OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sexenni

Sexenni és un grup de música pop català creat l'any 2019 a Lleida. Al llarg de la seva carrera artística ha col·laborat amb Yung Rajola, Figa Flawas, Flashy Ice Cream i The Tyets, entre d'altres.

## Història

El grup es va formar a l'Institut Samuel Gili i Gaya, on els membres fundadors, Andrés Sánchez, Miguel Castro i Xavi Pons, es reunien a l'hora de l'esbarjo al soterrani de l'institut per a fer música junts. Allà és on van crear i enregistrar la seva primera cançó, «Lleida Town», que ràpidament es va fer viral a Ponent.
Actualment, el grup el conformen sis músics lleidatans: Andrés Sánchez, Xavi Pons, Albert Melcion, Pep Saula, Ricard Perpinyà i Marc Monclús. La música de Sexenni es caracteritza per tenir una essència pop que agafa influències de la música urbana i de la música festiva catalana, sempre mantenint un toc humorístic, de sàtira i ironia, en les seves lletres.
Durant el 2023, el grup va estat immers en la gira «Viatge galàctic» a la vegada que publicava diversos senzills com a avançament del seu segon disc, Supernova, que va veure la llum el 8 de setembre del 2023. En aquest disc s'hi troba la cançó «Houston», que va ser la sintonia oficial de la Volta a Catalunya de 2023.

## Discografia
### Àlbums

* Retrats (Delirics, 2022)
* Supernova (Delirics, 2023)
* Joc de nens (Delirics, 2025)

## Referències

* ↑ Gea, Èlia. «Sexenni, The Tyets i el seu nou «Grup de pop»». Enderrock.cat, 28-02-2024. [Consulta: 9 maig 2024].
* ↑ Herrandiz, Bernat. «VIDEOCLIP. 'Lleida Town', nou hit de Ponent». Segre, 29-08-2019. [Consulta: 13 setembre 2023].
* ↑ «Lleida Town». Segre. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ Soler Valero, Adrián. «Sexenni: la banda de Lleida serà la teva nova debilitat». Los 40, 11-02-2022. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ Castillón, Xavier. «‘Supernova' de Ponent». El Punt Avui. [Consulta: 11 setembre 2023].
* 1 2 «El disc és poc seriós, però nosaltres com a persones ho som menys». Enderrock.cat. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ Clapés, Marc. «Sexenni anuncia el seu "Viatge galàctic" pel 2023», 14-12-2022. [Consulta: 22 maig 2023].
* 1 2 «Si la música 'mainstream' no és senzilla, la gent no l’escolta». Enderrock.cat. [Consulta: 11 setembre 2023].
* ↑ Partida, Laia. «Sexenni torna a fer acting amb 'KLK quieren las chicas'». Los 40, 23-02-2023. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «El 'Nadal Mix' que no sabies que necessitaves». Enderrock, 05-12-2023. [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ de la Torre, Víctor. «Sexenni debuta amb el seu àlbum, Retrats». Los 40, 01-04-2022. [Consulta: 22 maig 2023].
# Wilhelm Ostwald

Friedrich Wilhelm Ostwald —Vilhelms Ostvalds— (Riga, Imperi Rus, 2 de setembre de 1853 - Grossbothen, Alemanya, 3 d'abril de 1932) fou un químic i professor universitari alemany guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 1909. Va ser un ferm defensor de la llengua auxiliar internacional esperanto, i posteriorment de l'ido.

## Biografia

Va néixer el 1853 a la ciutat de Riga, en aquells moments part de l'Imperi Rus i avui dia capital de Letònia, en una família d'ètnia bàltico-germana. Va estudiar química a la Universitat Estatal de Tartu, on es graduà el 1875 i treballà com a professor en aquest centre fins al 1881. Entre 1881 i el 1887 fou professor de l'Institut Politècnic de Riga, i el 1887 es va traslladar a la Universitat de Leipzig com a professor de Química Física.
A la ciutat de Leipzig va fundar l'Institut Ostwald, primer institut dedicat a l'estudi de la química física, que va dirigir fins a la seva jubilació el 1906.
També es va interessar pels problemes de la comunicació internacional. Així, va aprendre esperanto i, més tard, ido. A més, va ser un dels membres de la Delegació per a l'Adopció d'una Llengua Auxiliar (en francès, Délégation pour l'Adoption d'une Langue Auxiliaire Internationale). Posteriorment, els diners del premi Nobel els donaria a una entitat que promovia la llengua auxiliar internacional ido.
Ostwald morí a la ciutat de Grossbothen, prop de Leipzig, el 1932.

## Recerca científica

Va formular la llei d'Ostwald que regeix els fenòmens de dissociació en les dissolucions d'electròlits. El 1900 va descobrir un procediment de preparació de l'àcid nítric per oxidació de l'amoníac, facilitant la producció en massa de fertilitzants i d'explosius per Alemanya durant la Primera Guerra Mundial. Així mateix va idear un viscosímetre, que avui dia se segueix utilitzant per a amidar la viscositat de les dissolucions.
Va propugnar una nova teoria del color, defensant la normalització dels colors i creant a Dresden un laboratori destinat al seu estudi l'any 1920. Va destacar, a més, com escriptor i editor científic. En el camp de la filosofia mereix esmentar-se la doctrina energètica que va elaborar i que intenta explicar la majoria dels fenòmens en funció de la seva energia física.
Va obtenir el Premi Nobel de Química l'any 1909 pel seu treball sobre la catàlisi així com els experiments sobre la velocitat de reacció i l'equilibri químic.

## Notes

* ↑ Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Química 1909 (anglès)
# Pedro Albéniz y Basanta

Pedro Albéniz y Basanta (Logronyo, 1795 - Madrid, 1855) fou un pianista i compositor espanyol.
Era fill de Mateo Albéniz. Es presentà al públic de Madrid el 1830, sent entusiàsticament aplaudit en unió del cèlebre violinista Pedro Escudero. Fou professor del Conservatori de Madrid, on entre altres alumnes tingué en Lázaro Núñez Robres i a Manuel de la Mata, i allí també va fer de mestre de piano de la reina Isabel II d'Espanya i més tard primer organista de la capella reial. És autor de molt notables produccions, i el seu Mètodo completo de piano fou justament celebrat, havent-se fet d'ell diferents edicions.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 20, pàg. 1010 (ISBN 84-239-4520-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 809 (ISBN 84-239-4533-2)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4 ISBN 84-239-4504-9

## Enllaços externs

* «Pedro Albéniz y Basanta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* http://links.jstor.org/sici?sici=0027-4631(192901)15%3A1%3C117%3AIA%3E2.0.CO%3B2-Z
# Pedro de Alcántara Téllez-Girón y Pacheco

Pedro de Alcántara Téllez-Girón y Pacheco (Madrid, 8 d'agost de 1755 – Madrid, 7 de gener de 1807) va ser un militar i mecenes espanyol.
Va ser IX Duc d'Osuna, X marquès de Peñafiel i XIII comte d'Urueña. Gran d'Espanya de 1a classe. A més va ser senyor de les viles de Morón de la Frontera, Archidona, El Arahal, Olvera, Ortejícar, Cazalla de la Serra, Tiedra, Gumiel de Izán i Briones. Per matrimoni amb María Josefa Pimentel y Téllez-Girón també va ser comte-duc de Benavente, duc de Béjar, de Gandia i d'Arcs, príncep d'Esquilache i Anglona.
Era fill de Pedro Téllez-Girón, 8è duc d'Osuna, a qui va succeir el 1787, i va ser cambrer de Carles III i Carles IV, tinent general dels reials exèrcits i coronel de Reials Guàrdies espanyoles. Va prendre part a la guerra contra els francesos i es va distingir en la defensa de Navarra, evitant amb el seu valor i encertades mesures el que l'ocupessin els francesos, als quals va causar un gran nombre de baixes, especialment a l'enverinat combat lliurat els dies 16 i 17 d'octubre a la línia compresa entre la vall de Baztán i les ribes del Deva. En aquesta acció va derrotar per complet al general francès Moncey i el va obligar a retirar-se en direcció a Roncesvalles. El duc d'Osuna també es va dedicar a la literatura i va pertànyer a la Reial Acadèmia Espanyola.

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20080424033042/http://grandesp.org.uk/historia/gzas/osuna.htm

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 60, pàg. 650. (ISBN 84-239-4560-X)
# Pedro de Burgos

Pedro de Burgos (abat de l'abadia de Montserrat i primer historiador d'aquest santuari, mort el 1536).
Era natural de Burgos (Castella) i professor del monestir de San Juan de la mateixa ciutat, d'on el va treure el general Juan de San Juan, quan per manament dels Reis Catòlics passà a Montserrat (1492). Després l'enviaren a Roma de procurador i per renuncia de l'abat Pedro Muñoz el 1512 els monjos l'escolliren per a successor, omplint complidament la seva tasca per espai de vint-i-quatre anys.
Amb motiu d'una carta de Joan II de Ribagorça en la qual li demanava dades sobre el santuari de Montserrat, Pedro de Burgos va escriure una Història d'aquest monestir, satisfent en 12 capítols a d'altres tantes preguntes de Joan II, el 1514. També procurà que es recollissin i s'imprimissin els Miracles de Nostra Senyora de Montserrat, obrats fins llavors.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 1478 (ISBN 84-239-4509-X)
# Pedro de Urbina y Montoya

Pedro de Urbina y Montoya (Berantevilla, 12 d'agost de 1585 - Sevilla, 6 de febrer de 1663) fou un religiós franciscà basc. Fou bisbe de Còria (1644-1648) i, després, arquebisbe de València (1648-1658). Durant part d'aquest episcopat, exercí també de virrei de València (1650-1652). Celebrà un sínode a València en abril de 1657 i, finalment, ocupà la dignitat d'arquebisbe de Sevilla des del 1658 fins a la seua mort.

## Obres

* Recens manuale Valentinum ad sacramenta Ecclesiae peragenda (València, 1654). Llibre ritual.
* Constituciones sinodales del arçobispado de Valencia (València, 1657). Constitucions del sínode de València de 22 d'abril de 1657, primeres a ser publicades en castellà, atés que fins llavors s'havien publicat en llatí.

## Bibliografia

* Callado Estela, Emilio. Tiempos de incienso y pólvora. El arzobispo fray Pedro de Urbina. València: Biblioteca Valenciana, 2011 (Duque de Calabria). ISBN 978-84-482-5569-5.

## Referències

* 1 2 3 «Pedro de Urbina y Montoya». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 21 agost 2024].
* 1 2 3 Callado Estela, Emilio. «Pedro de Urbina y Montoya». Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 21 agost 2024].
* ↑ Navarro Sorní, Miquel. «Sínodos Valencianos: ¿qué han pretendido los sínodos diocesanos?» ( PDF). Anales Valentinos, any VII, núm. 13, 2020, pàg. 55.
* 1 2 Rodríguez, Josep. Biblioteca Valentina. València: per Josep Tomàs Lucas, 1747, p. 608.
* ↑ Pitarch i Almela, Vicent. Llengua i esglèsia durant el barroc valencià. València/Barcelona: Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana / Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2001, pp. 86-7. ISBN 84-8415-302-9.

## Enllaços externs

* Obres i documents de Pedro de Urbina en la Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes
# Pelasg

Pelasg (grec antic: Πελασγός, Pelasgós, llatí: Pelasgus), segons la mitologia grega, fou un heroi grec, fill de Zeus i de Níobe. Va donar nom als pelasgs, primers pobladors de Grècia.
Va ser el primer rei d'Arcàdia i els grecs el consideraven el primer home, ja que havia «nascut de la terra». Va inventar l'ús de les cases i va fer distinció entre les plantes útils i les perjudicials. Casat amb Melibea (o també amb la nimfa Cil·lene, o amb Deianira), va ser pare de Licàon.
Hi ha una versió de la llegenda, coneguda a Tessàlia, que diu que Pelasg va tenir una filla Larissa (que de vegades és la seva mare, i Pelasg és el fruit de la unió d'aquesta Làrissa amb Posidó). Tenia dos germans, Aqueu i Ftios, amb els quals va marxar cap a Tessàlia (que llavors es deia Hemònia), expulsant els pobles salvatges que hi vivien. Van dividir el país en tres parts, una per cada germà. Més endavant els seus descendents van ser foragitats pels curets i pels lèleges. Una part d'aquests pelasgs van fer cap a Itàlia.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209, plana 169. Barcelona, octubre del 1997, ISBN 84-297-4146-1
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 422. ISBN 9788496061972.
# Pelates

Pelates és un gènere de peixos pertanyent a la família dels terapòntids.

## Taxonomia

* Pelates octolineatus (Jenyns 1840)
* Pelates qinglanensis (Sun, 1991)
* Pelates quadrilineatus (Bloch, 1790)
* Pelates sexlineatus (Quoy & Gaimard, 1824)

## Referències

* ↑ Cuvier G., 1829. Le Règne Animal, distribué d'après son organisation, pour servir de base à l'histoire naturelle des animaux et d'introduction à l'anatomie comparée. Edition 2. Règne Animal (ed. 2) v. 2. i-xv + 1-406.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Jenyns, Leonard. Darwin, Charles (editor). Fish (pdf) (en anglès). volum 4 de The zoology of the voyage of H. M. S. Beagle, under the command of Captain Fitzroy, R. N., during the years 1832 to 1836. Londres: Smith, Elder, and Co., 1842, p. 92.
* ↑ Sun, B. L., 1991. A new species of Teraponidae from China. Acta Zool. Sin. v. 37 (núm. 3): 254-257.
* ↑ Bloch, M. E., 1790. Naturgeschichte der ausländischen Fische. Berlín. Naturg. Ausl. Fische v. 4: i-xii + 1-128, Pls. 217-252.
* ↑ Quoy, J. R. C. & J. P. Gaimard, 1824-1825. Description des Poissons. Chapter IX. A: Freycinet, L. de, Voyage autour du Monde...exécuté sur les corvettes de L. M. "L'Uranie" et "La Physicienne," pendant les années 1817, 1818, 1819 et 1820. París. Voyage Uranie, Zool.: 192-401, Atlas pls. 43-65.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Fritzsche, R.A., 1982. Osteichthyes. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill, Nova York: 858-944.
# Pentatonix

Pentatonix és un grup a cappella de cinc vocalistes, Scott Hoying, Kirstin Maldonado, Mitch Grassi, Matt Sallee i Kevin Olusola, procedent d'Arlington (Texas); Avi Kaplan va ser el baix del grup fins al 2017, quan va ser substituït per Sallee. El grup va guanyar la tercera temporada de The Sing-Off a la cadena NBC, fent un arranjament d'"Eye of the Tiger", originalment cantada per la banda Survivor. Pentatonix va guanyar 200.000 $ i un contracte de gravació amb Sony. El seu EP debut, PTX Vol 1, va arribar al núm. 14 en el Billboard 200 i el seu EP de Nadal, PTXmas, va arribar al núm. 1 en l'iTunes Holiday Albums.

## Primers passos

Scott Hoying i Kirstie Maldonado van sortir de les seves respectives carreres per poder presentar-se a The Sing-Off .
Després de la seva victòria en el programa, tots els membres del grup es van mudar a Los Angeles amb l'esperança de poder seguir amb la seva carrera com a artistes professionals. El seu objectiu era convertir-se en el grup a cappella més reconegut dels nostres temps.
El gener del 2012, Pentatonix va començar a publicar versions de cançons populars en el seu canal de YouTube. Moltes de les seves versions, incloent "Somebody that I used to know" de Gotye amb Kimbra, "Gangnam Style" de PSY, i "We are young" de Fun, van ser sensació a YouTube.
El seu tant anticipat disc. PTX Vol. 1, va ser llançat el 26 de juny de 2012, obtenint el lloc número 14 en el rànquing dels 200 de la Billboard dels EUA i el lloc número 5 per a categoria digital. Aquest disc va vendre més de 20.000 còpies la primera setmana del seu llançament. Pentatonix va promocionar el seu àlbum a través d'aparicions en la premsa, com per exemple Acces Hollywood, VH1 The Buzz, Marie, i diversos shows en la televisió local, Pentatonix, a més, es van presentar com a convidats en la versió xinesa de The Sing-Off .
Pentatonix es va embarcar en la seva primera gira nacional a la tardor del 2012. La gira va ser venguda totalment i es va presentar a 30 ciutats. El grup va dir que aquesta primera gira va ser l'oportunitat per a conèixer als seus admiradors i entendre com realitzar una presentació a cappella de 90 minuts.

## Discografia
### EPs

* PTX, Volume 1 (26 de juny de 2012)
* PTXmas (13 de novembre de 2012)
* PTX, Vol. II (2013)
* PTX, Vol. III (2014)
* PTX, Vol. IV - Classics (2017)
* At Home (2020)

### Àlbums

* PTX, Vols. 1 & 2 (2014)
* PTX (2014)
* That's Christmas to Me (2014)
* Pentatonix (2015)
* A Pentatonix Christmas (2016)
* PTX Presents: Top Pop, Vol. I (2018)
* We Need a Little Christmas (2020)
* The Lucky Ones (2021)

## Referències

* ↑ WATCH: Pentatonix Performs The Evolution Of Beyoncé a Out, 1/11/2013 (anglès)
* ↑ Smith, Grady. «Hear Pentatonix's amazing 'Carol of the Bells' from their upcoming Christmas EP». Entertainment Weekly, 31-10-2012. [Consulta: 6 juny 2013]. (anglès)

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Pentatonix (anglès)
# Penya Solera

La Penya Solera fou una penya barcelonista fundada el 1948, considerada la degana de les penyes barcelonistes de la postguerra.
La penya va néixer el 1944, a partir d'un grup d'amics afeccionats al FC Barcelona que es reunien al bar Solera, situat a la Rambla i molt a prop de la font de Canaletes.
Els promotors foren, entre d'altres, Josep Samitier, Jaume Ramon i Evarist Murtra, als quals s'afegiren posteriorment jugadors blaugranes com ara Ramallets, Mariano Martín, César i Biosca. Nicolau Casaus, que n'acabaria sent l'ànima, s'hi incorpora més tard.
En aquella primera època, la penya organitzava viatges per seguir el Barça, així com activitats lúdiques i partits de futbol amb altres penyes i entitats.
Progressivament, la penya anà canviant de seu social, primer al passatge Méndez Vigo, després al carrer Trafalgar i més tard a la torre Urquinaona, carrer Pelai i carrer porvenir (actualment Avenir).

## L'època daurada

En la dècada dels cinquanta, la penya visqué la seva màxima esplendor. Promogué un barcelonisme assenyat i confraternitzador amb les altres afeccions, així com una visió relaxada i lúdica de la vida.
La Penya Solera va actuar així mateix com a catalitzador del naixement d'altres penyes del Barça, fins al punt que moltes van adoptar el mateix nom de "Solera". Més tard, es va imposar ja el sobrenom de penyes barcelonistes o blaugranes. La mateixa Penya Solera va passar a denominar-se Penya barcelonista Solera a partir del 1952.
La Penya barcelonista Solera va anar agafant una gran importància dins el món barcelonista i esdevingué un poder fàctic durant les presidències del club d'Agustí Montal Galobart, Enric Martí i Carreto, Francesc Miró-Sans, Enric Llaudet i Agustí Montal Costa.

### Problemes amb el règim franquista

L'any 1954 les autoritats franquistes van dictar una ordre d'expulsió d'Espanya contra Nicolau Casaus, acusat de retirar una fotografia del dictador de l'entrada del local social. Finalment, la intervenció personal de José María de Cossío i de Josep Samitier ho va poder evitar, però Casaus hagué de deixar-ne la presidència.
A començaments de la dècada dels noranta, la penya va entrar en decadència i finalment es dissolgué.

## Referències

* ↑ «Penya Solera». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Tomàs, Manel. Penya Solera, la degana de les penyes. Barça. Revista oficial FC Barcelona (núm. 42). Desembre del 2009.
# Peparet

Segons la mitologia grega, Peparet (en grec antic: Πεπάρηθος) era un heroi, fill de Dionís i Ariadna. Tenia per germans Toant, Estàfil i Enopió.
Va donar el seu nom a l'illa de Peparetos.

## Referències

* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 429. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 136. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Perafort

Perafort és un municipi de la comarca del Tarragonès. Consta de dos nuclis de població: el mateix Perafort i Puigdelfí (pron. local [pujdo'fi]), situat a un quilòmetre escàs de distància amb Perafort. Tanmateix, el terme municipal es troba repartit en quatre parts a causa de la distribució entre diferents municipis de l'antic terme de les Franqueses del Codony, feta l'any 1843.

## Geografia

* Llista de topònims de Perafort (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

## Llocs d'interès

* Jaciment de Vinyes Gran. Es va començar a excavar a finals dels anys noranta del segle XX i el 2007, durant les obres de l'AVE, s'hi van trobar restes neandertals.

## Tradicions i Festes

La festa major és per Sant Pere, i se celebra als voltants de 28 de juny.

## Demografia

| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Perafort | 1.093 |
| Puigdelfí | 199 |
| Font: Idescat ||
| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 24 | 27 | 32 | 163 | 335 | 534 | 520 | 576 | 598 | 572 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 541 | 506 | 514 | 496 | 493 | 494 | 444 | 518 | 511 | 511 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 515 | 537 | 610 | 663 | 741 | 901 | 1.099 | 1.218 | 1.264 | 1.287 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 1.282 | 1.265 | 1.264 | 1.292 | 1.308 | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Referències

* ↑ Rull, Xavier «BAIX EBRE. Toponímia major de les Terres de l’Ebre i del Maestrat: divergència i adequació entre fores oficials i formes populars». Beceroles: lletres de llengua i literatura, 3, 2008, pàg. 33-55.
* ↑ «El Tarragonès. Perafort.». Turismedia. turismedia.com. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2007. [Consulta: 20 juliol 2013].
* ↑ Masanés, Cristina «Neandertals sota les vies del tren». Sàpiens [Barcelona], núm. 68, 6-2008, p. 6. ISSN: 1695-2014.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Tarragonès

## Enllaços externs

* Plana Web de l'Ajuntament
* Patrimoni històric i artístic de Perafort
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Rattus mindorensis

Rattus mindorensis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmica de l'illa de Mindoro (Filipines), on viu a altituds d'entre 700 i 1.500 msnm. Habita els boscos. En el passat, estigué afectada per la desforestació. El seu nom específic, mindorensis, significa 'de Mindoro' en llatí.

## Referències

* ↑ Gonzalez, J. C.; Heaney, L. Rattus mindorensis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 7 maig 2016.
* ↑ Entrada «Rattus» d'Animalia (en anglès).
# Eptesicus andinus

Eptesicus andinus és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Viu a altituds d'entre 100 i 3.300 msnm a Colòmbia, l'Equador, el Perú i Veneçuela. Es tracta d'un animal insectívor. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, andinus, significa 'andí' en llatí.

## Referències

* ↑ Molinari, J.; Aguirre, L. Eptesicus andinus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 23 agost 2016.
* ↑ Entrada «Eptesicus» d'Animalia (en anglès).
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Crocuta

Crocuta és un gènere de carnívors de la família de les hienes. La hiena tacada (C. crocuta) és l'únic representant vivent d'aquest grup. Tanmateix, el registre fòssil de Crocuta es remunta fins al Miocè mitjà i inclou diverses d'espècies. Es tracta d'animals de dieta carnívora. La seva distribució actual es limita a Àfrica, però les espècies fòssils també vivien a Àsia i Europa. El seu nom genèric deriva del nom de la crocota, un animal llegendari descrit per Plini el Vell i altres autors clàssics.

## Referències

* 1 2 Entrada «Crocuta» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Entrada «Crocuta» d'Animalia (en anglès).
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Lagidium peruanum

Lagidium peruanum és una espècie de rosegadors de la família dels xinxíl·lids. És endèmica del Perú. El seu nom específic, peruanum, significa 'peruà' en llatí.

## Referències

* ↑ Entrada «Lagidium» d'Animalia (en anglès).