OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Javier Gómez-Navarro Navarrete

Javier Gómez-Navarro Navarrete (Madrid, 13 de setembre de 1945 - Madrid, 29 d'agost de 2024) va ser un polític espanyol que va exercir de Ministre de Comerç i Turisme durant l'últim govern de Felipe González.

## Biografia

Va néixer el 13 de setembre de 1945 a la ciutat de Madrid. Després d'estudiar en una escola de jesuïtes va estudiar enginyeria industrial a la Universitat de Madrid, especialitzant-se en química i ciències econòmiques.
El 1983 va esdevenir president i director de la companyia de viatges "Viajes Marsans".

## Activitat política

Membre del Partit Socialista Obrer Espanyol l'any 1983 fou designat conseller executiu d'Enrique Barón Crespo, en aquells moments Ministre de Transport, Turisme i Comunicacions. El 1987 fou nomenat Secretari d'Estat d'Esports i President del Consell Superior d'Esports, càrrec des del qual realitzà una gran tasca en favor de l'organització per part de la ciutat de Barcelona dels Jocs Olímpics de 1992 i pel qual fou nomenat vicepresident segon del Comitè Organitzador Olímpic Barcelona'92 (COOB '92).
Després de les eleccions generals de 1993 fou nomenat per part de Felipe González el nou Ministre de Comerç i Turisme, nova cartera que assumia les competències de comerç i turisme provinents, respectivament, dels ministeris d'Economia i Hisenda i del Ministeri de Transports, Turisme i Comunicacions.

## Polèmica

El 9 d'octubre de 2008, en el transcurs d'un desdejuni informatiu del Forum Nova Economia, Gómez-Navarro va criticar que l'esperit emprenedor siga escàs a Espanya i va posar com a exemple que les mares, normalment, vulguen que els seus fills siguen advocats de l'Estat. En canvi, va puntualitzar que, en el cas de les mares amb fills homosexuals, aquestes prefereixen que ells siguen diplomàtics, "perquè estiguen lluny".

## Referències

* 1 2 3 «Mor Javier Gómez Navarro, exministre socialista i figura destacada de Barcelona 92, als 78 anys». El Nacional, 29-08-2024. [Consulta: 29 agost 2024].
# Torcuato Mendiry y Corera

Torcuato Mendiry y Corera (Allo, Navarra, 1813 - 1881) fou un important general carlista.
Als divuit anys ingressà com a voluntari en l'exèrcit espanyol, sent llicenciat divuit mesos després, quan ja ascendit a sergent. A finals del 1833 s'allistà a les files carlines, i ben aviat es distingí per la seva valerosa conducta, ascendit al grau de tinent i poc temps després a capità i aconseguint a més la creu de Sant Ferran de primera classe.
Serví a les ordres de Zumalacárregui i més tard acompanyà el general Guergué a Catalunya, essent novament destinat al nord. Emigrà a França hagué d'aprendre l'ofici de caixista per atendre la seva subsistència, i després del Conveni de Bergara, l'exèrcit li reconegué el grau de coronel,i el 1865 exercia un comandament a Catalunya, però sospitant els seus superiors que conspirava en favor dels seus antics correligionaris, fou separat d'aquell càrrec. Poc fonament devien tindre aquelles sospites, ja que el 1867 era general de brigada i comandant general de la serralada de Ronda, on dona proves de la bondat del seu cor, trobant recursos per mantenir quasi durant un any a 5.000 jornalers que es trobaven en la major misèria.
Allà el sorprengué la revolució de 1868, i veient-se impotent per a reprimir-la renuncià al comandament, i el 1873 demanà la llicència absoluta. El mateix any oferí novament els seus serveis als carlistes i fou nomenat segon comandant general d'Àlaba, i el 1874 general en cap de l'exèrcit de les Províncies Vascongades en substitució de Dorregaray. En aquest càrrec no tan sols demostrà el seu valor i perícia, sinó que es rebel·la com a organitzador de primer orde, sent, això no obstant, substituït en aquest comandament per Pérula el 1875.
Per lliurar-se d'un procés passà a França, i poc temps després reingressà en l'exèrcit constituït amb el grau de general de brigada.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 605 ISBN 84-239-4534-0
# Antianèmic

Antianèmic és aquell medicament que serveix per prevenir o contrarestar l'anèmia. Els principals principis actius antianèmics contenen ferro i són el sulfat ferrós i el lactat ferrós. Els antianèmics s'absorbeixen millor si es prenen en dejú, però algunes persones poden patir mal d'estómac si el prenen sense menjar.
# Llac Volta

El llac Volta, situat a Ghana, amb 8.502 km² és l'embassament més gran del món. El llac està format per la presa d'Akosombo i s'estén al llarg de 520 km, entre la ciutat de Yapei i la presa d'Akosombo. La profunditat mitjana del llac és de 18,8 m i la màxima de 75 m.
El llac Volta hi van a parar el Volta Blanc i el Volta Negre, dos rius que en unir-se formen el riu Volta, el qual desguassa a l'oceà Atlàntic. El llac es formà el 1965, quan es construí la presa d'Akosombo. La construcció de l'embassament va fer que 78.000 persones haguessin de canviar de poble, així com dos-cents mil animals.
La presa d'Akosombo proporciona electricitat a bona part del país. El llac es fa servir com a via de transport de mercaderies i de persones en fèrries. El 9 d'abril de 2006 un vaixell de passatgers es va enfonsar, provocant la mort de prop de 150 persones.
El Parc Nacional de Digya es troba a la riba oest del llac.
# Torquigener perlevis

Torquigener perlevis és una espècie de peix de la família dels tetraodòntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 20 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i demersal que viu fins als 53 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'est d'Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kuiter, R.H., 1993. Coastal fishes of south-eastern Australia. University of Hawaii Press. Honolulu, Hawaii. 437 p.
* ↑ Johnson, J.W., 1999. Annotated checklist of the fishes of Moreton Bay, Queensland, Australia. Memoirs of the Queensland Museum 43(2):709-762.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, G. S., 1983: Revision of Australian species of Torquigener Whitley (Tetraodontiformes: Tetraodontidae), and two new generic names for Australian puffer fishes. Journal of the Royal Society of New Zealand v. 13 (núm. 1/2): 1-48.
* Hardy, G. S., 1983: The status of Torquigener hypselogeneion (Bleeker) (Tetraodontiformes: Tetraodontidae) and some related species, including a new species from Hawaii. Pacific Science v. 37 (núm. 1): 65-74.
* Hardy, G. S., 1984: Redescription of the pufferfish Torquigener brevipinnis (Regan) (Tetraodontiformes: Tetraodontidae), with description of a new species of Torquigener from Indonesia. Pacific Science v. 38 (núm. 2): 127-133.
* Hardy, G. S., 1989: Description of a new species of Torquigener Whitley (Pisces: Tetraodontidae) from South Africa, with a key to the genus. National Museum of New Zealand Records v. 3 (núm. 11): 119-123.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Nicolae Mărăscu

Nicolae Mărăscu (Zvorsca, setembre 1898 - 1938) va ser un jugador de rugbi a 15 romanès que va competir en els anys posteriors a la Primera Guerra Mundial.
El 1924 va ser seleccionat per jugar amb la selecció de Romania de rugbi a 15 que va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla de bronze. Entre 1919 i 1927 jugà 5 partits amb la selecció nacional.

## Referències

* ↑ «Nicolae Mărăscu Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de novembre 2012. [Consulta: 13 setembre 2017].
* ↑ Nicolae Mărăscu a espn
# Salvador Piquer y Gil

Salvador Piquer y Gil (Sogorb, Alt Palància, 1803-1833) va ser un músic valencià.
Infant cantor a la capella de la catedral de Sogorb fins al 1822, va estudiar amb Francesc Andreví i contrapunt i composició amb Morata García. Ordenat de prevere, feu oposicions a la plaça de primer tenor, la qual aconseguí; suplí al seu mestre Morata García en l'escola de Música i direcció de la capella i quan Morata García passà definitivament al Col·legi de Corpus Christi de València el 1829. La manca de salut impedí a Piquer y Gil a fer oposicions a la mestria vacant, i morí quan encara no contava els 30 anys. Entre les seues obres hi ha diversos motets, la Missa solemne en fa, a vuit veus i dos Magnificat a sis i vuit veus.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 1268. (ISBN 84-239-4544-8)
* 1 2 3 4 «Salvador Piquer y Gil». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Silè

D'acord amb la mitologia grega, Silè (en grec antic Σιληνός), va ser un sàtir, fill d'Hermes i d'una nimfa. De vegades es considera fill de Pan, o que havia nascut de les gotes de sang d'Urà quan Cronos el mutilà. Es va encarregar de l'educació de Dionís, i després formà part del seu seguici.

## Representació i atributs

Els artistes el solen representar com un vell panxut, molt lleig, amb el nas camús, els llavis gruixuts i la mirada d'un toro. Anava sempre ebri, cavalcant a cavall d'un ase i recolzant-se en els seus companys per no caure. Tanmateix, els antics el consideraven un home de gran saviesa, però només la revelava als humans si n'era obligat per força, i sota els efectes del vi era capaç de donar consells molt assenyats. Per anar begut va ser capturat una vegada pel rei Midas i, quan aquest li demanà què és el que més li convenia, Silè respongué: «Per què m'obligues a dir-te el que per a tu és impossible d'aconseguir? El millor que t'hauria passat seria no haver nascut, i el segon millor, morir aviat».
Quan el rei li preguntà Virgili imagina en una Ègloga que uns pastors obliguen a cantar a Silè.
Amb el temps, com havia passat amb altres divinitats campestres, li fou atribuïda la paternitat d'una gernació de silens semblants a ell. Se li atribuïa especialment la paternitat del centaure Folos, que va tenir amb una hamadríada dels freixes. Altres tradicions el fan pare d'Apol·lo Nòmios, un Apol·lo pastor venerat a l'Arcàdia.

## Vegeu també

* Sàtir

## Referències

* ↑ Virgili. Ègloga, VI
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.240. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 8 desembre 2014].
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 489. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 197. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
* March, J.: Cassell's Dictionary Of Classical Mythology, Londres, 1999, ISBN 0-304-35161-X.
* Plautus: The Rope and other plays. Londres: Penguin. ISBN 0-14-044136-0.

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Silè. (anglès)
# Padièrs

Padièrs (en francès Padiès) és un municipi francès, de la regió d'Occitània i del departament del Tarn.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 329 | 337 | 300 | 264 | 199 | 199 | 192 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Rolland Cougoureux | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Buccina

Una buccina o també bucina (que es podria traduir per botzina) (en grec antic βυκάνη) és un instrument de vent en forma de corn que tocava un trompeter de l'antic exèrcit romà anomenat en llatí buccinator. L'instrument feia uns 11 o 12 peus de longitud, i el tub quedava envoltant el cos del buccinator. Aquesta trompeta assenyalava el classicum i també era el senyal pel relleu de la guàrdia de nit.
S'usava normalment dins del campament, ja que a diferència del cornu i de la tuba que s'usaven per donar ordres a les legions, tenia un so més suau. Flavi Renat Vegeci explica que:
| « | La música de la legió consistix en les tubae, els cornua i les buccinae. La tuba es toca per a indicar la càrrega i la retirada. Els cornua s'utilitzen només per regular els moviments dels diferents cossos. Les tubae s'usen per demanar als soldats que facin qualsevol treball. En pel moment de la batalla, les tubae i els cornua sonen junts. El classicum, que es un so particular de la buccina o del cornu, s'usa en presencia del general, o equan s'executa un soldat, per indicar que el que es fa és per la seva autoritat. La guàrdia ordinària i els llocs avançats es substitueixen sempre al so de la tuba, que també dirigeix els moviments dels soldats en missions especials i durant les maniobres. Els cornua sonen sempre que els destacaments han de mantenir-se aturats. Aquestes regles s'han d'observar puntualment en tots els exercicis per a aconseguir que els soldats estiguin llestos per obeir-les sense vacil·lar durant la batalla segons dictin les ordres del general, per a carregar o per parar, per a perseguir a l'enemic o per a retirar-se. Per tant, és necessari que si s'ha de fer bé durant el fragor de la batalla s'ha de practicar constantment durant el temps de pau. | » |
| — Epitome Rei Militaris, II, 5 |||
Als textos literaris romans s'anomena també buccina al corn marí que portava Tritó, un déu marí, fill de Posidó i d'Amfitrite.
No s'ha de confondre amb l'instrument medieval anomenat també botzina o anafil, que era també metàl·lic i amb pavelló cònic o en forma de copa, però amb el tub recte (no corbat).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Bucina». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 16 març 2022].
* ↑ «Buisine». Encyclopedia Britannica. [Consulta: 16 març 2022].

## Enllaços externs

* http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Roman/Texts/secondary/SMIGRA*/Buccina.html
# Tradició elohista

D'acord amb la hipòtesi documental, la tradició elohista o elohisme és una de les quatre fonts a partir de les quals s'escriuen els llibres de la Tanakh (per als jueus) o Antic Testament (per als cristians), està datada cap al segle XI aC.
Aquesta font es denomina elohista, abreujada E, perquè els seus redactors solen denominar Déu amb el nom d'Elohim. Presenten un Déu poderós, menys antropomòrfic que el de la tradició jahvista.
Des de finals del segle xix s'ha argumentat que la tradició elohista va ser redactada al nord d'Israel cap al segle ix aC i juntament amb la tradició jahvista va conformar la versió JE (jahivsta-elohista) cap al segle viii aC, i finalment van ser incorporades a la Torà cap a l'any 400 aC.
La tradició elohista promou més el Regne d'Israel que el de Judà, i més els sacerdots de Leví que els d'Aaron de Judà. Inclou Abraham i la missió de sacrificar Isaac, inclou Moisès i les deu plagues d'Egipte, Aaron i el vedell d'or, l'Aliança i Josep com un intèrpret de somnis.
Tot de reconstruccions recents suggereixen que la tradició elohista va poder haver estat escrita abans de la tradició jahivsta, o consideren que E va existir independentment de J sense que s'efectués una fusió prèvia a JE anterior a l'edició final del Pentateuc o bé deixen de banda completament la tradició elohista, proposant una seqüència de DJP (deuteronomista, jahvista, sacerdotal) escrita des del regnat de Josies fins al post-exili.

## Referències

* ↑ Wellhausen, Julius (1876) Die Composition des Hexateuchs und der historischen Bücher des Alten Testaments. W. de Gruyter, 1963.
* ↑ Baden, Joel S. (2009) J, E, and the redaction of the Pentateuch. Tübingen: Mohr Siebeck.
* ↑ Robert K. Gnuse: «Redefining the elohist» (pàgs. 201-220), a Journal of Biblical Literature, vol. 119, núm. 2, 2000.
# Marcel·lí d'Il·líria

Marcel·lí o Marcel·lià (llatí: Marcellianus o Marcellinus) fou un oficial romà que es va erigir en governant independent d'Il·líria després de la mort d'Aeci el 454.
Coneguda la mort del general, Marcel·lí, que era el seu amic, va desconèixer a Valentinià III i es va fer amo de Dalmàcia i Il·líria. Ja mort Valentinià III, en un moment indeterminat, es va produir a Roma una conspiració de joves que pretenia portar a Marcel·lí a l'Imperi però no ho van aconseguir.
Durant el govern de Majorià, Marcel·lí el va reconèixer i segurament va rebre llavors el títol de Patricius Occidentis. Va enviar tropes en ajut de Majorià contra els vàndals per recuperar l'illa de Sicília i des d'allà atacar Àfrica. Ricimer el cap dels hèruls que governava Occident, va subornar els seus soldats perquè desertessin i pesessin al seu servei, i Marcel·lí es va retirar de Sicília probablement ja el 462, després de mort Majorià.
Libi Sever tenia un atacat per part de Marcel·lí, però la guerra es va evitar per medicació de l'emperador d'Orient Flavi Valeri Lleó (que va enviar una ambaixada presidida per Filarc).
El 464 va tornar a Sicília de la que va expulsar els vàndals i el 468, a petició de l'emperador d'Orient, va fer el mateix a Sardenya i va participar en l'expedició a Àfrica dirigida per Basilisc que va expulsar ràpidament els vàndals de Sardenya i Sicília, i una invasió terrestre els va fer fora de Tripolitània. Basilisc va derrotar una flota dels vàndals prop de Sicília i va desembarcar al cap Bon a pocs quilòmetres de Cartago, on Genseric es va oferir a rendir-se, si podia tenir una treva de cinc dies per preparar el procés, que va utilitzar per preparar un atac a gran escala precedit per brulots que van destruir la major part de la flota romana i van matar milers dels seus soldats. Fou assassinat a Sicília pels seus mateixos aliats en 468, possiblement per ordre de Ricimer, ocasió en què el rei vàndal va dir les famoses paraules: "els romans han tallat la seva mà dreta amb la mà esquerra".
Marcel·lí era pagà, però persona instruïda amic del filòsof cínic Sal·lusti; era conegut com a endeví. Va poder governar uns catorze anys sense necessitat de cap gran crim. Probablement el va succeir el seu nebot Juli Nepot després emperador d'Occident (474-475)

## Referències

* ↑ Martindale, J.R.. The Prosopography of the Later Roman Empire (en anglès). volume II, A.D. 395–527. Cambridge University Press, 1980.
* ↑ Heather, 2006, p. 405.
* ↑ Halsall, 2007, p. 273.

## Bibliografia

* Halsall, Guy. Barbarian Migrations and the Roman West, 376–568 (en anglès). Cambridge Medieval Textbooks, 2007. ISBN 9780511802393.
* Heather, Peter. The Fall of the Roman Empire: A New History (en anglès). Pan Macmillan, 2010. ISBN 0330529838.
# Canal marítim Brussel·les-Escalda

El Canal marítim Brussel·les-Escalda (Zeekanaal Brussel-Schelde en neerlandès, canal maritime Bruxelles-Escaut en francès) és un enllaç important de la xarxa de les vies navegables de Bèlgica. Connecta el port de Brussel·les amb l'Escalda. Té una llargada de 28 km. És de la classe VI.
Abans es deia canal Brussel·les-Rupel o Willebroekse Vaart (en neerlandès canal de Willebroek), del nom del poble on desembocava abans de les modernitzacions del 1965-1997. Es parla d'un canal marítim per què accepta embarcacions marítimes fins a 4500 tones i embarcacions interiors empeses fins a 9000 tones en connexió directe amb el port marítim d'Anvers.

## Història

És un dels canals més vells de Bèlgica.
Felip el Bo va ser el primer d'expressar el 1436 el desig de construir un canal per a connectar Brussel·les a l'Escalda. El projecte va ajornar-se per què les estats de la senyoria de Mechelen van protestar perquè temien perdre el peatge al riu Zenne. El 1531 Carles V renovà l'atorgament però l'obra només van començar el 16 de juny 1550. El canal original tenia quatre rescloses i enllaçava els molls nous a la capital del Brabant amb el Rupel.
Al segle xix els molls centrals de Brussel·les van omplir-se en canviant el curs del canal per a connectar-lo amb el Canal Brussel·les-Charleroi. Als anys 1970 un tram del canal omplert va servir per a la construcció de l'estació del metro Sint-Katelijne—Sainte-Cathérine cobert d'un estany per a evocar el canal d'antany al qual només els noms de certs carrers mantenen la memòria: Arduinkaai, Kolenkaai, Houtkaai…, el que seria en català moll de la pedra, del carbó, de la madera….
Dues fases de modernització van tenir lloc al segle XX: el 1932 una nova resclosa a Wintam a la desembocadura al Rupel i una altra a Kapelle-op-den-Bos que va reemplaçar-ne dues: la de Vilvoorde i la de Humbeek. Per a eixamplar-lo a la seva capacitat (Classe VI) van caldre 32 anys, de 1965 a 1997. Des de la inauguració de la resclosa de Hingene, el canal es desemboca directament a l'Escalda i només té dues rescloses.

## Geografia

El canal és important per a l'aprovisionament de le ciutat de Brussel·les, 30% del càtrec és petroli tot i que el volum va minvar molt del màxim de 14 milions de tones el 1974 a només 7 milions de tones el 1995. El 2006 el port ha fet 4200 tones de transport propi i 3198 tones en trànsit, dels quals només el 3% eren embarcacions marítimes.

## Infraestructures

* Resclosa de Zemst: 205m x 25m
* Resclosa de Wintam-Hingene: 205m x 25m

## Galleria

* Pont a Humbeek
* Pont a Willebroek

## Referències

* ↑ «Port de Brussel·les». Arxivat de l'original el 2007-11-19. [Consulta: 13 novembre 2007].
# Demofont

Segons la mitologia grega, Demofont (grec antic: Δημοφῶν, llatí: Demophon) va ser un heroi, fill de Teseu i de Fedra. De vegades es diu que era fill de Teseu i d'Ariadna. Va ser el dotzè rei d'Atenes segons la tradició.
Va participar en la guerra de Troia al costat del seu predecessor Menesteu, del seu germà Acamant, i d'Elefènor, rei d'Eubea i fill de Calcodont. Van participar en la presa de la ciutat i van ser entre els herois que van entrar al cavall de fusta. Després de la guerra, va obtenir d'Agamèmnon l'alliberament de la seva àvia Etra, que estava captiva com a esclava d'Helena des de la guerra dels Dioscurs contra Atenes.
En el viatge de tornada, Demofont passà per Tràcia (però també s'atribueix aquest episodi a Acamant), on s'enamorà de Fil·lis, la filla del rei. Van casar-se i el seu pare li donà com a dot la successió del tron. Però Demofont volia tornar a Atenes, i després de moltes súpliques per part de Fil·lis, va dir que tornaria i va marxar. Fil·lis el va acompanyar fins a un lloc que es deia "els Nou Camins" i va donar-li un petit cofre que contenia objectes consagrats a la Gran Mare, Rea. Li va aconsellar que no l'obrís fins que hagués perdut tota esperança de tornar amb ella. Demofont es va instal·lar a Xipre, o bé succeí al seu pare en el tron d'Atenes. Quan havia passat el temps acordat i Demofont no tornava, Fil·lis es va suïcidar maleint-lo. Ell, mentrestant, va obrir el cofre i el que va veure l'espantà. Va pujar al seu cavall que es va encabritar i el va fer caure. Demofont, es va matar clavant-se la seva pròpia espasa per la caiguda.
Els atenesos explicaven que gràcies a Demofont tenien el Pal·ladi, l'estàtua troiana de Pal·las Atena. Algunes versions deien que Diomedes (o Odisseu) l'havia donat espontàniament a Demofont després d'haver-la robat a Troia, o bé Demofont l'havia conquerida prenent-la a uns argius perduts que havien desembarcat a Falèron, guiats per Diomedes. Demofont els va prendre per pirates, els atacà i els va agafar l'estàtua.
Sota el regnat de Demofont, arribà Orestes a Atenes, perseguit per les Eumènides. I per la mateixa època van arribar els Heraclides que demanaven ajuda contra Euristeu.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 135. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 63. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1