OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Setmana (1931)

La Setmana va ser una publicació setmanal d'informació local editada a Igualada l'any 1931.

## Descripció

La redacció i l'administració eren a la rambla de Sant Isidre, núm. 19, i s'imprimia als tallers de Pere Bas, estamper.
Tenia quatre pàgines, a tres columnes, amb un format de 40 x 28 cm. Portava l'escut d'Igualada a la capçalera.
El primer número va sortir el 31 de gener de 1931 i l'últim, el 14, el 9 de maig del mateix any.

## Continguts

A l'article de presentació deien «Ens proposem recollir en el nostre periòdic totes les manifestacions nobles de la vida ciutadana. I és amb el bon propòsit de procurar pràcticament el progrés moral i material de la ciutat, que ens interessarem pels seus problemes, i anirem donant en cada moment concret, la nostra modesta opinió».
Era un periòdic català i conservador, vinculat a la Lliga Regionalista. Hi havia comentaris polítics i propaganda electoral de la candidatura Dreta Catalana, com quan afirmaven de cara a les eleccions municipals del 12 d'abril: «Els nostres amics han de votar ÍNTEGRA i SENSE CAP MODIFICACIÓ les nostres candidatures». A més, publicava notícies curtes locals i comarcals, recensions d'actes culturals i d'espectacles igualadins i també alguns articles de temes més generals.
Hi havien col·laborat, entre d'altres, Joan Elias Piqué, Abel Ribelles (pseudònim de Lluís Riba Martí), Amadeu Biosca i Busqué, Martí Miró i Josep Serra. Va deixar de sortir poc després de proclamar-se la República.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 418.
* ↑ «Pòrtic». La Setmana, 1, 31-01-1931.
* ↑ Centre d'Estudis Comarcals d'Igualada. Exposición retrospectiva de la prensa igualadina. Igualada: CECI, 1948, p. 19.
* ↑ La Setmana, 11, 11-04-1931.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 420.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa «Pseudònims igualadins». Revista d'Igualada, 26, 9-2007.

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# La Tosca (Marfà)

La Tosca és un paratge del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès. Pertany a l'enclavament de la Vall de Marfà.
Està situat a prop i al nord-est de la casa de Marfà i de l'església de Sant Pere de Marfà i al sud-oest del Salt de la Tosca i del Molí de Brotons. A la Tosca hi ha l'ermita de la Mare de Déu de la Tosca, i en el costat de ponent del lloc, hi ha el Molí de Marfà.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Tosca en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La fàbrica de cadires a Alfortville

La fàbrica de cadires a Alfortville (La Fabrique de chaises à Alfortville) és un oli sobre tela de 73 × 92 cm realitzat pel pintor francès Henri Rousseau i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

La col·lecció Walter-Guillaume compta amb dues pintures de Rousseau que representen la fàbrica de cadires d'Alfortville, situada al sud-est de la perifèria de París. Un dels dos quadres fou exposat al Saló dels Independents del 1897, i tradicionalment s'ha pensat que es tractava d'aquesta versió, més gran i més acurada. Henry Certigny, però, ha demostrat que aquesta versió és la segona i que segurament fou realitzada cap al 1906, perquè la calçada pavimentada que s'hi observa fou acabada aquell any. Se sap que Rousseau va pintar una altra vista d'Alfortville, que porta la data precisa de la primavera del 1906. Potser degué aprofitar el seu pas per la localitat per a plasmar la reforma del carrer i pintar una altra vista de la fàbrica.

## Descripció

Rousseau dibuixa ací els voltants d'una fàbrica de cadires. Un cop triat l'edifici que li interessava per la seua peculiaritat, el converteix en el focus de la composició i el sobredimensiona en comparança amb la resta del paisatge i, sobretot, en relació amb les figures humanes que s'hi veuen ja aquestes són com a simples signes de puntuació de la composició (Rousseau, sovint, inclou aquesta distorsió de l'escala en els seus paisatges utilitzant una tècnica similar a l'emprada pels artistes medievals per a accentuar el que era important per a ell en les seues pintures).
Els edificis tenen línies molt rígides, les quals contraresten les corbes molt més mesurades de la carretera i de la riba del riu Sena.

## Referències

* 1 2 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 134-135.
* ↑ Henry Certigny, 1984. Le Douanier Rousseau en son temps. Biographie et catalogue raisonné, vol. I, Tòquio, Bunkazai Kenkyujyo, núm. 240, pàg. 494.
* 1 2 Musée de l'Orangerie Arxivat 2015-12-26 a Wayback Machine. (francès) i (anglès)

## Enllaços externs

* Un nouveau tableau du Douanier Rousseau au musée (francès)
# Telefèric de Montjuïc

El telefèric de Montjuïc és un remuntador que dona accés a la muntanya barcelonina de Montjuïc des de la falda oriental unint l'Avinguda Miramar i el Funicular de Montjuïc amb el Castell de Montjuïc, situat just al punt més elevat de la muntanya. Malgrat el seu nom, no és pròpiament un telefèric, sinó un telecabina. Inaugurat el 1970 i renovat el 2007, actualment és gestionat per l'empresa pública Projectes i Serveis de Mobilitat sota la marca de Transports Metropolitans de Barcelona.

## Història

La línia es va posar en servei el 1970, reemplaçant una secció superior del Funicular de Montjuïc. Es va posar en funcionament amb cabines obertes i de color vermell amb espai per a 4 persones.
El 2004, es va iniciar una renovació completa de la línia, amb 55 noves cabines tancades, fet que va permetre incrementar la seva capacitat fins a 8 persones per cabina i assolir una velocitat fins als 2,9 metres per segon. Durant els 3 anys de treballs, el telefèric romangué tancat i no reobri fins al 2007.

## Estacions

El telefèric disposa de tres estacions:
* El Parc de Montjuïc (en correspondència amb el Funicular de Montjuïc)
* El Mirador (per parar a gaudir del Mirador de l'Alcalde i a 15 minuts del Transbordador Aeri de Barcelona), on el remuntador fa parada en sentit descendent: Castell ↦ Mirador ↦ Parc de Montjuïc.
* El Castell, on es pot visitar el Castell de Montjuïc o gaudir d'unes magnífiques vistes de la ciutat.
Els bitllets es poden comprar a cadascuna de les estacions de Telefèric o per Internet amb un 10% de descompte.

## Vistes

En el seu trajecte, passa per damunt dels Jardins de Joan Brossa inaugurats l'any 2003. Des de les cabines es pot contemplar la plaça de Catalunya i l'edifici d'un conegut centre comercial, la Catedral, la Sagrada Família, els vaixells de creuers del port, la Vila Olímpica, la Torre Agbar i la zona del Fòrum de les Cultures. Des de la part superior del trajecte es pot contemplar les vistes des del Castell de Montjuïc.

## Referències

* ↑ «Característiques tècniques». Telefèric de Montjuïc. [Consulta: 22 febrer 2018].

## Vegeu també

* Funicular de Montjuïc
* Telefèric del Port
* Funiculars i telefèrics de Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya

## Enllaços externs

* Web oficial del Telefèric de Montjuïc
* Telefèric de Montjuïc, a Transports Metropolitans de Barcelona
# Theraps wesseli

Theraps wesseli és una espècie de peix pertanyent a la família dels cíclids i a l'ordre dels perciformes.

## Descripció

Fa 8 cm de llargària màxima i és similar en color a Melanochromis auratus del llac Malawi a Àfrica, ja que és de color canyella a groc. Ambdós sexes tenen una franja negra i estreta que s'estén des dels ulls fins a la base de l'aleta caudal i que es troba acompanyada per dues bandes daurades (una per sobre i l'altra per sota). Extrems de les aletes dorsal i anal i de les escates al llarg dels flancs de color blau pàl·lid. Durant l'aparellament, el cos per sota de la franja negra i estreta es torna atzabeja en ambdós sexes abans de la fresa i dura fins que els alevins han abandonat el niu. És durant aquest període que la seua coloració és sorprenentment més similar a M. auratus. Distingir tots dos sexes és difícil, llevat de l'apogeu del ritual d'aparellament que és quan el color negre de la femella s'intensifica. Els alevins, en arribar a una polzada de longitud, ja són rèpliques exactes dels adults, la qual cosa és molt apreciada entre els aquariòfils perquè la majoria dels cíclids centreamericans són de color gris clar en la seua etapa com a joves.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical, el qual viu a l'Amèrica Central: la conca del riu Papaloteca al vessant atlàntic d'Hondures (el departament d'Atlántida). Comparteix el seu hàbitat amb Poecilia mexicana, Alfaro huberi, Xiphophorus hellerii, Belonesox belizanus, Gambusia sp., Heterandria bimaculata, Phallichthys amates, Cryptoheros spilurus, Amphilophus robertsoni i Sicydium gymnogaster.

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (10 de 100).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* 1 2 Kullander, S. O., 2003. Cichlidae (Cichlids). P. 605-654. A: R. E. Reis, S. O. Kullander i C. J. Ferraris, Jr. (editors). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil.
* 1 2 Cichlid-Forum (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ List of Freshwater Fishes reported from Honduras - FishBase (anglès)
* ↑ Matamoros, W. A., J. F. Schaefer i B. R. Kreiser, 2009. Annotated checklist of the freshwater fishes of continental and insular Honduras. Zootaxa, núm. 2307: 1-38.
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* McMahan, C. D., A. D. Geheber i K. R. Piller, 2010. Molecular systematics of the enigmatic Middle American genus Vieja (Teleostei: Cichlidae). Molecular Phylogenetics and Evolution, vol. 57: 1283-1300.
* Museu Suec d'Història Natural, 1999. Base de dades de la col·lecció d'ictiologia. Secció d'Ictiologia, Departament de Zoologia de Vertebrats. Estocolm, Suècia.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (editors), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* YouTube (anglès)
# Recreacions Catequístiques pels Noys

Recreacions Catequístiques pels Noys era una publicació setmanal adreçada als infants i editada a Igualada entre l'any 1908 i el 1909.

## Descripció i continguts

L'editava l'Ordre Tercera dels Caputxins d'Igualada i s'imprimia als tallers de Nicolau Poncell. El primer número, que va portar el títol Recreacions Catequístiques per a Noyets, es va publicar el mes de gener de 1908 i el darrer, el 14, portava la data de febrer de 1909. Sortia l'últim dia de cada mes. Tenia un format de 17,5 x 11,3 cm. i estava escrita a ratlla seguida. Tenia vuit pàgines i dues columnes. El format era de 27 x 17 cm.
Era una publicació religiosa en català que anava dirigida als nens. Eren unes “fulles de propaganda de la Joventut Seràfica Mariana baix l'advocació de la Divina Pastora”. El cos central de la publicació era un conte moral per fomentar la pietat i la vida religiosa dels infants. Generalment, aquestes històries continuaven d'un número a l'altre. Com a complement hi havia endevinalles, sobre les quals es feia un concurs. Segons la mateixa publicació, els bisbes de Vic, de la Seu d'Urgell i de Solsona “han concedit respectivament 50 dies d'indulgència á sos fidels diocesans que llegeixin ó escoltin llegir la present fulla”.
Els articles anaven sense signar.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 173.
* ↑ Recreacions Catequístiques pels Noys, núm. 4, 4-1908.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 174.
* ↑ Recreacions Catequístiques pels Noys, núm. 8, 8-1908.
# Pandros

Pandros (grec antic: Πάνδροσος), va ser, segons la mitologia grega, una princesa atenesa, una de les tres filles de Cècrops i d'Agraulos.
Les seves germanes són Herse i Aglauros. Amb elles va cometre el delicte d'obrir la cistella que Atena els havia confiat i on hi havia amagat el petit Erictoni. Va ser castigada amb la mort. De vegades la tradició parla d'una quarta germana, Fènice.
Pandros és tenguda per la primera dona que va filar. Tenia un culte establert dalt de l'Acròpolis, i sembla que hi havia uns rituals mistèrics al seu entorn.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 413. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 167. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Severine Cornet

Severine Cornet (Valenciennes, vers el 1530 - Anvers, 1582 o 1583) fou un compositor francès.
Estudià a Itàlia i el 1578 fou nomenat mestre dels infants del cor de l'església de Nostra Senyora d'Anvers.
Se li deu: Chansons françaises a cinq, six et uit parties (Anvers, 1581), Cantiones musicae 5, 6, 7 et 8 vocum (Anvers, 1581), Madrigali a 5.6.7 et 8 voci (Anvers, 1581), i Motetti a 5,6,7 et 8 voci (Anvers, 1582):

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 15, pàg. 729. (ISBN 84-239-4515-4)
# Vila Velha de Ródão

Vila Velha de Ródão és un municipi portuguès al districte de Castelo Branco, a la regió del Centre i a la subregió de Beira Interior Sul. L'any 2004 tenia 3.802 habitants. Es divideix en 4 freguesias (Fratel, Perais, Sarnadas de Ródão i Vila Velha de Ródão). Limita al nord i est amb Castelo Branco, al sud-est amb Extremadura, al sud amb Nisa i a l'oest amb Mação i Proença-a-Nova.
Evolució demogràfica :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 2665 | 3975 | 6633 | 8753 | 8039 | 5605 | 4960 | 3802 | 4098 |
# Oleiros (Portugal)

Oleiros és un municipi portuguès, situat al districte de Castelo Branco, a la regió del Centre i a la subregió de Pinhal Interior Sul. L'any 2006 tenia 5.988 habitants. Es divideix en 12 freguesias. Limita al nord amb Fundão, a l'est amb Castelo Branco, al sud amb Proença-a-Nova, al sud-oest amb Sertã i al nord-oest amb Pampilhosa da Serra.

## Freguesies

* Álvaro
* Amieira
* Cambas
* Estreito
* Isna
* Madeirã
* Mosteiro
* Oleiros
* Orvalho
* Sarnadas de São Simão
* Sobral
* Vilar Barroco
# Jaquimeyes

Jaquimeyes és un poble de la República Dominicana, situat a la part oriental del país, a la província de Barahona, al peu de la carretera que uneix la capital del país, Santo Domingo i la capital de la província, Santa Cruz de Barahona, de la qual dista 13,2 quilòmetres. Té una població de 3.038 habitants. Va ser fundat l'any 1877 i deu el seu nom a una planta anomenada jaquimey, abundant en aquell temps. Jaquimeyes està banyat pel riu Yaque del Sur, que desemboca en les aigües clares del Mar Carib.
# Václav Dobiáš

Václav Dobiáš (Radčice, 22 de setembre de 1909 - Praga, 18 de maig de 1978) fou un compositor txec.
Dobiáš va néixer a Radčice, Bohèmia. Va estudiar a Praga amb Josef Bohuslav Foerster i després al Conservatori de Praga sota Vítězslav Novák. Moltes de les seves primeres obres mostren una influència considerable de la música folk. Més tard a la seva vida es va interessar per la composició de tònic, sobretot després d'estudiar amb Alois Hába. Després de treballar al Ministeri d'informació txec, es va convertir en professor a l'Acadèmia de Música de Praga el 1950. Algunes de les seves obres de 1940 i 1950, sobretot les seves cantates, van ser escrites en elogi del comunisme.
Va morir a Praga.

## Música de cambra

* Quartet de corda núm. 1 (1931)
* Sonata per a violí i piano (1936)
* Quartet de corda núm. 2 (1936)
* Říkadla, Nonet (1938)
* Quartet de corda núm. 3 (1938)
* Sonata per a violoncel i piano (1939)
* Lento per a 3 arpes, 1940
* Quartet de corda núm. 4 (1942)
* Pastorální dechový kvintet, quintet de vent (1943)
* Ballada per a violí i piano (1944)
* Petita suite per a violoncel i piano (1944)
* 4 Nocturnes per a violoncel i piano (1944)
* Quartettino per Quartet de corda (1944)
* Ball per a violoncel i piano (1946)
* Taneční fantasía (Dance Fantasy), Nonet (1948)
* O rodné zemí, Nonet (1952)

## Altres treballs

* Suite per a piano (1939)
* Concertino per a violí (1941)
* Stalingrad, Cantata (1945)
* Sinfonietta (1946)
* Slavnostní pochod (1948)
* Buduj vlast, posílíš mir (Construeix el teu país, reforça la pau), cantata (1950)
* Simfonia núm. 2 (1956–57)
* Obertura festiva (1966)

## Referències

* ↑ Václav Dobiáš s Celebration of Proletarian Prague: The Song Cycle: Praho jediná". Retrieved 28 December 2008.
# Babaeski

Babaeski o Babaeskisi és una vila de Turquia, situada a la Tràcia Oriental a 50 km al sud-est d'Edirne. La seva població és d'uns 10.000 habitants.

## Història

Fou la Bulgarophygon dels romans d'Orient i va agafar el seu nom pels dervixos turcs que s'hi van establir al segle xiii.
Al segle xvii fou un kada del sandjak de Vize i més tard va passar al de Kirkkilise (Kirklareli) i avui dia és un kada del sandjak de Kirklareli. El 1945 tenia 5.936 habitants. El kada tenia 37.607 habitants el mateix any. Modernament és un kada o districte de la província de Kırklareli, regió de la Màrmara, amb una població de 25.559 habitants i superfície de 652 km².
# Václav Viktorin

Václav Viktorin (Vraňany, districte de Mělník, 14 de maig de 1849 – Praga, 1 de juny de 1924) fou un baríton txec.
Primerament abraçà la carrera pedagògica, però no tardà a traslladar-se a Praga, on debutà en el Teatre Nacional el 1884. Contractat per aquesta òpera es distingí principalment com a intèrpret de les òperes de Smetana, Dvořák, Fibich, Bendl, Wagner, Txaikovski, dels cants nacionals txecs i dels oratoris de Dvořák Les camises nupcials; Svata Lidumila, i Stabat Mater.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1117 ISBN 84-239-4580-4
# Václav Vladivoj Tomek

Václav Vladivoj Tomek (Hradec Králové, 31 de maig de 1818 - Nové Město, 12 de juny de 1905), fou un historiador txec.
Va estudiar el dret i la història a Praga, i des de molt jove va col·laborar amb Palacky; el 1850 per intervenció del comte Lleó de Thun, se li va atorgar la càtedra d'història d'Àustria a la Universitat de Praga, que va conservar fins al 1888, any de la seva jubilació. Per tal d'ensenyar els mètodes d'ensenyament de la història a l'estranger, va visitar París, Berlín i Gotinguen, i va organitzar, a base d'aquestes experiències, el seminari històric a la Universitat de Praga. Políticament va pertànyer al partit conservador dels vells txecs, com a partidari del programa governamental.
Va començar la seva carrera científica com a autor d'excel·lents llibres de text, manuals d'història i importants tractats:
* Manual de historia general (Praga, 1842);
* Historia de Bohèmia (1843, refós en 1850, última edició el 1898);
* Kurze Geschichte Prags (Praga, 1844);
* Breu compendi de la historia de Praga (Praga, 1845, una amplificació de l'obra precitada);
* Historia de l'Imperi austríac (Praga, 1845/51), llibre que fou introduït com a text oficial en les escoles de l'Estat;
* Manual de la historia d'Àustria (1858, a base de les seves conferencies universitàries;
* Historia moderna de Àustria (Praga, 1888), a aquesta obra si refereix l'estudi Sobre el mètode sincrònic en la historia d'Àustria (Praga, 1854).
La seva fama la va fonamentar amb Geschichte der Prager Universitat (1849) i una refosa més extensa de la mateixa obra, Història de la Universitat de Praga, en txec (Praga, 1849), d'àmplia concepció, elaborada a base d'un estudi detingut de tota la història txeca.
El 1879 va publicar la monografia Jan Žižka. L'obra vital de Tomek, que es pot comparar amb la Història del Regne de Bohèmia, de František Palacký, és la Història de la ciutat de Praga, on descriu el desenvolupament històric de la capital de Bohèmia fins al 1609, comprenent un total de 12 toms (1855-1901). El seu complement el formen les Bases de l'antiga topografia de Praga, en txec (3 t., 1866/75) i la publicació cartogràfica Mapes antics de Praga (Praga, 1892, contenint el pla de 1419 y els de 1200 i 1318). La Historia de Praga es verdaderament la de tota la nació txeca, en el seu aspecte social, cultural, econòmic, administratiu i religiós; una relació estrictament objectiva i una col·lecció exemplar de basts materials històrics. També es important el seu llibre de Memòries De la meva vida (2 t., Praga 1905/06).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 628. (ISBN 84-239-4562-6)
* La labor de Tomek l'apreciaren degudament V. Novotny (Praga, 1898, en la revista Ces. Cas. Hist.);
* J. Pekar (a l'Almanac commemoratiu de la Acadèmia de Ciències de Praga, 1898).
* El llibre commemoratiu Resum dels treballs historiogràfics dels antics alumnes de Tomek (Praga, 1888) també conté una bibliografia completa de les obres de Tomek.
# Cantó de Ginhac

El cantó de Ginhac és un cantó francès del departament de l'Erau, a la regió d'Occitània. Forma part del districte de Lodeva, té 28 municipis i el cap cantonal és Ginhac.

## Municipis

* Arboraç
* Argelièrs
* Aumelàs
* Belargan
* La Boissièira
* Campanhan
* Ginhac
* Jonquièiras
* Lo Mas d'Agamars
* Montarnaud
* Montpeirós
* Nhana
* Pig-abon
* Plaissan
* Lo Poget
* Popian
* Posòls
* Puòglatgièr
* Sant Adornin
* Sant Andrieu de Sangònis
* Sant Bausèli de la Seuva
* Sant Guilhèm dau Desèrt
* Sant Guiraud
* Sant Joan de Fòrcs
* Sant Pargòli
* Sant Paul e Valmala
* Treçan
* Vendemian

## Enllaços externs

* Prefectura (en francès)
* Consell General d'Erau Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine. (en francès)
# Niacinamida

La niacinamida o nicotinamida és una vitamina del grup B hidrosoluble que té, com a vitamina, les funcions de la vitamina B3 de fórmula C₆H₆N₂O. La vitamina B3 és la niacina i la niacinamida. La niacina i la niacinamida, de fórmules químiques diferents, i la segona predecessora de la primera, tenen en canvi efectes tòxics i farmacològics diferents, ja que alguns dels quals s'aconsegueixen precisament durant el pas de la niacinamida en niacina.

## Diferències fonamentals entre la niacina i la nicotinamida

La niacina i la nicotinamida són ambdues considerades vitamina B3 i el seu comportament quant a vitamina és idèntic. Les dues acabaran a formar part de l'ADN i en són fonamentals, però les seves altres propietats i funcions dintre de l'organisme són diferents. La diferència fonamental està en el que passa a la conversió de niacina a nicotinamida. Per exemple, la niacina ajuda a reduir el colesterol dolent però la nicotinamida no. La niacina no perjudica el fetge mentre que la niacinamida pot resultar tòxica en grans quantitats.
Les propietats físiques també són diferentes, per exemple la temperatura de fusió de la niacina és de 236,6 °C mentre que el de la niacinamida és molt menor, de 130 °C.

## Fonts alimentàries

La vitamina B3 és abundant a la natura. La niacina es troba al món vegetal mentre que la niacinamida es troba al fetge i ronyons dels animals, a les aus, com per exemple el pollastre i també al peix, com la tonyina o el salmó.

## Toxicitat

La niacinamida és tòxica en quantitats majors als tres grams diaris, en adults.

## Enllaços externs

* Diferències entre la niacina i la niacinamida (anglès)

## Referències

* ↑ Niacin versus niacinamide de P. Jaconello, a la publicació especista en medicina CMAJ. 1/oct/1992 (anglès)
* ↑ Safety of high-dose nicotinamide: a review, de Knip M, Douek IF, Moore WP i altres; article publicat a Diabetologia, vol. 43, núm. 11, 2000, pàgs. 1337–45