarragona.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 373.
* ↑ «Politicon». Catàleg Argus. [Consulta: 7 gener 2017].
* ↑ «Politicon». Catàleg Argus. [Consulta: 7 gener 2017].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Poliïdos

Segons la mitologia grega, Poliïdos (en grec antic: Πολύϊδος), va ser un endeví corinti, fill de Cèran, del llinatge de Melamp. El seu nom vol dir 'el que hi veu molt' o 'el que sap molt'.
Es casà amb Euridamia, una neta d'Augias i filla de Fileu. Va tenir dos fills, Euquènor i Clitos, que van participar en l'expedició dels epígons i van acompanyar Agamèmnon a la guerra de Troia. Poliïdos havia predit a Euquènor que podia triar entre dos destins: morir a casa de malaltia o caure al camp de batalla, a Troia. Euquènor va triar el segon destí, i va morir a mans de Paris.
Entre altres fets, se li atribueix la fundació del temple de Dionís a Mègara i el guariment de la follia de Teutrant (rei de Mísia). Quan Teutrant va matar un senglar a la muntanya, que amb veu humana li implorava pietat, es va refugiar al santuari d'Àrtemis. Però la deessa el va tornar boig i li va encomanar una malaltia semblant a la lepra. Lisipe, la seva mare, amb l'ajuda de l'endeví Poliïdos, va calmar la còlera d'Àrtemis, i Teutrant va recuperar la salut. Se li atribuïa també la resurrecció de Glauc de Creta (fill de Minos), que s'havia ofegat en una tina de mel. Els curets van advertir Minos que només un home podria tornar la vida a Glauc, aquell que sabés descriure millor el color d'una vaca dels ramats del rei que canviava de tonalitat tres vegades al dia. Primer era blanca, cap al migdia passava a ser vermella i al vespre era absolutament negra. L'endemà repetia el canvi de colors. Minos va reunir els homes més savis de Creta i els demanà que descrivissin el color de la vaca màgica. Només un home, el corinti Poliïdos, fill de Cèran, va entendre l'oracle i va respondre que la vaca tenia el color de la móra. Aquest fruit primer és de color blanc, després es fa vermellós i al madurar és completament negre. Minos va considerar que Poliïdos havia resolt l'endevinalla i el tancà amb el cadàver, ordenant-li que tornés Glauc a la vida. Poliïdos va quedar astorat en veure que una serp entrava a la sala on estava i es dirigia cap el cadàver. Amb por que l'animal se'l mengés o el fes malbé, el va matar. Però va entrar una segona serp que quan va veure la seva companya morta marxà i tornà de seguida amb una herba a la boca, amb la que tocà la seva companya. La serp morta va ressuscitar, i Poliïdos va aconseguir l'herba amb la que va fregar Glauc, que va tornar a la vida. Va ser Poliïdos qui va donar a Bel·lerofont el consell d'anar a la font de Pirene a aconseguir el cavall Pegàs. També va advertir Ífit, el fill d'Èurit, que havia d'anar a Corint al costat d'Hèracles.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català, pàg. 1389

## Referències

* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 450. ISBN 9788496061972.
* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 250-251. ISBN 8481641618.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 181. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Bergambacht

Bergambacht és un poble i antic municipi de la província d'Holanda Meridional, al sud dels Països Baixos. Des de 2015 forma part del municipi de Krimpenerwaard.
L'1 de gener del 2009 tenia 9.668 habitants repartits sobre una superfície de 38,05 km² (dels quals 2,92 km² corresponen a aigua).

## Centres de població

* Ammerstol
* Bergambacht
* Berkenwoude

## Ajuntament

El consistori està format per 13 regidors:
* Gemeentenbelangen, 5 regidors
* ChristenUnie/SGP 3 regidors
* PvdA 3 regidors
* CDA 1 regidor
* VVD 1 regidor

## Personatges il·lustres

* Wim Kok, polític

## Enllaços externs

* www.bergambacht.nl Arxivat 2002-08-04 a Wayback Machine.
# Michael Wise

Michael Wise fou un organista i compositor anglès del segle xvii
Alumne de Henry Cooke, més tard va ser organista i mestre de capella de la Catedral de Salisbury. El 1676 esdevingué Gentleman de la Chapel Royal de Londres i, l'últim any de la seva vida, Master of the Children de la Catedral de Sant Pau.
Les principals composicions de Wise foren escrites per al servei dels temples en què exercia les seves funcions d'organista i mestre de capella. A Anglaterra són considerades coma verdaderes joies del gènere religiós, executant-se encara avui amb el vistiplau del públic les antífones titulades Awake uo, my glory; Prepare ye the way of the Lord, i The ways of Zion do mourn.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, volum núm. 70, pàg. 346 (ISBN 84-239-4570-7)
# Arue (Tahití)

Arue és un municipi de la Polinèsia Francesa, situat a l'illa de Tahití, que es troba a les Illes del Vent (arxipèlag de les Illes de la Societat. Té 9.458 habitants i forma part de l'aglomeració de Papeete. L'illa de Tetiaroa és dependent del municipi.
El seu nom prové de l'expressió tahitiana Arue i te arii! («lloança al rei»), que era com saludaven al rei Pomare I de Tahití.

## Enllaços externs

* (francès) Web d'Arue
# Alvaiázere

Alvaiázere és un municipi portuguès, situat al districte de Leiria, a la regió del Centre i a la subregió de Pinhal Interior Norte. L'any 2006 tenia 7.941 habitants. Limita al nord amb Ansião, al nord-est amb Figueiró dos Vinhos, al sud-est amb Ferreira do Zêzere, al sud-est amb Ourém i a l'oest amb Pombal. El nom del municipi prové de l'àrab Al-Baiaz (falconer).

## Població

Població del concelho d'Alvaiázere (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 3477 | 6426 | 11936 | 12870 | 13583 | 10510 | 9306 | 8438 | 8112 |

## Freguesies

* Almoster
* Alvaiázere
* Maçãs de Caminho
* Maçãs de Dona Maria
* Pelmá
* Pussos
* Rego da Murta
# Pombal

Pombal és un municipi portuguès, situat al districte de Leiria, a la regió del Centre i a la subregió de Pinhal Litoral. L'any 2004 tenia 38.030 habitants. Limita al nord amb Figueira da Foz i Soure, a l'est amb Ansião i Alvaiázere, al sud-est amb Ourém, al sud-oest amb Leiria i a l'oest amb l'oceà Atlàntic.
Població del concejo de Pombal (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 6.144 | 16.828 | 34.840 | 45.358 | 59.931 | 53.727 | 51.357 | 56.299 | 58.617 |

## Freguesies

* Abiul
* Albergaria dos Doze
* Almagreira
* Carnide
* Carriço
* Guía
* Ilha
* Louriçal
* Mata Mourisca
* Meirinhas
* Pelariga
* Pombal
* Redinha
* Santiago de Litém
* São Simão de Litém
* Vermoil
* Vila Cã
# Regió de Lisboa

La Regió de Lisboa és una regió portuguesa, que comprèn aproximadament la meitat sud del Districte de Lisboa i la meitat nord del Districte de Setúbal. Limita al nord amb la Regió Centre; al nord-est, est i sud amb l'Alentejo; i al sud i a l'oest amb l'oceà Atlàntic. Ocupa una àrea de 2.802 km² i té una població (2007) de 3.025.632 habitants (25% del total portuguès).
Aquesta regió estadística va ser creada en 2002, després que la Regió de Lisboa e Val do Tejo fos repartida entre la Regió Centre (on van quedar les subregions de Oeste i Médio Tejo) i l'Alentejo (on va quedar la subregió de Lezíria do Tejo).
La nova Regió de Lisboa es va constituir així amb les dues restants subregions de Lisboa i Val do Tejo:
* Gran Lisboa
* Península de Setúbal
La Regió de Lisboa comprèn 18 concelhos (5,8% del total).

## Vegeu també

* Àrea Metropolitana de Lisboa
# W. W. Pearson

W. W. Pearson fou un compositor anglès del segle xix.
Es dedicà a l'ensenyança de la música, i va publicar un gran nombre de composicions vocals, profanes i religioses, figurant entre les primeres: Shadows of the Night; Soul of Living (soprano i cor); Sweet spring (madrigal); Over vthe Mountain Side, The Ocean, The Ironfounders, The Jayer Chorus, Autum, Deported joys, etc., i entre les segones, les antífones Jerusalem the Golden; If ye Love me; Sun of my soul, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 1127. (ISBN 84-239-4542-1)
# Tarawa Sud

Tarawa Sud (en anglès South Tarawa i, oficialment, Teinainano Urban Council, abreujat TUC) és la capital de la República de Kiribati, situada a l'illot de Biketawa a l'atol de Tarawa. Teinainano és un mot gilbertès que significa "la part de sota del pal", en al·lusió a la forma de vela de l'atol.
El nucli de població de Tarawa Sud està format per un reguitzell de petites illes que van des de Bairiki, a l'oest, fins a Temaiku/Bonriki a l'est. Tots aquests illots, abans separats, ara estan units per ponts i a la pràctica formen un illot allargassat que tanca pel sud la llacuna de Tarawa. També hi ha un pont relativament nou, anomenat el Pont Japonès (the Japanese Causeway), que uneix Tarawa Sud amb l'illot de Betio.
Tarawa Sud té diversos nuclis. Políticament, Bairiki ha estat considerada la capital de Kiribati, ja que hostatjava el Parlament (ara a Ambo) i la Presidència. Ambo, doncs, és actualment la seu del poder legislatiu, i Betio del judicial. Els ministeris estan repartits per aquestes localitats i també per l'illa de Kiritimati, a les illes de la Línia.
Betio i Bairiki tenen port, i Bonriki un aeroport internacional. A Tarawa Sud hi ha un campus de la Universitat del Pacífic Sud i la seu de la diòcesi catòlica i de l'Església Protestant de Kiribati (congregacional).

## Vegeu també

* Eita, assentament a l'atol de Tarawa.
# Waldemar Thrane

Waldemar Thrane (Noruega, 8 d'octubre de 1790 – 30 de desembre de 1828) fou un compositor, violinista i director d'orquestra noruec.
Va escriure la primera obra dramàtica la qual música és d'un caràcter verdaderament nacionalista, Una aventura en les muntanyes, retalls de la qual es feren populars i encara s'arriben a cantar avui dia. A més va compondre obertures, cantates, danses per a orquestra... i fou director de la Societat de Música i del Liceu Musical de Cristiania (avui Oslo).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 704 ISBN 84-239-4561-8
# Walter Harburger

Walter Harburger (Múnic, 1888 - ?, 1967) fou un compositor i musicòleg alemany. Entre altres obres de menor importància va escriure una simfonia, una missa, un Stabat Mater, tres quartets per a instruments d'arc, un trio amb piano, sonates per a violí i violoncel amb piano, tres sonates i dues suites per a piano, una sonata per a clave en estil antic, una fantasia-vals de concert per a piano i nombroses obres per a orgue. També va compondre la música per a les pantomimes Der Magier und sein Schatten i Der Untergang des Abendlands. Com a musicòleg les seves obres més notables són les titulades Grundriss des Musikalischen Formvermögens (1912) i Die Metalogic; Die Logic in der Musik als Ausschnitt einer exacten Phänomenologie (1920).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 674 ISBN 84 239-4527-8
# Sent Harriòu

Sent Harriòu (en francès Saint-Ferréol-de-Comminges) és un municipi francès situat al departament de l'Alta Garona i a la regió d'Occitània.
# Portada/efemèride març 24

Pep Ventura
« 23 de març · 24 de març · 25 de març »
# Wenzel Müller

Wenzel Müller (Městečko Trnávka, 26 de setembre de 1759 - Baden bei Wien, 3 d'agost de 1835), fou un compositor i director d'orquestra alemany.
Als dotze anys ja va compondre una missa i als setze fou nomenat director d'orquestra del teatre de Brunn, passant més tard amb el mateix càrrec al teatre Marinelli de Viena, on va romandre fins al 1806 i, per acabar, fou director altres vint-i-dos anys del Leopoldsadt de Viena. Per encàrrec de la duquessa de Weimar, Maria de Rússia tingué cura de l'educació musical de Johann Christian Lobe que més tard seria un bon compositor i teòric i, de Bernhard Cossmann que també seria un distingit violoncel·lista.
De fàcil inspiració i certa originalitat, va compondre més de 200 obres per al teatre, entre les que assoliren gran popularitat les titulades:
* Das neue Sonntargskind, (1794)
* Die Schwester von Prag, (1795)
* Die zauber Trommel, (1795)
* Der Jahrmarkt zu Grünewald (1797)
* Das Sonnenfest der Braminnen,
* Der Alte überall und nirgend,
* Die Teufelmühle,
* Der AlpenKönig und der Menschenfeind,
A més deixà, un gran nombre de cantates, misses i simfonies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàgs. 255-56 (ISBN 84-239-4537-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 1237 (ISBN 84-239-4530-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1182. (ISBN 84-239-4515-4)
# Belen, Hatay

Belen (Baylan) és una vila de Turquia de la província de Hatay, situada a la carretera entre İskenderun i Alep, a les muntanyes de Nur. És capital del districte homònim.
Sota domini musulmà a partir del segle vii, no tenia gairebé importància, i la capital de la comarca era Baghras; el congost de Baylan formà part a partir del començament del segle ix del territori dels Awasim i va portar diversos noms com Akabat al-nisa, Madik Baghras, Bab-i Iskandarun i Baghras Beli.
Va passar als otomans el 1516 i el 1552/1553 el sultà otomà Solimà hi va construir una mesquita i altres edificacions. Va rebre el nom de Baylan o Belen. Fou capçalera d'un kaza (districte) de l'eyalat d'Alep. Es va desenvolupar especialment sota el paixà d'Adana Abd al-Rahman (1769-1770). La seva fama principal deriva de la batalla lliurada al congost, prop de la vila, el juliol de 1832, en què els otomans foren derrotats pels egipcis d'Ibrahim Pasha. Modernament fou capital d'una nahiye del kaza d'Iskenderun al vilayat d'Hayat. Va estar sota control francès del 1919 al 1939. El 1940 la seva població era de 1.153 habitants i a tota la nahiye 5.373. El 2000 la població era de 28.000 habitants.

## Bibliografia

* V. Cuinet, La Turquia d'Asie, París 1891.
# Illa de Saint-Quentin

L'illa de Saint-Quentin (en francès, île Saint-Quentin) és una illa situada a la confluència del riu Saint Maurice i el riu Saint-Laurent, a la ciutat de Trois-Rivières, a la província de Quebec. El nom es deu al jutge Quentin Moral, comerciant de pells i un dels primers concessionaris de l'illa. L'illa es manté com un centre d'activitats. El sant patró de l'illa es Sant Quintí.

## Història

Al principi fou poblada per una tribu algonquina que hi conreava blat de moro (blat d'inde en argot quebequès). El 7 d'octubre de 1535, Jacques Cartier va plantar una creu sobre l'illa fet que proclamava la sobirania francesa d'aquest territori. Al cap de cent anys, el pare Paul LeJeune descobrí unes ruïnes d'una palissada ameríndia i d'algunes vessanes on els amerindis cultivaven el blat de moro.
El 2 de juny de 1647, el governador de Montmagny va permetre a François Marguerie, Jean Véron de Grandmesnil i Claude David netejar l'illa, que es passà a dir illa Grandmesnil. Però Véron de Grandmesnil va morir poc després i l'illa va ser anomenada durant un temps : illa de la Trinitat. Al començament dels anys 1660, François Marguerie obtingué l'illa aquesta va ser rebatejada definitivament "illa Saint-Quentin". El medi natural de l'illa Saint-Quentin va continuar sent quasi igual, pràcticament inutilitzada al segle xviii i fins a la fi del segle xix.
A partir dels anys 1930, l'aspecte recreatiu de l'illa va agafar importància, l'illa que pertanyia en aquell temps als Quebec Savings and Trust Company Limited així com a la Canada Power and Paper Corporation tingué una oferta de compra de la Ciutat el 1933. Però va caldre esperar al 3 de novembre de 1947 perquè el terreny fos propietat de la ciutat. Mentrestant, va servir de camp d'entrenement per a la Marina reial canadenca. A partir de 1950 s'hi anaren posant serveis.
El parc i la platja de l'illa Saint-Quentin van ser oficialment inaugurats el 24 de juny de 1962, en presència de 5.000 persones, any en què es van comptar més de 100.000 visitants. A l'illa s'hi ha instal·lat un port esportiu, un carril bici, un sender d'interpretació, una pista de patinatge i un càmping. Algunes activitats i Festivals s'hi fan anualment.

## Festes i esdeveniments

* Simposi de pintura.
* Cinema de l'Illa. A l'aire lliure.
* La Festa de la Platja.
* La Platja "Beach Club"
* Festa Familiar de l'Illa de Saint-Quentin
* Cursa de canoes.
* La festa dels colors.
# Wilhelm Adolf Müller

Wilhelm Adolf Müller (Dresden, 1793 - 1859), fou un compositor i cantant alemany. Fou cantor de l'església de Borna i professor de música, i deixà entre altres obres Musikalisches Blumenkoerbchen; Musikalisches Blumenkrane; Erste Lehrmeister im Klavier; Der Lehrmeister im Orgespiel beim oeffentlichen Gottes; Die Orgel, corals i melodies.

## Referències

* ↑ https://www.deutsche-biographie.de/11761260X.html?language=en
* ↑ https://www.deutsche-digitale-bibliothek.de/person/gnd/11761260X

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 255 ISBN 84-239-4537-5

## Enllaços externs

* Neues allgemeines Repertorium der neuesten in- und ..., Volum 1833,Edició 2
* Wilhelm Adolf Müller a imslp-org
# Wilhelm Cramer

Wilhelm Cramer (Mannheim, Alemanya, 2 de juny, 1746 - Londres, Regne Unit, 5 d'octubre, 1799) fou un violinista i compositor alemany.
Fill de Jakob Cramer i pare de Johann Baptist i Franz. Dotat des de molt jove de gran talent i una disposició especial per la música, es presentà en públic el 1752, mereixent calorosos aplaudiments.
El 1772 es traslladà a Londres, on tingué una brillant acollida, fins al punt que, per retenir-lo a la cort, Jordi III l'anomenà director dels concerts de palau i de l'orquestra de l'Òpera. Deixà 12 trios per a dos violins i contrabaix, i vuit concerts i 12 solos per a violí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1481 (ISBN 84-239-4515-4)
# Wilhelm Friedemann Bach

Wilhelm Friedemann Bach (22 de novembre de 1710 a Weimar - 1 de juliol de 1784 en Berlín) fou un compositor i intèrpret alemany, segon fill i el més gran dels nois del matrimoni de Johann Sebastian Bach i Maria Bàrbara Bach. Malgrat ser reconegut com un geni organista, improvisador i compositor, els seus ingressos foren sempre inestables i morí en la pobresa.
Fou fill primogènit del mestre Joan Sebastià i també el de més dots naturals pel cultiu del bell art que immortalitzà el nom del seu pare. Instruït per aquest va fer en la seva joventut progressos notables. Des de l'edat de dotze anys freqüentà la Thomas Schule i més tard la universitat de Leipzig, sobresortint en l'estudi de les matemàtiques, als vint-i-tres anys ja era organista de l'església de Santa Sofia de Dresden, i el 1747 director de la música i organista de la de Santa Maria de Halle; la seva desordenada vida no li permetia subjectar-se al compliment dels deures del seu càrrec i va haver de deixar-lo el 1764. A partir d'aquesta data vivia fent concerts a Leipzig, Brunsvic, Gottinga, i per acabar a Berlín, on morí en la més trista misèria. Els seus coetanis admiraven en ell al millor organista i compositor del seu temps, després del seu pare; el seu germà Emmanuel estava convençut que Friedemann tenia condicions per brillar a l'altura d'aquell si s'ho hagués proposat. Les composicions seves que han arribat fins a nosaltres resten plenes de trets inspiradíssims i d'exquisida delicadesa; s'hi pot admirar la cura de la composició, unit a un segell personal que els dona un caràcter propi. Entres elles: dues obres de música religiosa (per a Pentecosta i Advent), concerts, sonates i poloneses per a piano, fuges per a orgue, una sonata per a dos pianos, etc.. A més deixà escrita una obra vers el tritoni harmònic. L'agitada vida de Friedemann serví d'argument per a una novel·la de Brachvogel.
En la ciutat de Halle per guanyar-se la vida va donar lliçons, i va tenir entre els seus alumnes a Friedrich Wilhelm Rust.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5. (ISBN 84 239-4505-7)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 976 (ISBN 84 239-4552-9)
# Wilhelm Mangold

Wilhelm Mangold (Darmstadt, 1796 - 1875) músic alemany, el més il·lustre de la nissaga Mangold.
El seu pare Georg Mangold li ensenyà les primeres lliçons de piano, i Rinck i Vogler foren els seus professors d'harmonia. Als catorze anys el contractaren com a violinista en una orquestra. El 1815 es traslladà a París per a perfeccionar-se en els seus estudis en el Conservatori d'aquella capital, retornant a la seva vila nadiua el 1819; allà es dedicà a la música de cambra i fou nomenat concertmeister, i el 1825, mestre de capella de la cort de Darmstadt. El 1834 passà a Londres amb el seu germà Karl Armand, quant Wilhelm havia sigut contractat per a dirigir l'orquestra de l'òpera alemanya. Posà molta obstinació en l'estudi de les partitures de Mozart, Haydn i Beethoven, i la interpretació que donà a les simfonies d'aquest últim fou objecte de molts elogis.
Com a compositor, se li deu:
* l'òpera Merope;
* la música dels drames de Shakespeare Macbeth i El mercader de Venècia;
* la del drama Zwei beiden Galeeren-sklaven;
* la cantata Caecilia;
* l'òpera El comte Ory, i multitud de quartets, tercets, solos per a violí, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 824-25 (ISBN 84-239-4532-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 824 (ISBN 84-239-4532-4)
# Wilhelm Meyer-Stolzenau

Wilhelm Meyer-Stolzenau (Bückeburg, 1868 - 1951) fou un compositor alemany.
Va ser autor de les òperes Der Nachtwächter (Magdeburg, 1900), Grosspapa (Hamburg, 1906), i Klein-Däumting (Hannover, 1906).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 34, pàg. 1391 (ISBN 84 239-4534-0)
# La Peirèra

La Peirèra (francès Lapeyrère) és un municipi francès del department de l'Alta Garona, a la regió Occitània.
Municipi situat a 58 km al sud de Tolosa i a 40 km al sud de Muret, a la zona de Volvestre.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana