OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Loricaria lentiginosa

Loricaria lentiginosa és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 51,4 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paranà.

## Referències

* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Andrade, P.M. i F.M.S. Braga 2005. Diet and feeding of fish from Grande River, located below the Volta Grande reservoir, MG-SP Braz. J. Biol. 65(3): 377-385.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Isbrücker, I. J. H. 1979. Descriptions préliminaries de nouveaux taxa de la famille des Loricariidae, poissons-chats cuirassés néotropicaux, avec un catalogue critique de la sous-famille nominale (Pisces, Siluriformes). Rev. Fr. Aquariol. v. 5 (núm. 4) (1978): 86-117.
* Isbrücker, I. J. H. 1981: Revision of Loricaria Linnaeus, 1758 (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 31 (núm. 3): 51-96.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Loricaria pumila

Loricaria pumila és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,1 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones al Brasil.

## Referències

* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Isbrücker, I. J. H. 1981: Revision of Loricaria Linnaeus, 1758 (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 31 (núm. 3): 51-96.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Thomas, M.R. & Rapp Py-Daniel, L.H. 2008. Three new species of the armored catfish genus Loricaria (Siluriformes: Loricariidae) from river channels of the Amazon basin. Neotropical Ichthyology, 6 (3): 379-394.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Loricaria spinulifera

Loricaria spinulifera és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,8 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Isbrücker, I. J. H. 1981: Revision of Loricaria Linnaeus, 1758 (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 31 (núm. 3): 51-96.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Thomas, M.R. & Rapp Py-Daniel, L.H. 2008. Three new species of the armored catfish genus Loricaria (Siluriformes: Loricariidae) from river channels of the Amazon basin. Neotropical Ichthyology, 6 (3): 379-394.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Loricariichthys platymetopon

Loricariichthys platymetopon és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu de La Plata.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2 . 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Isbrücker, I. J. H. & H. Nijssen 1979. Three new South American mailed catfishes of the genera Rineloricaria and Loricariichthys (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Bijdr. Dierkd. v. 48 (núm. 2): 191-211.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Louis-Armand Chardin

Louis-Armand Chardin (Fécamp, el 1755 - París, 1 d'octubre de 1793), conegut com a "Chardiny", fou un cantant (baríton) i compositor francès.
Debutà en l'Òpera el 1780 amb molt d'èxit, continuant en aquell teatre fins a la seva mort. Estrenà les parts de Teseo, en Oedipe à Colone; de Xerxes, en el Thémistocle, dAteneo, en el Tavare; de Demofonte, en el Démophon, i altres moltes. El 1787 estrenà la seva primera obra original com a compositor en la Comèdia italiana, amb el títol de L'anneau perdu et retrouvë, al que seguiren una sèrie d'obres del mateix gènere que entregà al director del teatre de Beaujolais, entre elles: La ruse d'amour, Annette et Basile, Le pouvoir de la nature, Clitandre et Cephire, Le clavecin i altres.
En el Théâtre français comique et lyrique estrenà l'òpera L'amant sculpteur i va compondre la música de les romances Estelle i la de la Galathée, de Florian, que li donaren gran fama i popularitat, i els nous recitats del Roi Theodore à Venise, quan s'estrenà a París la notable partitura de Paricello en l'Òpera el 1787. Al inaugurar-se el Vaudeville el 1792, se li confià la composició o arranjament de totes les obres que si representaren en aquell teatre, el que no l'impedí continuar cantant en l'Òpera fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ Biographie universelle ou Dictionnaire de tous les hommes qui se sont fait remarquer par leurs écrits, leurs actions, leurs talents, leurs vertus ou leurs crimes, depuis le commencement du monde jusqu'a ce jour. Bruxelles: Ode, 1843, p. 239. [Consulta: 8 setembre 2017].
* ↑ Letellier, Robert Ignatius. Opéra-Comique: A Sourcebook. Cambridge Scholars Publishing, 16 d'abril de 2010, p. 228–229. ISBN 978-1-4438-2168-1. [Consulta: 8 setembre 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 16, pàg. 1585. (ISBN 84-239-4516-2)
# Louis-Charles-Joseph Rey

Louis-Charles-Joseph Rey (Lauzerte, 13 de juliol de 1738 - París, 12 de maig de 1811) fou un compositor i músic francès.
Era germà del cèlebre Jean-Baptiste Rey (1734-1810) i es dedicà a l'estudi del violoncel, i fou violoncel·lista en els teatres de Montpelier, Bordeus i l'Òpera de París, entrant posteriorment en l'orquestra de la capella reial. En col·laboració amb el seu germà Jean-Baptiste va compondre l'òpera en un acte Apollon et Coronis, estrenada en l'Òpera de París el 1781. A més publicà algunes obres per a violí i violoncel.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg.186 (ISBN 84-239-4551-0)
# Louis-Emmanuel Jadin

Louis-Emmanuel Jadin (Versalles, 21 de setembre de 1768 – París, 11 d'abril de 1853) fou un compositor, pianista i clavicordista francès.
Era fill d'un violinista del rei, i al principi restà al servei de la cort. Durant la Revolució va romandre a la música de la Guàrdia nacional, per la que va compondre marxes, himnes i altres obres de circumstàncies. El 1800 succeí al seu germà Hyacinthe com a professor del Conservatori de París; el 1806 fou nomenat director d'orquestra del Teatre Molière, i el 1814 director dels patges de la música del rei.
A més de diverses composicions de caràcter patriòtic, escriví nombroses comèdies líriques i òperes representades en els teatres de París, simfonies, obertures, música di càmera i per a piano, concerts, melodies vocals i fantasies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, segona part, pàg. 2379 (ISBN 84-239-4582-0)
# Louis Gregh

Louis Gregh (Philippeville, prop de Skikda, Algèria, 16 de març de 1843 - Sainte-Mesme, Seine-et-Oise, prop d'Yvelines, 21 de gener de 1915) fou un compositor i editor francès. Fou el pare del poeta i escriptor Fernand Gregh.
En un principi, només es donà conèixer per una sèrie de composicions per a piano, i després donà al teatre un gran nombre d'operetes, entre les quals cal citar:
* Le lycée de jeunes filles (1881);
* Le présomptif (1884);
* Arlette (1891);
* Patard, Patard et Cª. (1893);
* Instantané, pantomima (1894);
* Le capitaine Roland (1895).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 26, pàg. 1249 (ISBN 84-239-4526-X)
# Louis Niedermeyer

Louis Niedermeyer (Nyon, Suïssa, 27 d'abril de 1802 - París, 14 de març de 1861) fou un compositor i professor de música suís.
Fill d'un músic alemany, va rebre les primeres lliçons del seu pare, i als quinze anys fou enviat a Viena, on va tenir per mestres en Moscheles per al piano, i en Forster per la composició; després estudià sota la direcció de Zingarelli a Nàpols, i allà, per consell de Rossini, estrenà la seva primera òpera Il reo per amore, que aconseguí una acollida força favorable.
El 1821 s'establí a Ginebra com a professor de piano, i el 1823 es traslladà a París i estrenà una altra òpera La casa nel bosco, que no tingué gens d'èxit. Quelcom desil·lusionat per aquest fracàs, acceptà una plaça de professor a Brussel·les, però no tardà a retornar a París, i no fou gaire més afortunat en les altres temptatives dramàtiques, dedicant-se llavors per complet a la realització del seu projecte de fundar una Institució per l'ensenyança de la música religiosa i, amb l'ajuda d'una modesta subvenció de l'Estat, i anomenant director al seu gendre en Víctor Gustav Lefèvre el qual aconseguí aixecar aquest establiment a una gran alçada, havent sortit d'aquesta escola els millors organistes moderns de França, abans i després de la mort de Niedermeyer, ja que la institució va sobreviure al seu fundador. En aquesta escola en fou deixeble entre d'altres, el compositor francès Alexandre Georges (1850-1938). El 1857 junt amb el seu amic Joseph-Louis d'Ortigue va dirigir el diari La Maîtrise de música religiosa, sent Ortigue director únic de 1858 a 1860.
A més de les òperes ja citades en va compondre altres tres:
* Stradella (París, 1837)
* Maria Stuarda,
* La Fronde (1853)
També és autor de nombrosos fragments per a orgue, romances per a cant i piano, entre les quals destaca per la frescor de la seva inspiració la titulada Le lac; peces per a piano, i de les obres didàctiques:
* Méthode d'accompagnement du plain-chant (1855)
* Accompagnement pour orgue des offices de l'Eglise, (1861), totes dues en col·laboració amb d'Ortigue.

## Referències

* ↑ «Louis Niedermeyer». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Enciclopèdia Espasa (en castellà). Volum núm. 38, p. 638. ISBN 84-239-4538-3.
* ↑ Gran Enciclopedia de la Música Clásica (en castellà). vol. III. SARPE, p. 1017.
# Louis Pabst

Louis Pabst (Königsberg avui Kaliningrad, 18 de juliol de 1846 - Moscou, 1920) fou un pianista i compositor alemany. Era fill d'August i germà de Pàvel, ambdós també músics coneguts.
Estudià piano amb molt d'èxit, donant el seu primer concert en la seva ciutat natal el 1862, va recórrer després Alemanya i, per acabar, s'establí a Anglaterra. El 1875 fundà l'Escola de Música de Riga, i després de fer una sèrie de concerts per Alemanya i Àustria, es dirigí el 1855 a Austràlia, on fundà també allà una Acadèmia de Música, la de Melbourne. Per acabar, el 1899 fou nomenat professor de l'Escola Musical de Moscou.
Va compondre diverses obres per a piano, lieder, melodrames, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. V, pàg. 1135 (ISBN 84-239-4575-8)
# Louis Victor Saar

Louis Victor Saar (Rotterdam, 10 de desembre de 1868 – Saint Louis, Missouri, 23 de novembre de 1937) fou un pianista, crític i compositor neerlandès.
El 1885 en la Universitat d'Estrasburg, es graduà i llicencià en història i literatura. Estudià el piano i la composició en l'Acadèmia reial de música de Múnic (1886-1889), on els seus mestres principals foren Rheinberger i Bussmeyer. Després continua estudiant a Viena, Leipzig i Berlín. El 1891 una de les seves composicions li valgueren el premi Mendelssohn a Berlín i una altra el 1892 el de la Tonkünstlerpreis de Viena.
El 1894 Louis Victor Saar marxà als Estats Units i s'establí a Nova York com acompanyant del Metropolitan d'aquella ciutat i després fou professor d'harmonia i composició del Conservatori de la mateixa ciutat de 1896 a 1898. Va tenir diversos càrrecs en la ciutat dels gratacels i Cincinnati fins que l'any 1917 ingressà en la facultat de la Universitat de Chicago Musical on hi servi fins al 1934, que es traslladà a Saint Louis a la Facultat de l'Institut de Música d'aquella capital de Missouri, on hi va romandre fins a la seva mort el 1937.
Entre les seves nombroses composicions hi figuren:
* Mon petit coeur soupire
* My Brigantine
* Norwegian Lovesongs, Op. 65
* Piano Quartet, Op. 39
* 5 Poems, Op. 58
* A Song of Consolation, Op. 71
* Weihe der Nacht, Op. 55
* Roccoco, suite per a orquestra
* Gondoliera, per a violí i orquestra
* En Berceau, per a cor i orquestra
Nombroses obres per a piano, melodies vocals, cors a veus diverses, etc.
A més, va col·laborar en les principals publicacions musicals americanes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 1029 (ISBN 84 239-4552-9)
# Louis Vigée

Louis Vigée (París, 1727-1768) fou un pintor al pastel parisenc. Fou membre de l'Acadèmia de Belles Arts de Sant Lucas de Roma.

## Biografia

No es tenen notícies dels seus estudis, recordant-se el seu nom només per haver estat el pare de la cèlebre artista Élisabeth Vigée-Lebrun, i del dramaturg Étienne Vigée, que pels seus mèrits com a pintor, ja que malgrat que fou un hàbil retratista al pastel, els seus afers de gènere són insignificants. Era persona molt instruïda i molt ben relacionada en la societat burgesa de l'època.
Morí a conseqüència d'un accident.

## Obres

Algunes de les seves obres figuraren en l'exposició de 1751. Mereixen citar-se:
* Escenes de gènere, gravades per Basan
* Sartine, retrats
* Cirurgià petit, gravat per Jean Joseph Bálecou i Pierre-Alexandre Wille
* La Popilinière, gravat per Jean Joseph Bálecou i Pierre-Alexandre Wille
* Belidor, gravat per Jean Joseph Bálecou i Pierre-Alexandre Wille
* Retrat d'una actriu, (Museu de Ruan)
* Família Salé, retrats al pastell (Museu de Ruan)
* Pifferari, (Museu d'Orleans)
* Retrat de dona jove, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 45, pàg. 1106 (ISBN 84-239-4568-5)
# Louis de Chénier

Louis de Chénier (Montfort (Aude), 8 de juny de 1722 - París, 15 de maig de 1796), fou un diplomàtic i escriptor francès, pare dels cèlebres poetes, polítics i militars; Louis Salvador, André i Marie-Joseph.
Sent molt jove es traslladà a Constantinoble on entrà en un comerç de teixits, casant-se poc temps després amb la filla del propietari, aquest matrimoni donà el fruit de tres fills barons. Louis retornà a França amb tota la família el 1765. Dos anys més fou nomenat conseller general de França prop de l'emperador del Marroc, càrrec que desenvolupà durant quinze anys, a la fi dels quals se li concedí la jubilació en contra de la seva voluntat, ja que la pensió de 6.000 lliures que se li assignà era insuficient per a mantenir la seva nombrosa família.
Durant la Revolució fou individu del primer Comitè de vigilància i el 1793 manifesta la seva simpatia pels girondins. En ser empresonat el seu fill André, a Paissy, posà en joc totes les seves influències per a endolcir la sort del cèlebre poeta, però les seves gestions donaren un resultat contraproduent i no feren més que precipitar el fallo del tribunal, causant-li tal sentiment la mort del seu fill, que no li va sobreviure nomes uns mesos.
Va escriure:
* Recherches historiques sur les maures (1787);
* Histoire de l'empire du Maroc (1787) ;
* Révolutions de l'empire ottoman (1787);
* Idées pour un cahier du tiers état de la ville de Paris (1789).
La seva esposa Isabel Santi Lomaca de Chénier, (Constantinoble 1729-1808). El 1765 acompanya al seu marit a París i allà es dedicà a l'educació dels seus fills i al cultiu de la història i arqueologia grega, proporcionant molts elements a Guys per la seva obra Voyage littéraire de la Grèce (1711).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 165. (ISBN 84-239-4517-0)
# Louis von Bignio

Louis von Bignio (Pest, 29 de juliol de 1839 – Viena, 29 de novembre de 1907) fou un cantat d'òpera (baríton) austrohongarès.
Bignio va estudiar a Pest amb Peter Stoll i a Viena amb Gaetano Rossi i Giovanni Gentiluomo. Va fer el seu debut en el rol del "caçador" a Das Nachtlager in Granada del compositor Conradin Kreutzer, en el Teatre Alemany de Pest, i des de 1864 cantà en el teatre Imperial de l'Òpera de la mateixa ciutat.
A les seves envejables facultats reunia una artística i elegant execució. El 1882 es retirà a Pest.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 821. (ISBN 84-239-4508-1)
# Louise Japha

Louise Japha (Hamburg, 2 de febrer de 1826 - Wiesbaden, 13 d'octubre de 1910) fou una pianista i compositora alemanya del Romanticisme. Estava casada amb el també músic Wilhelm Langhans.
A partir del 1874 fixà la seva residència a Wiesbaden, dedicant-se a l'ensenyança del piano, sent les seves lliçons molt sol·licitades. Entre les seves composicions, molt elogiades per Schumann, hi figuren Drei Gondolieren, Bluettes, Lieders, melodies, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 645 (ISBN 84 239-4529-4)
# Louise Rosalie Lefebvre

Louise Rosalie Lefebvre, també coneguda com a Madame Dugazon, (Berlín, 18 de juny de 1755 – París, 22 de setembre de 1821) fou una actriu, mezzosoprano i ballarina francesa, casada amb l'actor Jean-Henry Gourgaud i mare del compositor Gustave Dugazon.
Era filla d'un mestre de ball, i als catorze anys debutà com a ballarina en el teatre de la Comèdia Italiana, donant-se conèixer, el 1774, com a actriu-cantant. Des de llavors la seva popularitat no tingué límits, i durant vint-anys el públic l'aplaudí amb entusiasme.
Quan la seva edat no li va permetre desenvolupar els papers en què tant s'havia distingit en la seva joventut, adoptà els de mestressa, i l'èxit l'acompanyà de la mateixa manera en aquella segona etapa de la seva carrera.
Es distingí en les òperes còmiques de Grétry, Dézède, Dalayrac i d'altres, i també es feu aplaudir en la comèdia pura, especialment en les de Pierre de Marivaux.

## Referències

* ↑ Enciclopedia Vniversal Ilvstrada Evropeo-Americana (en castellà). Volum núm. 18, 2a part. Madrid: Espasa-Calpe, 1915-, p. 2401. ISBN 84-239-4519-7.
* ↑ François-Sappey, Brigitte. «Louise-Rosalie Dugazon». A: Dictionnaire de la musique en France aux XVIIe et XVIIIe siècles (en francès). París: Fayard, 1992. ISBN 2-213-02824-9.