OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Fructuós de Músser

Sant Fructuós de Músser, o Santa Maria de Músser, és una església romànica que es troba a l'entramat medieval del poble de Músser, que pertany al municipi de Lles de Cerdanya (Baixa Cerdanya). Està relacionada a la documentació de finals del segle x a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local.

## Edifici

Consta de nau rectangular amb absis semicircular, el qual, a l'exterior, està ornamentat amb arcs cecs i lesenes llombardes que divideixen el tambor en cinc espais. Tota aquesta part està datada del segle xi.
La porta d'entrada consta de tres arquivoltes de pedra granítica de secció rectangular, menys la primera treballada en forma de bordó de quart de cercle, pertany al mateix tipus que les portes laterals de la façana de la catedral de Santa Maria de la Seu d'Urgell, segurament de mitjan segle xii. En l'arc hi ha incisa i pintada de vermell la inscripció: I DE MUSSA RESTAURADA 1958. A la façana de ponent s'hi va aixecar en època posterior al romànic un monumental campanar de torre de planta gairebé rectangular i coberta piramidal.
Conserva en el seu interior una gran pica baptismal d'immersió. Hi ha dues curioses piques beneiteres fixades a banda i banda de la porta d'accés a l'interior de la nau, d'uns 40 cm de diàmetre, que en la part central presenten uns rostres molts rústecs esculpits a la pedra. El campanar de torre és una construcció moderna, i els olis al fresc són d'Aurora Altisent i Balmas, pintats l'any 1960 representant escenes de la Creació.

## Bibliografia

* Ventosa i Serra, Enric. Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1.

## Vegeu també

* Art romànic de la Baixa Cerdanya

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Fructuós de Músser». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 desembre 2015].
# Tolstoy

Tolstoy és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 64 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Tolstoy tenia 64 habitants, 29 habitatges, i 20 famílies. La densitat de població era de 137,3 habitants/km².
Dels 29 habitatges en un 17,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 69% hi vivien parelles casades, en un 0% dones solteres, i en un 31% no eren unitats familiars. En el 31% dels habitatges hi vivien persones soles el 20,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,21 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,75.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,3% tenia menys de 18 anys, un 0% entre 18 i 24, un 20,3% entre 25 i 44, un 21,9% de 45 a 60 i un 37,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 58 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 23.125 $ i la renda mediana per família de 24.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 9.375 $ mentre que les dones 11.250 $. La renda per capita de la població era de 25.402 $. Entorn de l'11,8% de les famílies i el 19,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Tolstoy». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Tolstoy». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Privat

El privat o favorit és un càrrec històric representat per una persona en qui el rei tenia confiança, i que dirigia bona part dels afers de l'Estat. El seu màxim desenvolupament va ser sota els últims reis dels Habsburg al segle xvii.
Tot i no ser un càrrec amb nomenament oficial, el privat era el càrrec de major confiança del monarca en qüestions terrenals. Per tant, tenien una gran influència sobre les decisions reials i polítiques. En termes espirituals, en canvi, la persona més important era el confessor reial. La funció d'un favorit era la presa de decisions polítiques de màxim nivell car, més que un conseller, era de fet el que prenia les decisions en lloc del rei en un moment en què la monarquia autoritària havia acaparat un poder immens en la seva figura. Si el rei no podia o no volia governar per ell mateix, era imprescindible que tingués un privat o favorit.
Convé evitar l'expressió primer ministre, que en alguna ocasió es va utilitzar a finals del segle xvii per tal de situar el privat per sobre de qualsevol ministre o funcionari, ja que es confon amb el concepte totalment diferent de primer ministre de la monarquia britànica, equivalent al que a Espanya es coneix com a president del consell de ministres, un càrrec propi de la Monarquia Constitucional o Parlamentària que no va existir fins al segle xix.

## Privats dels Habsburg hispànics

* Francisco Gómez de Sandoval-Rojas y de Borja, duc de Lerma
* Gaspar de Guzmán y Pimentel, comte-duc d'Olivares
* Juan Everardo Nithard
* Fernando de Valenzuela y Enciso
Viccionari
# Santa María de Dulcis

Santa María de Dulcis és un municipi aragonès situat a la província d'Osca i enquadrat a la comarca del Somontano de Barbastre.

## Entitats de població

Les entitats de població del terme són:
* Buera. Està situat a 522 metres sobre el nivell de la mar. La temperatura mitjana anual és de 12,6° i la precipitació anual, 600 mm.
* Huerta de Vero. Està situat a 437 metres d'altitud. La temperatura mitjana anual és de 12,7° i la precipitació anual, 560 mm.

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Santa María de Dulcis». Arxivat de l'original el 2021-05-17. [Consulta: 19 setembre 2016].
# Perisoreus

Perisoreus és un gènere d'ocells de la família dels còrvids (Corvidae). des de les regions boreals d'Amèrica del Nord i Euràsia des d'Escandinàvia fins a la costa asiàtica. Una espècie aïllada també es troba al nord-oest de Sichuan de la Xina. Les espècies de Perisoreus estan estretament relacionades amb el gènere Cyanopica.

## Taxonomia

El gènere va ser introduït pel zoòleg francès Charles Lucien Bonaparte el 1831. L'espècie tipus va ser designada posteriorment com el gaig del Canadà. El nom del gènere pot provenir del grec antic «perisōreu» que significa “amuntegar” o “enterrar a sota”. Alternativament, pot ser del llatí «peri-» “molt” o “excés” i «sorix», un ocell d'auguri dedicat a Saturn.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per tres espècies:
* Perisoreus canadensis - Gaig del Canadà.
* Perisoreus infaustus - Gaig siberià.
* Perisoreus internigrans - Gaig de Sichuan..

## Referències

* ↑ Ericson, Per G. P.; Jansén, Anna‐Lee; Johansson, Ulf S.; Ekman, Jan «Inter‐generic relationships of the crows, jays, magpies and allied groups (Aves: Corvidae) based on nucleotide sequence data» (en anglès). Journal of Avian Biology, 36, 3, 5-2005, pàg. 222–234. DOI: 10.1111/j.0908-8857.2001.03409.x. ISSN: 0908-8857.
* ↑ Bonaparte, Charles Lucien. Saggio di una distribuzione metodica degli Animali Vertebrati di Carlo Luciano Bonaparte principe di Musignano. vol. 49. Roma: Giornale Arcadico di Scienze, Lettre ed Arti., 1831, p. 3–77 [42].
* ↑ Peters, James Lee. Check-list of birds of the world. v.15. Cambridge, Massachusetts: Museum of Comparative Zoology, 1962, p. 235 [Consulta: 10 març 2025].
* ↑ «The Key to Scientific Names: Perisoreus» (en anglès). Birds of the World. [Consulta: 10 març 2025].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Jayshrike, shrikes, crows, mudnesters, melampittas, Ifrit, birds-of-paradise – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 10 març 2025].
# Luci Manli Torquat (cònsol)

Luci Manli Torquat (en llatí Lucius Manlius Torquatus) va ser un magistrat romà.
Va ser cònsol l'any 65 aC amb Luci Aureli Cotta III després que els cònsols electes Publi Corneli Sul·la i Publi Autroni Pet fossin condemnats per ambitus. Segons Dió Cassi l'acusació contra els cònsols electes la va presentar el mateix Cotta, però segons Ciceró va ser un jove, Torquat.
Abans que els cònsols Manli Torquat i Cotta entressin a prendre possessió dels seus càrrecs, es va iniciar la primera conspiració de Catilina que tenia previst assassinar els cònsols entrants el 65 aC l'1 de gener, però el pla va fracassar. Tot i així Torquat va defensar a Catilina aquell mateix any quan va ser acusat de repetundae (extorsió) en la seva província. Després del seu consolat va obtenir la província de Macedònia i per les seves victòries, suposadament contra els bàrbars de la frontera, va rebre del senat el títol d'imperator, a proposta de Ciceró.
L'any 63 aC, durant el consolat de Ciceró, va prendre part activa en la lluita contra els conspiradors partidaris de Catilina, tot i que estava malament de salut. També va donar suport a Ciceró quan va ser desterrat l'any 58 aC, i va intercedir davant del cònsol Pisó. Probablement va morir poc després, ja que no torna a ser mencionat.
Ciceró diu d'ell que era elegans in dicendo, en existimando admodum prudens, toto genere perurbanus (elegant en la pronunciació, sempre prudent en les opinions i molt polit en tots els gèneres), i en els discursos que va fer com a membre del partit aristocràtic, elogia la seva gravitas, sanctitas i constantia (rigor, integritat i constància).

## Referències

* ↑ Ciceró, Pro Sulla, 17, 18.
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1165.
# Awassa City SC

L'Awassa City Sport Club, també escrit Hawassa City SC, (Amhàric: ሀዋሳ ከተማ) és un club etíop de futbol de la ciutat d'Awassa. També és conegut amb el nom Hawassa Kenema.

## Palmarès

* Lliga etíop de futbol:
** 2004, 2007
* Copa etíop de futbol:
** 2005

## Futbolistes destacats

* Adane Girma
* Lawrence Lartey

## Referències

* ↑ Taddele, Omna «U-17 Premier League: Hawassa Ketema Retain League Title». Soccer Ethiopia, 15-05-2017. Arxivat 4 de juliol 2018 a Wayback Machine.
* ↑ Osano, Bonface «Hawassa Kenema dominate youth leagues in Ethiopia». soka25east, 28-05-2017.
* ↑ Asrat, Firew «Hawassa City keeper perish in fire accident». soka25east, 16-11-2016.
* ↑ «Ethiopia - List of Champions».
* ↑ «Ethiopia - List of Cup Winners».
* ↑ Adams, Nuhu «Defender Lawrence Lartey joins Hawassa Kenema in Ethiopia». Ghana Soccernet, 20-10-2017.
# Gai Soci Seneció

Gai Soci Seneció (en llatí Caius Socius Senecio) va ser un magistrat romà dels segles I i II.
Va ser nomenat cònsol sufecte l'any 98 i cònsol romà els anys 99, 102 i 107, segons els Fasti. Probablement és la mateixa persona que era amic de Plini el Jove i a qui Plutarc menciona també repetidament.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/791?rgn=full+text;view=image;q1=Sene+cio%2C+C.+So+siusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 783. ]
# Gai Rabiri

Gai Rabiri (llatí: Gaius Rabirius) va ser un senador romà, partidari del tribú Apuleu Saturní i un dels que va participar en el setge del Capitoli quan Saturní, que va ser declarat fora de la llei, s'hi va refugiar, es va rendir per falta d'aigua i va ser mort amb tots els seus acompanyants. Això va succeir durant el consolat de Gai MàriusMàrius l'any 100 aC, que es va veure obligat a realitzar l'atac ajudat pels principals homes de l'estat.
En endavant va viure retirat i ja era molt gran i era un dels pocs supervivents d'aquell acte, quan va ser acusat l'any 63 aC d'haver matat Saturní pel tribú Tit Labiè, instigat per Juli Cèsar. Labiè havia perdut un oncle, seguidor de Saturní, en aquell afer. Cèsar volia aturar al senat de la decisió que estaven a punt d'emetre, de prendre les armes contra els seus partidaris. L'acusació no va ser per majestas (crim contra el poble romà i la seva seguretat) sinó per perduellio (aixecar-se en armes contra l'estat), una acusació dels temps antics que quasi havia caigut en desús, on els acusats eren jutjats pels Duumviri perduellionis nomenats antigament pels comicis centuriats, però que en aquell cas van ser nomenats pel pretor, que era Juli Cèsar i pel cònsol, el seu parent Luci Cèsar.
Amb aquests jutges, no hi havia dubte del resultat, i Rabiri va ser immediatament condemnat a mort però va exercir el seu dret d'apel·lar al poble als comicis centuriats. El cas va despertar gran interès, més pel desafiament al senat romà que per la vida de Rabiri. L'aristocràcia volia salvar a Rabiri i els populars el volien executar, i van fer tot el possible perquè el poble el condemnés. El dia del judici, Labiè va col·locar el bust de Saturní al Camp de Mart, i semblava així que volia venjar-se del seu assassí. Ciceró i Hortensi van defensar a Rabiri però Labiè va limitar l'exposició de les defenses a mitja hora. Ciceró va al·legar que encara que Rabiri havia agafat les armes contra Saturní, la mort l'havia causat un esclau de nom Esceva, i que el mateix Màrius havia hagut de prendre part en la lluita al costat del senat. Tot va ser en debades i el poble volia la mort de Rabiri.
Quan la votació per decidir la sentència estava a punt, el pretor Quint Cecili Metel Celer va treure la bandera militar que estava hissada al Janícul, cosa que antigament significava que un perill amenaçava el Camp de Mart, quan Roma no s'estenia més enllà de les seves muralles. Encara que aquell acte s'havia mantingut com a tradició ja quasi havia perdut el seu significat. Això suposava però la dissolució dels comicis i així Rabiri es va alliberar de la condemna. Juli Cèsar, considerant que ja havia donat una lliçó al senat, ja no va provar altra vegada de portar-lo a judici.
Rabiri no tenia fills i va adoptar el de la seva germana, que va ser conegut com a Gai Rabiri Pòstum.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology.. Londres: John Murray, 1876, p. 638-639.
# Pere Lacavalleria

Pere Lacavalleria (Aquitània (?) - Barcelona 1645) fou un tipògraf i impressor barceloní, d'origen occità.
Cap al 1628 es traslladà a Perpinyà per imprimir el llibre d'Andreu Bosch, jurista d'aquesta ciutat, Summari, índex o epitome dels admirables y nobilíssims títols d'honor de Cathalunya, Rosselló i Cerdanya, publicat aquell any, que constitueix una de les obres històriques més remarcables del regnat de Felip IV. Un cop complert aquest encàrrec, s'establí definitivament a Barcelona, al carrer d'Arlet, prop del de la Llibreteria.
Dins la seva obra personal destaca la seva publicació, el 1642, durant la Guerra dels Segadors, del Dictionario castellano... Dictionaire françois... Dictionari catala, un manual de conversa amb vocabulari trilingüe.
El seu germà Antoni Lacavalleria continuà el negoci, traslladat al carrer de la Llibreteria. Joan Lacavalleria i Dulach, autor del Gazophylacium catalano-latinum, és fill seu i d'Isabel o Elisabet Dulach.
El CRAI Biblioteca de Fons Antic de la Universitat de Barcelona conserva més de 100 obres publicades per Lacavalleria, així com diversos exemples de les seves marques d'impressor que el que van identificar al llarg de la seva trajectòria professional.

## Referències

* ↑ Delgado Casado, Juan. Diccionario de impresores españoles, siglos XV-XVII. vol. 1. Madrid: Arco-Libros, 1996, p. 363-364. ISBN 84-7635-198-4.
* ↑ Chevauché, Sylvain «Confiscations et malaise social - La place des veuves: Isabel Lacavalleria et les autres» (en francès). Catalunya segle XVII [Consulta: 21 gener 2020].
* ↑ «Catàleg de les biblioteques de la UB/Fons Antic». [Consulta: 14 abril 2020].
* ↑ «Marques d'impressors: Lacavalleria, Pere». [Consulta: 14 abril 2020].

## Bibliografia

* Colón i Domènech, Germà; Soberanas, Amadeu J. Panorama de la lexicografia catalana: de les glosses medievals a Pompeu Fabra. 2a edició. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991.
* Rico, Albert; Solà, Joan. Gramàtica i lexicografia catalanes, síntesi històrica. València: Universitat de València, 2005.
* LLanas i Pont, Manuel. L'edició a Catalunya: segles XV a XVII. Barcelona: Gremi d'Editors de Catalunya, 2002.
* Ferrando Francès, Antoni; Nicolás Amorós, Miquel. Història de la llengua catalana. Barcelona: UOC, 2005.
* Sáez Rivera, Daniel Moisés «El "Diccionario castellano, francés y catalán" (1642) de Pere Lacavalleria; indicios de una política lingüística en el siglo XVII». Revista de Filología Románica, 22, 2005, pàg. 7-27 [Consulta: 2 abril 2015].
* Sáez Rivera, Daniel Moisés «La lengua de las gramáticas y métodos de español como lengua extranjera en Europa (1640-1726)» (en castellà). (tesi doctoral) [Madrid], 2007, pàg. 207 i ss. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2014 [Consulta: 2 abril 2015].
* Comas, Mercè «Un apunt sobre la literatura impresa a Perpinyà al primer terç del segle XVII». Randa [Barcelona], 57, 2006, pàg. 55-74 [Consulta: 2 abril 2015].
* Montsalvatje y Fossas, Francisco. Noticias históricas: Monasterios del antiguo condado de Besalú (en castellà). Olot: Imprenta y librería de Juan Bonet, 1895, p. 145. OL24953086M. OCLC 802778511 [Consulta: 26 agost 2012].
# Yeniköy

Yeniköy és un barri d'Istanbul més enllà d'Istinye, districte de Sarıyer, a la vora europea del Bòsfor, que es remunta a l'època romana d'Orient. Està ple de cases d'estiueig del segle xix.

## Bibliografia

* Türker, Orhan: Nihori´den Yeniköy´e. Bir Boğaziçi Köyünün Hikayesi. Sel Yayıncılık, Istanbul. 2004.
# Fanals de la Plaça Reial

Els Fanals de la Plaça Reial de Barcelona són una obra d'Antoni Gaudí, catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història i descripció

Pel que sembla, l'Ajuntament de Barcelona encarregà uns fanals per a la Plaça Reial a Jaume Serra i Gibert, qui treballà sovint amb Joan Martorell i Montells, però aquell morí el 1877. Segons els estudiosos, Martorell aconseguí que l'encàrrec es fes a Gaudí, que tot just acabada la carrera el 1878, treballava per a Josep Fontserè en la reixa d'entrada del Parc de la Ciutadella. El juny d'aquest any, Gaudí redactà una extensa memòria descriptiva, un dibuix aquarel·lat i un model de guix, on es proposaven dos tipus de fanals, un de tres i l'altre de sis braços, amb els corresponents llums de gas. Ambdós models tenien una base de pedra que sosté una columna de forja i bronze i un original coronament.
El 14 de gener del 1879 es van inaugurar dos fanals de sis braços a banda i banda de la Font de les Tres Gràcies. A la unió entre la base i la columna hi ha tres medallons decorats amb motius vegetals i una forma de «V», pintats de vermell. Al fust hi ha l'escut de la ciutat, i els braços en surten a dos nivells diferents (segons Cirici, imitant els troncs d'un arbre). Els llums de vidre, protegits a la part superior per un casquet semiesfèric de ferro, són a l'extrem de cada braç, de forma perpendicular. Per sobre dels llums, la columna es corona amb un casc alat, símbol del déu romà Mercuri, protector del comerç, així com dues serps enroscades al braç central, que Mercuri va separar pacíficament amb el caduceu.
Els de tres braços foren col·locats el 1890 al Pla de Palau, davant de l'antiga Duana de Barcelona.
El 1965, els fanals van ser restaurats per Cèsar Martinell i novament el 1982 durant la reforma de la plaça, sense recuperar les policromies brillants del casc i les serps.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Fanals». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 «Fanals de la Plaça Reial». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 «Fanals Pla de Palau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ Bassegoda, 1989, p. 129.

## Vegeu també

* Fanals de Vic

## Bibliografia

* Bassegoda i Nonell, Joan. El gran Gaudí. Sabadell: Ausa, 1989. ISBN ISBN.
* Permanyer, Lluís. Un passeig per la Barcelona Modernista, 1998. ISBN 84-343-0877-0.
* DDAA. Antoni Gaudí (1852-1926). Barcelona: Fundació Caixa de Pensions, 1984. ISBN 84-505-0683-2.

## Enllaços externs

* «Fanals de la Plaça Reial». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# La Farga (Anglès)

La Farga és un antic complex fabril als afores de la vila d'Anglès (la Selva) constituït en origen per tres elements constructius: La gran nau principal, la nau secundària i la torre. En l'actualitat es poden veure encara les ruïnes d'una construcció que en el seu temps havia estat pensada per ser un alt forn. En aquell emplaçament es volia fondre el ferro que sortia d'una mina que encara actualment es pot veure situada prop del cim del Puig Ventós.
La factoria estaria formada per un o dos alts forns, i s'edificarien uns quants magatzems i quadres i una torre quadrada d'obra vista on s'instal·larien les oficines. L'aigua vindria del Ter, que passa no pas gaire lluny de l'edifici. El projecte es va portar tal com s'havia pensat, però la rendibilitat de la mina va ser nul·la, i la societat va fer fallida.
L'intent de crear una indústria de siderúrgia pesada a Anglès va venir a conseqüència del descobriment el 1777 d'una nova mena de ferro, prop de la muntanya de Puig Ventós.
L'optimisme exagerat que va despertar el descobriment del mener de ferro a Anglès va suposar que es construís a la vila tota una indústria per a transformar-lo, però els resultats varen ser catastròfics. La indústria de foneria va haver de tancar, ja que els resultats no es varen correspondre amb l'expectació que havia despertat la descoberta.
La gran nau principal és de planta rectangular, amb coberta a dues aigües de vessants a laterals i orientada en posició longitudinal. Està feta de maçoneria amb un predomini d'obertures de mig punt tant en la façana, la qual recull dues obertures de mida considerable junt amb l'interessant òcul, com en els laterals on s'hi troben quatre obertures de dimensions més petites.
La nau secundària és de planta rectangular amb coberta de vessants a laterals, paral·lela a l'anterior i també orientada longitudinalment. En aquesta segona nau, les obertures de mig punt experimenten un predomini superior. Són unes gran obertures amb una llum molt accentuada que de ben segur exercien d'escenari per a un magatzem.
La torre, coneguda com la "torre dels perdigons" és de planta quadrada i té com a matèria primera el totxo. Mancada d'un teulat físic, s'observa la presència d'una finestra d'arc de mig punt geminada en cada una de les quatre cares.

## Notes

* 1 2 3 4 5 6 7 «La Farga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Salàcia

D'acord amb la mitologia romana, Salàcia va ser una divinitat itàlica, personificació de l'aigua salada. És pròxima a Venília, però difereix d'ella en alguns aspectes. Es pot considerar equivalent a la deessa grega Amfitrite.
Formava part del seguici de Neptú, i alguns la consideraven la seua dona, a qui va anar a buscar amb un dofí que des d'aleshores va ser enviat al cel, formant la Constel·lació del Dofí. Amb Neptú va infantar Tritó.
Segons Aulus Gel·li, Salàcia apareix representada com una dona bella que condueix un carro en forma de petxina i envoltada d'animals marins. Pot estar envoltada de xarxes de pesca.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 2984, 2008, p. 482. ISBN 9788496061972.
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: edicions 62, 1997, p. 194. ISBN 8429741461.
* ↑ Aulus Gel·li. Les Nits Àtiques, XIII, 23