OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sargantana pallaresa

La sargantana pallaresa o serenalla pallaresa (Iberolacerta aurelioi) és una espècie de sauròpsid (rèptil) escatós de la família Lacertidae, endèmica del Pirineus centro-oriental. Fou descoberta l'any 1994 per l'herpetòleg Òscar Arribas.

## Distribució

Endemisme pirinenc, es localitza en sol tres nuclis muntanyencs de l'eix pirinenc (Mont-roig, Pica d'Estats i Coma Pedrosa-Tristaina-Serrera) en la confluència d'Espanya, França i Andorra, amb un enclavament al sud al serrat de Capifonts. La seva àrea principal està dins de la comarca del Pallars Sobirà.

## Hàbitat

Habita en el pis alpí des dels 2.100 m almenys fins als 2.940 m d'altitud, encara que la major part de poblacions es troben entre els 2.300 i els 2.500 m, en circs glacials. Se la pot trobar sobre roques ben abrigades i amb bona insolació.

## Amenaces

En tenir una àrea de distribució tan restringida i associada a afloraments rocosos abrigats en circs glacials, la principal amenaça és la destrucció del seu hàbitat (explotacions hidroelèctriques, estacions d'esquí, construcció de refugis, etc.), la recol·lecció furtiva i el progressiu escalfament sobre les biotes alpines.

## Referències

* ↑ «Lacerta aurelioi. Lagartija pallaresa». A: Atlas y Libro Rojo de los Anfibios y Reptiles de España (en castellà), p. 218-219 [Consulta: 25 setembre 2014].
* 1 2 Nicolau i Vila, Jordi «La serenalla pallaresa. Distribució i seguiment a Andorra». Rastres [Andorra], núm. 7, 07-01-2017, pàg. 6-10.
* ↑ Valls Oliva, Àlvar. Diccionari enciclopèdic d'Andorra. Andorra la Vella: Fundació Crèdit Andorrà, 2006, p. 378. ISBN 9789992016299 [Consulta: 25 setembre 2014].
* ↑ Nicolau Vila-Biocom, Jordi «Amfibis i rèptils del Parc Natural Comunal de les valls del Comapedrosa». Amfibis i rèptils del Parc Natural Comunal de les valls del Comapedrosa. Comú de la Massana, pàg. 10.

## Vegeu també

* Llista d'amfibis i rèptils de Catalunya
# Olivia Dussek

Olivia Dussek, de nom de casada Olivia Buckley (Londres, 1799-1845), va ser una pianista de molta reputació a Anglaterra, i compongué una balada i un duet per a piano i arpa.
Fou filla de Johann Ladislaus Dussek i Miss Corri Dussek.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 18.
# Triportheus magdalenae

Triportheus magdalenae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 19 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Magdalena.

## Referències

* ↑ Cope, E. D. 1872. On the fishes of the Ambyiacu River. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 23: 250-294, Pls. 3-16.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Steindachner, F. 1878. Zur Fischfauna des Magdalenen-Stromes. Anz. Akad. Wiss. Wien v. 15 (núm. 12): 88-91.
* ↑ «Triportheus magdalenae». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Falcao, J.N., L.A. Cruz i E. Feldberg 1985. Cromossomos sexuais ZZ/ZW em Triportheus (Characidae) da Amazonia. Ciênc. Cult. 37:727-728.
* Falcao, J.N. 1990. Caracterizacao cariotipica em peixes do genero Triportheus (Teleostei: Characiformes, Characidae) Medicina . 23 (Suppl. 2):111-112. Brasil.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Leal-Flórez, J., M. Rueda i M. Wolff 2008. Role of the non-native fish Oreochromis niloticus in the long-term variations of abundance and species composition of the native ichthyofauna in a Caribbean estuar y Bull. Mar. Sci. 82(3): 365-380.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Malabarba, M. C. S. L. 2004: Revision of the neotropical genus Triportheus Cope, 1872 (Characiformes: Characidae). Neotropical Ichthyology v. 2 (núm. 4): 167-204.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Montaña Palentina

La Montaña Palentina és una comarca de la província de Palència situada al nord de la demarcació. Està formada per 21 municipis i 157 nuclis de població. És la divisió subprovincial usada per la Diputació de Palència a les seves publicacions, tot i que no correspon amb la comarca natural, ja que aquesta no inclou "La Valdivia", situada a l'est.

## Municipis

* Aguilar de Campoo.
* Barruelo de Santullán.
* Berzosilla.
* Brañosera.
* Castrejón de la Peña.
* Cervera de Pisuerga.
* Dehesa de Montejo.
* Guardo.
* La Pernía.
* Mantinos.
* Mudá.
* Polentinos.
* Pomar de Valdivia.
* Respenda de la Peña.
* Salinas de Pisuerga.
* San Cebrián de Mudá.
* Santibáñez de la Peña.
* Triollo.
* Velilla del Río Carrión.
* Villalba de Guardo.

## Enllaços externs

* Montaña Palentina. Arxivat 2009-08-21 a Wayback Machine. informació de tots els pobles i comarques que la integren. (castellà)
* Pla d'Intervenció del Románic Nord (castellà)
* Montaña Palentina durante la Guerra civil Arxivat 2010-06-19 a Wayback Machine. (castellà)
# Comarca d'Asón-Agüera

La comarca d'Asón-Agüera és una comarca de Cantàbria als cursos alts dels rius Asón i Agüera, molt a prop del límit amb Biscaia (País Basc). Abasta la conca per la qual discorre el riu Asón i els seus afluents com el riu Gándara. A despit que ja existeix una llei de comarcalització de Cantàbria, aquesta encara no ha estat desenvolupada, per tant la comarca no té entitat real. En destaquen la zona arqueològica de Ramales de la Victoria i la cova de la Vall a Rasines).

## Geografia

La comarca inclou els municipis d'Ampuero (3.682 hab.), Arredondo (2.312 hab.), Guriezo (1.979 hab.), Limpias, Ramales de la Victoria, Rasines, Ruesga, Soba i Valle de Villaverde. La població total de la comarca arriba a la xifra de 14.240 habitants, segons dades de l'INE de l'any 2006. Segons les dades del mateix any, els seus tres nuclis més poblats, de major a menor, són: Ampuero (5.837), Ramales de la Victoria (2.333) i Guriezo (2.101). I els seus tres nuclis menys poblats, de menor a major, són: Valle de Villaverde (373), Arredondo (558) i Rasines (999).
La Vall de l'Asón destaca pels seus escabrosos massissos calcaris, que alberguen a l'interior una extraordinària riquesa espeleològica, així com majestuosos, interessants i centenaris boscos de faigs, roures i alzines, sens dubte els més notables de la zona oriental de Cantàbria. Cal destacar els seus bells paisatges de muntanya, als quals s'uneixen les valls amb verdes planures.
Aquesta vall és recorreguda pel riu Gándara, afluent de l'Asón. Els límits històrics i municipals de Soba excedeixen als de la vall geogràficament entesa, i inclouen també la capçalera de l'Asón, el marge dret de la vall del riu Miera (Valdición, localitat del municipi de Soba) i el marge esquerre de la vall del riu Calera, limítrof amb la província de Biscaia.

## Galeria d'imatges

* Vall de Matienzo a Ruesga
* Vista aèria de Rasines
* Vista aèria d'Ampuero
* Església de la localitat de Seña, a Limpias

## Referències

* ↑ Llei 8/1999, de 28 d'abril, de comarques de la Comunitat Autònoma de Cantàbria Arxivat 2009-12-12 a Wayback Machine..

## Enllaços externs

* Agència de desenvolupament local de la comarca Asón Agüera. Arxivat 2011-09-23 a Wayback Machine.
* El mesolític al Baix Asón Arxivat 2009-12-25 a Wayback Machine..
* Fotografies de la vall de Soba Arxivat 2008-05-03 a Wayback Machine..
# Ecser

Ecser (sona com ètxer) és un poble d'Hongria al comtat de Pest al sud-est de Budapest, a prop de l'aeroport internacional de Ferihegy. Té 3.471 habitants (2007) en 13,1 km² i una densitat de 248,05 h/km².

## Viles agermanades

* Zlaté Klasy, Eslovàquia
# Uroxita

La uroxita és un mineral de la classe dels minerals orgànics. Rep el nom per la seva composició: uranil (UR) i oxalat (OX).

## Característiques

La uroxita és un oxalat de fórmula química [(UO₂)₂(C₂O₄)(OH)₂(H₂O)₂]·H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2018, sent publicada per primera vegada el 2020. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservats a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb els números de catàleg: 73514 i 73515 (mina Burro), 73516 i 73517 (mina Markey).

## Formació i jaciments

Va ser descrita a partir de mostres obtingudes a dues mines dels Estats Units: la mina Burro, situada al districte miner de Slick Rock, al comtat de San Miguel (Colorado), i a la mina Markey Mine, al Red Canyon del comtat de San Juan (Utah). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Uroxite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 juliol 2021].
# Trofoni

D'acord amb la mitologia grega, Trofoni (en grec antic Τροφώνιος), era conegut com a arquitecte i per ser l'oracle de Lebadea, a Beòcia. La seva genealogia s'explica de diverses maneres. Unes vegades és fill d'Apol·lo i d'Epicasta, i Agamedes seria el se pare "humà", i unes altres com un fill d'Ergí, rei d'Orcomen. Era llavors germà d'Agamedes. Es conta que Demèter el va alletar.
Tenia una gran reputació com a arquitecte i se li atribuïa la construcció, conjuntament amb Agamedes de diversos edificis famosos: la casa d'Amfitrió a Tebes, el temple d'Apol·lo a Delfos, el tresor d'Augias a Elis, el d'Hirieu a Híria i el temple de Posidó a Mantinea. Quan construïa l'edifici per a guardar el tresor de'Hirieu, ell i Agamedes van fer un mal ús dels seus coneixements. Van col·locar una pedra amb tanta habilitat que la podien apartar fàcilment i s'introduïen a la cambra del tresor per robar-lo. El rei va descobrir el saqueig, i demanà ajuda a Dèdal per sorprendre els culpables. Dèdal preparà una trampa en la que va quedar atrapat Agamedes. Trofoni li tallà el cap perquè no fos identificat i no el pogués delatar. Però es va obrir la terra i es va empassar Trofoni. Una altra versió explicava que el rei no es deia Hirieu, sinó Augias, de l'Èlida. Cercíon, un fill d'Agamedes, també arquitecte, participava en els robatoris. Quan Agamedes va caure a la trampa, Trofoni i Cercíon van fugir, el primer a Lebadea i Cercíon a Atenes, perseguits per Augias i Dèdal.
Una altra llegenda deia que Trofoni i Agamedes havien erigit un temple a Apol·lo, i quan van reclamar el seu salari, el déu els va dir que els pagaria en vuit dies, i que mentrestant es donessin una bona vida. A la vuitena nit, els arquitectes van morir d'una mort molt dolça, ja que la mort és la millor recompensa que un déu pot donar a un home.
Amb el temps, se'l considerà fill d'Apol·lo i tenia un oracle en una cova de Lebadea, a la Beòcia, que va instaurar el beoci Saó.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 535. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 214. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Sant Julià de Pedra

Sant Julià de Pedra és una església del municipi de Bellver de Cerdanya (Cerdanya). Es troba encimbellada en un turonet de la població de Pedra. És una obra declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Edifici d'una sola nau, antigament cobert amb volta sostinguda en uns reforçaments fets a la cara interior dels murs de la nau mitjançant grans arcades que simulen capelles laterals. La volta degué caure potser en els terratrèmols del segle xv, i fou substituïda per una encavallada de fusta. L'absis, semicircular i mancat d'ornamentació, té uns murs de més de dos metres de gruix, la qual cosa ha fet pensar que fou bastit amb finalitats defensives o aprofitant una antiga torre de defensa. És precedit per un espai a manera de transsepte, que sobresurt poc exteriorment, amb una absidiola buidada al mur septentrional i una petita capella quadrada al de migdia. Els murs laterals presenten una sèrie de rebaixos que alleugereixen la massa dels murs, sense restar-li resistència. L'exterior és completament llis, bastit amb carreus força regulars. La façana de ponent, amb un portal de mig punt al qual s'accedeix per una sèrie de graons, és rematada per un campanar d'espadanya, de la mateixa amplada de la nau, amb dues obertures per a les campanes.

## Història

El petit poble de Pedra, situat al peu de la serra de Moixeró i agregat al terme municipal de Bellver de Cerdanya, és presidit per l'església parroquial de Sant Julià, situada dalt d'un penyal. El lloc de Pedra és documentat ja l'any 965 i la seva església, de cronologia incerta, podria datar-se a finals del segle xi. El segle xii consta ja com a parròquia, i el 1198 fou saquejada pels albigesos a les ordres del comte de Foix i del vescomte Arnau de Castellbò. Durant la guerra civil espanyola, el 1936, va patir de nou saquejos i un incendi que va enderrocar la seva coberta. L'any 1984 va ser declarada monument històric-artístic nacional, després d'haver tingut una restauració per part de la Generalitat de Catalunya.

## Vegeu també

* Art romànic de la Baixa Cerdanya

## Referències

* 1 2 «Sant Julià de Pedra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ Ventosa i Serra, Enric. Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1.

## Enllaços externs

* Informació de Sant Julià de Pedra.
# E85

L'E85 és una carretera europea de l'est d'Europa.
S'inicia a Klaipėda (Lituània) i es dirigeix cap al sud a través d'Ucraïna, Romania i Bulgària fins a arribar a Alexandròpolis, a Grècia.
Amb una longitud de 2.300 km, l'E85 passa per les ciutats següents: Klaipėda - Kaunas - Vílnius - Lida - Slonim - Kobrin - Dubno - Ternopil' - Chernivtsi -Siret - Suceava - Roman - Fălticeni - Bacău - Adjud - Focşani - Râmnicu Sărat - Buzău - Urziceni - Bucarest - Giurgiu - Rousse - Biala - Veliko Tarnovo - Stara Zagora - Haskovo - Svilengrad - Ormenio - Kastanies - Didymoteicho - Alexandròpolis.
# Tríopas

Segons la mitologia grega, Tríopas o Tríops (en grec antic Τριόπας), és el nom d'un heroi de genealogia incerta, que tan aviat surt a les llegendes tessàlies com a les argives.Se'l considera de vegades fill d'Èol i de Cànace. D'altres, fill de la mateixa Cànace i de Posidó. Altres, encara, fill de Làpites, l'epònim dels làpites, i d'Orsínome. En les tradicions d'Argos, és considerat fill de Forbant i d'Eubea.
Va ser pare d'Erisícton i d'Ifimèdia, i potser de Iasos i de Messene. Se'l considera fundador de la ciutat de Cnidos.
Un altre Tríopas era fill d'Hèlios i de Rode, i era un dels Helíades.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 534. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 213. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Tylochromis elongatus

Tylochromis elongatus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: República Democràtica del Congo.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. 1920. A revision of the African cichlid fishes of the genus Tylochromis. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 9) v. 5 (núm. 26): 163-169.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Stiassny, M. L. J. 1989. A taxonomic revision of the African genus Tylochromis (Labroidei, Cichlidae); with notes on the anatomy and relationships of the group. Ann. Mus. R. Afr. Cent. Ser. 8 Zool. Núm. 258: 1-161.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Lucrècia de Mèdici (1544-1561)

Lucrècia de Mèdici, també coneguda amb el nom de Lucrècia de Cosme de Mèdici, (Florència, Ducat de Florència 1544 - Ferrara, Ducat de Ferrara 1561) fou una princesa florentina que va esdevenir duquessa consort de Ferrara i Mòdena.

## Orígens familiars

Va néixer el 7 de juny de 1544 a la ciutat de Florència sent filla del duc Cosme I de Mèdici i Elionor Álvarez de Toledo. Fou neta per línia paterna de Giovanni dalle Bande Nere i Maria Salviati, i per línia materna de Pedro Álvarez de Toledo y Zúñiga i Juana Pimentel-Osorio.
Fou germana, així mateix, dels ducs Francesc I i Ferran I; i de Virgínia de Mèdici, casada amb Cèsar I d'Este.

## Núpcies i descendents

Es casà el 3 de juliol de 1558 amb el futur duc Alfons II d'Este, fill d'Hèrcules II d'Este i Renata de França. D'aquesta unió no tingueren fills.
Morí inesperadament el 21 d'abril de 1561 a la ciutat de Ferrara, víctima suposadament de la tuberculosi.
# Sant Romà de la Clusa

Sant Romà de la Clusa és un antic poble i parròquia, que en l'actualitat està integrat en el municipi de Castell de l'Areny, al Berguedà. Des de 1250 m d'altitud presideix la clotada de la Clusa. S'hi accedeix per pistes de muntanya, des de diferents pobles, la Nou de Berguedà, Sant Julià de Cerdanyola, la Pobla de Lillet o Vilada. Aquesta última opció és la més senzilla, dins del mateix poble està indicat el camí d'uns 10 km.
Pels voltants es troben diverses masies.

## Església de Sant Romà

Es conserva l'antiga església, d'estil romànic. Construïda al segle xii, va ser restaurada entre els anys 1963 i 1965. Es tracta d'un edifici d'una sola nau allargada coberta amb volta de canó sense arcs torals de reforç, lleugerament apuntada i de poca alçària. La nau està rematada amb absis semicircular de dimensions més petites, orientat a llevant. El desnivell entre la nau i l'absis és salvat per un arc triomfal. L'entrada és a un dels laterals, al mur sud, i és un arc de mig punt adovellat. No hi ha gaires obertures, són petites, totes d'arc de mig punt situades en llocs destacats. A l'extrem de ponent, sobre l'església es dreça un campanar d'espadanya de dues obertures. El parament és de pedres de petites dimensions, irregulars i disposades en filades. La coberta és a dues aigües de teula àrab a la nau i teula romana a l'absis.

## Història

El topònim de la Clusa surt esmentat a l'acta de consagració de Sant Llorenç prop de Bagà el 983; el monestir tenia en aquest lloc dos masos. La vida eclesiàstica al redós de l'església de Sant Romà, començà segurament al segle xii, data de referència a l'església ni a cap dels seus preveres. L'any 1211, Berenguer de la Clusa, diaca, signa com a testimoni. Durant el s. XIV el lloc pertanyia a la seva muller, senyora de Portella i de Llussà, donaren als homes de la Clusa el bosc del mateix nom, que aleshores pertanyia al castell de Roset. Posteriorment inclòs dins la baronia de Pinós i Mataplana era un centre independent, fins i tot del castell de l'Areny, amb el que sovint hi tenien problemes pels emprius dels llocs.
Entre 1963 i 1965 fou restaurat tot el conjunt. Fins al 1936 es conservava a l'església mateixa una talla romànica d'1,20 m. d'una majestat, perduda durant la guerra civil (1936- 1939).

## Referències

* 1 2 «Sant Romà de la Clusa». Enciclopèdia.cat. [Consulta: 4 maig 2015].
* ↑ Enciclopèdia del romànic a Catalunya. Vol. 1, Barcelona : Osona i Berguedà. Aguilar de Campoo: Fundación Santa María La Real Centro de Estudios del Románico, 2014, p. 598-599. ISBN 9788415072782.
* 1 2 3 «Sant Romà de la Clusa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2015].
# Tylochromis robertsi

Tylochromis robertsi és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 21,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: República Democràtica del Congo.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. 1920. A revision of the African cichlid fishes of the genus Tylochromis. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 9) v. 5 (núm. 26): 163-169.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Stiassny, M. L. J. 1989. A taxonomic revision of the African genus Tylochromis (Labroidei, Cichlidae); with notes on the anatomy and relationships of the group. Ann. Mus. R. Afr. Cent. Ser. 8 Zool. Núm. 258: 1-161.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.