OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lactoria paschae

Lactoria paschae és una espècie de peix de la família dels ostràcids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i associat als esculls de corall.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-oriental: Illa de Pasqua (Xile).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Fowler H. W., 1902. A review of the trigger-fishes, file-fishes, and trunk-fishes of Japan. Proceedings of the United States National Museum v. 25 (núm. 1287). 251-286.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Rendahl, H., 1921. The fishes of Easter Island. The Natural History of Juan Fernández and Easter Island. Ed. by C. Skottsberg. V. 3 (pt 1): 59-68.
* ↑ «Lactoria paschae». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Rev. Biol. Mar., Valparaiso 24(2):1-132.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hutchins, J.B., 1984. Ostraciidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean (Fishing area 51). Vol. 3, FAO, Roma.
* Matsuura, K., 2001. Ostraciidae. Boxfishes. p. 3948-3951. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Tyler, J.C., 1978. Ostraciidae. A: W. Fischer (ed.) FAO species identification sheets for fishery purposes. West Atlantic (Fishing Area 31). Vol. 3. (pag. var.). FAO, Roma.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Lacustricola omoculatus

Lacustricola omoculatus és un peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Tanzània central.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Wildekamp, R. H.: Beschreibung von zwei neuen Leuchtaugenfischen aus Tansania (Cyprinodontidae. Procatopodinae. Aplocheilichthys). Aquarienfreund v. 6 (núm. 6): 103-116. Any 1977.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Laios

Segons la mitologia grega, Lai o Laios (grec antic: Λάιος) va ser un rei de Tebes, fill de Làbdac (grec antic: Λάβδακος).
Quan Làbdac va morir, Laios encara era molt jove, i Licos, germà de Nicteu, es va fer càrrec de la regència. Fou expulsat per Amfíon i Zetos després que mataren Licos, i venjaren així la seva mare Antíope. Laios es refugià a la cort de Pèlops. Allà va raptar Crisip (grec antic: Χρύσιππος), fill de Pèlops, però l'efeb se suïcidà i son pare maleí Laios i els seus descendents.
Quan Amfíon i Zetos van morir, el primer després de la catàstrofe dels Niòbides, i Zetos per la pena que tenia després de la mort del seu fill, reclamat pels tebans, tornà a Tebes i fou proclamat rei.
Es casà amb Jocasta i tingué un fill, Èdip, però en saber per l'oracle que el seu fill el mataria el feu abandonar al mont Citeró.
Al cap d'uns anys, pel camí de Delfos, a la cruïlla de camins entre Daulis i Tebes, trobà un desconegut i li demanà pas, però l'altre no s'apartava. Llavors, discutiren i el desconegut, que, evidentment, era Èdip, el va matar.

## Referències

* ↑ «Laios». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 309-310. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 132.

## Enllaços externs

* Informació sobre la relació entre Lai i Crisip. Arxivat 2007-10-30 a Wayback Machine. (anglès)
# Nicolaus Ludwig von Zinzendorf

Nicolaus Ludwig von Zinzendorf (Dresden, Saxònia, 26 de maig de 1700 – Hernhut, Saxònia, 9 de maig de 1760) fou un noble (comte) i teòleg alemany.
Cursà primerament dret a Wittenberg (des de 1716) i després teologia. Els estudis feren que es concentrés extraordinàriament i, en conseqüència, s'entregà a la meditació i a la vida interior tan absolutament, que el seu esperit restà dominat pel pietisme.
Nomenat conseller àulic (1721) del Govern de Dresden, treballà tanmateix amb molt d'ardor pel despertar religiós del poble; l'eix de les seves doctrines eren les ensenyances del Crucificat, i deixant a banda tota tendència o confessió, emprengué la unificació de les esglésies i l'aconseguí instituint la germandat evangèlica, que sorgí després de l'admissió dels emigrants moravians a Hernhut. Després predominà en el seu esperit la idea de treballar en l'obra de les Missions, sobretot per a convertir a jueus i pagans.
Havent-se-li prohibit el 1727 l'exercici del culte diví a casa seva, abandonà el servei de l'Estat, i el 1734, usant un pseudònim, es presentà a Stralsund com a candidat a la feina de predicador; després s'ordenà sacerdot a Tubingia i el 1737 fou consagrat bisbe a Berlín de les germanes moravianes. És de 1736 fins al 1747 va estar desterrat de la seva pàtria per haver publicat l'obra Neuerungen.
En un principi, residí a Wetterau i més tard fixà la residència a Ronneburg, fundant les comunitats de Marienborn i Herrnhaag. Després viatjà per Europa, l'Índia Oriental i Amèrica del Nord, propagant l'anomenada <Religió del Salvador>. A més de les conferències públiques que donava, li absorbia el temps la correspondència i la redacció d'obres de pietat. Entre els 108 escrits ascètics (el 1824 es publicà a Szcezin un catàleg d'aquests), i figuren: Sammlung geislicher und lieblicher Liedern (última edició, Leipzig, 1900), i el llibre d'himnes de la comunitat d'Herrnhut (1735). Va estar casat, des de 1722, amb Edmunte Dorotea, comtessa Reuss von Ebersdorf, que també componia himnes religiosos (que edità Leddeshose junt amb la seva biografia, Gütersloh, 1887). en la mort de Dorotea va contraure noves núpcies (1757) amb Anna Nitschmann, directora dels cors de la secció de Germanes solteres d'Herrnhut i que també es donà a conèixer com a poetessa mística.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pags. 1297-98 (ISBN 84-239-4570-7)
# Nicolás Doizi de Velasco

Nicolás Doizi de Velasco (1590-1659) fou un músic portuguès que restà al servei del rei Felip IV d'Espanya. Se sap d'ell que fou un notable violista. De Velasco es publicà a Nàpols el 1640 un tractat que porta el títol de Nuevo modo de cifra para tañer la guitarra con variedad y perfección.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 67, pàg. 611 ISBN 84-239-4567-7
# Lala (Tunísia)

Lala o Lalla (àrab: لاَلّة, Lālla) és un municipi de la governació de Gafsa al sud-oest de Tunísia, que s'estén al llarg de la carretera nacional núm. 15, al sud-est de la ciutat de Gafsa.

## Administració

Forma una municipalitat o baladiyya, amb codi geogràfic 61 21 (ISO 3166-2:TN-12), creada per un decret del 26 de maig de 2016. La municipalitat s'estén pel sector o imada homònim, amb codi 51 53 53, de la delegació o mutamadiyya d'El Ksar (codi 61 53), a la qual està adscrita a nivell de delegacions.

## Referències

* ↑ العطوي, ياسين. «عاجل: قتيل و7 جرحى في اشتباكات مسلّحة بمنطقة لالة من ولاية قفصة – تونس – أخبار تونس». ar.tunisienumerique.com. Arxivat de l'original el 2022-10-01. [Consulta: 16 maig 2021].
* ↑ «مواقع واب البلديات» (en àrab). بوابة الجماعات المحلية [Portal de les Col·lectivitats Locals]. وزارة الداخليّة [Ministeri de l'Interior]. [Consulta: 2 novembre 2023].
* 1 2 «أمر حكومي عدد 600 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-600 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, p. 1961-1963. ISSN: 9061 0330 9061.
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 123-126. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].

## Enllaços externs

* Lala - Lloc web oficial -
# Niels Gade

Niels Wilhelm Gade (Copenhaguen, 22 de febrer de 1817 - Copenhaguen, 21 de desembre de 1890) va ser un compositor danès.

## Biografia

Fill d'un fabricant d'instruments musicals, va començar una carrera de violinista. La seua primera obra com a compositor, l'obertura per a orquestra Records d'Ossian, va ser estrenada per la Societat Musical de Copenhaguen l'any 1840. Després va decidir enviar la seua primera simfonia a Felix Mendelssohn qui, entusiasmat, la va estrenar amb la seua orquestra del Gewandhaus de Leipzig el març de 1843.
Amb l'ajuda d'una beca del Govern danès va viatjar a Leipzig per tal de treballar amb Mendelssohn com a director assistent de l'orquestra. Va esdevenir molt amic de Mendelssohn, i també de Robert Schumann qui va veure en Gade un "compositor excepcional".
A la fi dels anys 1840, va tornar a Dinamarca on es va fer càrrec el 1850 de la direcció de la Societat Musical de Copenhaguen (Musikforeningen), la principal institució de concerts de la ciutat, lloc que va ocupar fins a la seva mort, quaranta anys després, en què fou succeït per Franz Xaver Neruda. Durant aquest període, va crear una nova orquestra i un nou cor, a més de treballar com a organista. Va encoratjar tota una generació de compositors nòrdics, incloent-hi sobretot a Carl Nielsen, però també a Peter Martin Cornelius Rubner, Edvard Grieg, August Winding, Elfrida Andrée, August Enna, Woldemar Bargiel, Ludvig Schytte, Johanne Stockmarr, Georg Høeberg, Orla Rosenhoff i Asger Hamerik.
Va casar-se amb la filla del compositor danès Johan Peter Emilius Hartmann (1805-1900), per tant, fou cunyat del també compositor Emil Hartmann (1836-1898).

## Obres principals
### Simfonies

* Simfonia núm. 1 en do menor, op. 5 (1842)
* Simfonia núm. 2 en mi major, op. 10 (1843)
* Simfonia núm. 3 en la menor, op. 15 (1846)
* Simfonia núm. 4 en Si bemoll major, op. 20 (1849)
* Simfonia núm. 5 en re menor, op. 25 (1852)
* Simfonia núm. 6 en sol menor, op. 32 (1857)
* Simfonia núm. 7 en fa major, op. 45 (1864)
* Simfonia núm. 8 en si menor, op. 47 (1871)

### Altres obres

A banda de les seues simfonies, Gade va compondre un concert per a violí i orquestra, música de cambra, peces per a piano i cantates.

## Referències

* ↑ Fjeldsøe, Michael. «The Leipzig Model and its Consequences: Niels W. Gade and Carl Nielsen as European National Composers». University of Copenhagen. [Consulta: 30 desembre 2023].
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. 7, pàg. 1011 (ISBN 84-239-4577-4)
# Lamentació sobre Crist mort (Giotto)

Lamentació sobre Crist mort és una escena del pintor italià Giotto di Bondone. Fou realitzat al fresc entre 1305 i 1306 (altres fonts en donen les dates de 1303 i 1305), situada al centre de la paret esquerra de la Capella dels Scrovegni de Pàdua. La font literària de l'escena representada en aquest quadre és el Evangeli de Sant Joan, 19, 38-42:
| « | Després, Josep d'Arimatea, que era deixeble de Jesús, tot i que en secret per por dels jueus, demanà a Pilat autorització per endur-se el cos de Jesús. Pilat li la concedí. Hi anaren i se'n dugueren el cos. Hi anà també Nicodemus -que abans hi havia anat a veure'l de nit- amb una barreja de mirra i àloe de cent lliures. Prengueren el cos de Jesús i l'embolicaren amb benes i aromes, segons el costum jueu de sepultar. Al lloc de la crucifixió hi havia un hort i un sepulcre nou on no havien dipositat ningú. Allí, doncs, perquè era el dia de la Preparació dels jueus i el sepulcre n'era prop, posaren Jesús. | » |
En aquest quadre es veu Jesucrist, baixat de la creu, envoltat per dones i apòstols. S'ajunten els rostres de Crist mort i de sa mare, que mira intensament el cadàver del seu fill.
Les altres figures expressen el seu dolor, cadascuna a la seua manera: unes es mostren doblegades, altres en fan gestos. Així, Joan Evangelista apareix amb els braços oberts, mentre que Maria Magdalena, asseguda en terra, agafa els peus del mort. Fins i tot els deu àngels que apareixen al cel, en escorç, s'uneixen a aquestes manifestacions de la desesperació: ploren, s'estiren els cabells o es tapen la cara.
Sens dubte, aquest Plany sobre Crist mort és un dels quadres més expressius i intensos pel seu dramatisme de tot el cicle de frescs. A les figures les envolta un paisatge àrid, amb una muntanya rocosa que forma una diagonal fins a un arbre sec al capdamunt, que remarca la desolació per la mort de Crist.
Com assenyala M. Olivar, “Aquesta Lamentació resumeix, eloqüentment, les possibilitats d'expressió madura, dins d'una unitat rigorosa de concepte, de l'estil del genial mestre”.
* Lament sobre el Crist mort
* Dona lamentant la mort de Crist
* Angel plorant i lamentant-se
* Un altre àngel plorant

## Vegeu també

* Capella dels Scrovegni

## Referències

* Olivar, M., Cent obres mestres de la pintura, Biblioteca Bàsica Salvat, 1971. ISBN 84-345-7215-X
* Guia visual d'Itàlia, Aguilar, 1997. ISBN 84-03-59439-9
* "Giotto", Els grans genis de l'art, núm. 23, Eileen Romano (dir.), Unitat Editorial, S. a., 2005, ISBN 84-89780-97-8
* Giotto en els Scrovegni Arxivat 2007-05-27 a Wayback Machine. Dades, descripció i visita virtual (en italià)
# Laodamant

Segons la mitologia grega, Laodamant (en grec antic Λαοδάμας, Laodamas), fou un rei de Tebes, fill d'Etèocles.
Després de la regència de Creont, va ser rei de Tebes i va haver de fer front a la segona expedició contra la ciutat per part dels epígons.
Una tradició diu que va morir en la batalla de Glisas, després d'haver matat Egialeu, fill d'Adrast. Una altra tradició diu que després d'ésser derrotat s'escapà amb una part de l'exèrcit tebà i es refugià a Il·líria.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 311. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 132.
# Lara (mitologia)

Lara (o també Larunda), segons la mitologia romana, va ser una nimfa del Laci, filla d'Almo, el déu homònim del riuet anomenat Almo a la vora de Roma.

## Mitologia i culte

Per haver revelat a Juno els amors de Júpiter amb Juturna, el déu li va tallar la llengua i va ordenar a Mercuri que la portés a l'infern. Mentre la hi duia, el déu se n'enamorà i la forçà. De la seua unió varen néixer els lars.
Els romans la van venerar com a dea del silenci, equivalent a Dea Tàcita i a Muta.Tàcit diu que tenia un sacellum al Fòrum Romà i, segons Marc Terenci Varró, el seu culte era d'origen sabí.

## Altres descripcions

A Larunda, se la relaciona amb la terra, la llar i els fantasmes. Els seus símbols són les llars de foc, els forns, la terra i l'argila. Lara, per ser la mare dels lars, era una de les dees romanes protectores de residència familiar.
També se la relaciona amb la pau, la mort i la protecció en les cruïlles, on es feien ofrenes de roses (rosàlia) i de vi. El seu significat com a protectora de la llar i la família es podia estendre a protectora de la comunitat. Una cruïlla podia simbolitzar una trobada entre el món temporal i el món dels esperits, el món on, segons la mitologia, Júpiter la va condemnar a viure.
En el Renaixement, es va fer servir com a personificació dels treballs industrials.

## Referències

* ↑ Seyffert, Oskar. A dictionary of classical antiquities mythology, religion, literature and art. Londres: Swan Sonnenschein, 1891, p. 373.
* ↑ Ovidi "Fasti"
* ↑ Lactanci, "Divine Institutiones", I. 20
* ↑ J. A. Hartung," Die Religion der Römer: Nach den Quellen", vol. II, p. 204
* ↑ Tàcit "Annales" 12,24
* ↑ Marc Terenci Varró "De lingua latina" 5,74

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 134.
# Nil Tusquets de Cabirol

Nil Tusquets de Cabirol (? - Sant Cugat del Vallès, 11 de setembre de 1996) fou un arquitecte català, membre del GATCPAC.

## Biografia

Fill de l'escriptor Enric Tusquets Tresserra (1872-1951) i Rosa Cabirol Nadal i germà del fotògraf afeccionat Joaquim Tusquets de Cabirol. Fou arquitecte municipal de Castelldefels des de 1960 fins al 1969.

## Obra

* Reconstrucció de l'església de Sant Martí del Clot de Barcelona (1943).
* Casa d'habitatges al Passeig de la Bonanova, 77-87 (1946).
* Reconstrucció de l'església de Santa Maria de Castelldefels (1948).
* Reforma de la planta baixa de l'edifici d'habitatges al carrer Rosselló, 36 (Barcelona), de Josep Lluís Sert (1948).
* Sala Aixelá, a la Rambla de Catalunya de Barcelona (1959).
* Església de Santa Eulàlia, al barri de Bellamar de Castelldefels (1962).

## Referències

* ↑ «Antigues escoles de Riudecols». Conèixer Catalunya, 22-01-2017.
* ↑ Domènech Casadevall, Gemma; Gil Tort, Rosa Maria «Josep Claret, combat per la Nova Arquitectura». Gazeta, núm. 2, 2010, pàg. 55-59.
* ↑ «Luis Tusquets Cabirol» (en castellà). Geneanet.
* ↑ «Un tesoro fotográfico familiar». La Vanguardia, 10-08-2020.
* ↑ CLEMENTE HERNÁNDEZ, Javier «Gènesi de l'església de Santa Eulàlia de Castelldefels». Capelles, ermites, esglésies; IX Trobada de Centres d'Estudis i d'Estudiosos d'Eramprunyà, 2017, pàg. 107. ISSN: 978-84-697-3134-5.
* ↑ «Un cúmul de rareses». Catalunya Plural, 16-12-2021.
* ↑ Aballanet, Albert. La casa a quatre vents a la Bonanova (1945-1970) (tesi). Barcelona: Universitat Politècnica de Catalunya, octubre 2015, p. 62.
* ↑ «Església parroquial de Santa Maria». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya..
* ↑ «El “análisis habitacional” como estrategia de conservación de los edificios residenciales DOCOMOMO. Viviendas de Muntaner y Roselló de Josep Lluis Sert» (en castellà). Researchgate.
* ↑ «Ayxelá». Cuadernos de Arquitectura, núm. 38, 1959, pàg. 16-19.
* ↑ «Gènesi de l'església de Santa Eulàlia». El Torreó. Grup de Recerques Històriques de Castelldefels, 9-2016, pàg. 4.
# Larimichthys

Larimichthys és un gènere de peixos de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Larimichthys crocea (Richardson, 1846)
* Larimichthys pamoides (Munro, 1964)
* Larimichthys polyactis (Bleeker, 1877)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Richardson, J., 1846. Report on the ichthyology of the seas of China and Japan. Report of the British Association for the Advancement of Science 15th meeting (1845): 187-320.
* ↑ Munro, I. S. R., 1964. Additions to the fish fauna of New Guinea. Papua New Guinea Agricultural Journal v. 16 (núm. 4): 141-186.
* ↑ Bleeker, P., 1877. (Over slokdarm en maag van Caprodon Schlegeli). Verslagen Akadamie Amsterdam, Processen-Verbaal 24 Nov. 1877: 2-3.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
* Biodiversity Institute of Ontario (anglès)
# Niobichthys ferrarisi

Niobichthys ferrarisi és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Baria a la conca del riu Negro.

## Referències

* ↑ Schaefer S. A. & Provenzano R. F., 1998. Niobichthys ferrarisi, a new genus and species of armored catfish from southern Venezuela (Siluriformes: Loricariidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 8 (núm. 3). 221-230.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Schaefer, S. A. & Provenzano, F., 1998. Niobichthys ferrarisi, a new genus and species of armored catfish from southern Venezuela (Siluriformes: Loricariidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 8 (núm. 3): 221-230.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB