OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Departament de Boyacá

Boyacá és un departament de Colòmbia situat en el centre-est, a la regió andina. Limita al nord amb Santander i Norte de Santander, al nord-est amb Veneçuela i Arauca, a l'est amb Casanare, al sud amb Cundinamarca i a l'occident el riu Magdalena amb els departaments de Caldas i Antioquia. La seva capital és Tunja.

## Municipis

Almeida, Aquitania, Arcabuco, Belén, Berbeo, Beteitiva, Boavita, Boyacá, Briceno, Buenavista, Busbanza, Caldas, Campohermoso, Cerinza, Chinavita, Chiquinquirá, Chiquiza, Chiscas, Chita, Chitaraque, Chivata, Chivor, Ciénega, Combita, Coper, Corrales, Covarachia, Cubará, Cucaita, Cuitiva, Duitama, El Cocuy, El Espino, Firavitoba, Floresta, Gachantiva, Gameza, Garagoa, Guacamayas, Guateque, Guayata, Guican, Iza, Jenesano, Jerico, Labranzagrande, La Capilla, La Uvita, La Victoria, Leiva, Macanal, Maripi, Miraflores, Mongua, Monguí, Moniquirá, Motavita, Muzo, Nobsa, Nuevo Colón, Oicata, Otanche, Pachavita, Páez, Paipa, Pajarito, Panqueba, Pauna, Paya, Paz de Río, Pesca, Pisva, Puerto Boyacá, Quipama, Ramiriqui, Raquira, Rondón, Saboya, Sachica, Samaca, San Eduardo, San José de Pare, San Luis de Gaceno, San Mateo, San Miguel de Sema, San Pablo Borbur, Santa María, Santana, Santa Rosa de Viterbo, Santa Sofía, Sativanorte, Sativasur, Siachoque, Soata, Socha, Socota, Sogamoso, Somondoco, Sora, Soraca, Sotaquira, Susacon, Sutamarchan, Sutatenza, Tasco, Tenza, Tibaná, Tibasosa, Tinjacá, Tipacoque, Toca, Togui, Topaga, Tota, Tunja, Tununguá, Turmeque, Tuta, Tutasa, Umbita, Ventaquemada, Villa de Leyva, Viracacha, Zetaquira

## Vegeu també

* Parc Arqueològic de Monquirá
* Jaciment rupestre de Sáchica

## Enllaços externs

* Departament de Boyacá
* Aguinaldo Boyacense
# Patrimoni de la Humanitat a Romania

Els llocs de Patrimoni de la Humanitat a Romania són inscrits per la UNESCO. A més a més dels llocs inscrits, els estats de membre de la UNESCO poden mantenir una llista de llocs provisionals que poden considerar per nomenament. Els nomenaments per la llista de Patrimoni Mundial s'accepten si prèviament són a la llista provisional.
Fins al 2021, Romania havia enregistrat 16 llocs en la seva llista provisional. La llista i l'any en què s'hi van incloure es poden llegir a continuació:
* Esglésies bizantines i postbizantines de Curtea de Argeș (1991)
* Cule d'Oltènia (1991)
* Església dels Tres Jerarques a Iași (1991)
* Església de Densuș (1991)
* Ciutat històrica d'Alba Iulia (1991)
* Monestir de Neamț (1991)
* Pietrosul Rodnei (1991)
* Massís Retezat (1991)
* Conjunt Rupestral de Basarabi (1991)
* Formació de Sânpetru (1991)
* Conjunt Monumental de Târgu Jiu (1991)
* Centre històric de Sibiu i el seu conjunt de places (2004)
* Vell poble de Rimetea i els seus voltants (2012)
* Rosia Montana Mining Cultural Landscape a Roșia Montană(2016)
* Fronteres de l'Imperi Romà - Dacia (2020)
* Fronteres de l'Imperi Romà: les llimes del Danubi (2020)

### Galeria

* El segle xvi Monestir bizantí de Curtea de Argeș
* Una tradicional culă de Măldărești (Cula Greceanu) a Vâlcea
* Monestir de Trei Ierarhi a Iași
* Església de Densuș
* Fortalesa de Carolina de l'Alba
* Monestir de Neamț
* Muntanyes de Rodna
* Llac Zănoaga a les muntanyes Retezat
* Plaça magnífica de Sibiu
* Lloc rural històric en Rimetea, Alba
* Mines d'or romà en Roșia Montană

## Referències

* ↑ https://whc.unesco.org/en/list/?search=&search_by_country=romania&type=&videos=&region=&order=
* ↑ «Tentative Lists». UNESCO. [Consulta: 23 juliol 2012].
* ↑ «UNESCO World Heritage Centre – Tentative Lists».
* ↑ From this list is excluded the Slătioara Secular Forest, as it was included in 2017 in the Primeval Beech Forests of the Carpathians and Other Regions of Europe.
* ↑ «Eglises byzantines et post-byzantines de Curtea de Arges» (en francès). UNESCO.
* ↑ «Les " coules " de Petite Valachie» (en francès). UNESCO.
* ↑ «L'église des Trois Hiérarques de Iassy» (en francès). UNESCO.
* ↑ «L'église de Densus» (en francès). UNESCO.
* ↑ «Le noyau historique de la ville d'Alba Julia» (en francès). UNESCO.
* ↑ «Le Monastère de Neamt» (en francès). UNESCO.
* ↑ «Pietrosul Rodnei (sommet de montagne)» (en francès). UNESCO.
* ↑ «Massif du Retezat» (en francès). UNESCO.
* ↑ «L'ensemble rupestre de Basarabi» (en francès). UNESCO.
* ↑ «Sinpetru (site paléontologique)» (en francès). UNESCO.
* ↑ «L'ensemble monumental de Tirgu Jiu» (en francès). UNESCO.
* ↑ «The Historic Centre of Sibiu and its Ensemble of Squares». UNESCO.
* ↑ «The old village Rimetea and their surroundings». UNESCO.
* ↑ «Roșia Montană Mining Cultural Landscape». UNESCO.
* ↑ «Frontiers of the Roman Empire - Dacia». UNESCO.
* ↑ «Frontiers of the Roman Empire - The Danube Limes». UNESCO.
# Washington Park (Illinois)

Washington Park és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 5.345 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Washington Park tenia 5.345 habitants, 1.692 habitatges, i 1.218 famílies. La densitat de població era de 842,3 habitants/km².
Dels 1.692 habitatges en un 40,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 27% hi vivien parelles casades, en un 38,2% dones solteres, i en un 28% no eren unitats familiars. En el 23,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,15 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,77.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 37% tenia menys de 18 anys, un 10,8% entre 18 i 24, un 25,2% entre 25 i 44, un 20,2% de 45 a 60 i un 6,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 27 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 21.132 $ i la renda mediana per família de 23.266 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.924 $ mentre que les dones 20.463 $. La renda per capita de la població era de 8.495 $. Aproximadament el 42,6% de les famílies i el 44,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Washington Park». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Washington Park». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Joan Anton Rabella i Ribas

Joan Anton Rabella i Ribas (Barcelona, 1964) és un doctor en filologia catalana per la Universitat de Barcelona, i especialista en lingüística històrica i onomàstica. És cap de l’Oficina d’Onomàstica de l'Institut d’Estudis Catalans i forma part de la Comissió de Toponímia de Catalunya.
Ha realitzat nombrosos treballs sobre gramàtica històrica i onomàstica, alhora que ha publicat l’edició i estudi de textos antics entre els quals destaca l’acurat estudi filològic i lingüístic dels Greuges de Guitard Isarn, senyor de Caboet, (1080-1095).
Entre d'altres projectes, ha realitzat l'estudi de la toponímia del Priorat, que s'inclou en el dossier de la candidatura Priorat-Montsant-Siurana, paisatge agrícola de muntanya mediterrània, a Patrimoni Mundial de la UNESCO.

## Obra

* Un matrimoni desavingut i un gat metzinat: procés criminal barceloní del segle XIV. Barcelona: Institut d’Estudis Catalans, 1998. ISBN 8472834107
* Amb Josep Moran. Primers textos de la llengua catalana. Barcelona: Proa, 2001. ISBN 9788484371564
* Amb Mar Batlle i Josep Moran. Topònims catalans: etimologia i pronúncia. L'Abadia de Montserrat, 2002. ISBN 9788484154310
* Amb Mar Batlle, Joan Martí i Josep Moran. Gramàtica històrica de la llengua catalana. L'Abadia de Montserrat, 2016. ISBN 9788498838213
* Amb altres autors. Le catalan médiéval. éd. Michel Zimmermann. Turnhout, Brepols, 2023; L’Atelier du Médiéviste, 15. ISBN 9782503593524

## Referències

* ↑ 324cat. «Un jutge prohibeix posar de nom Mel a una nena tot i que ja n'hi ha 125 a Catalunya», 22-06-2020. [Consulta: 6 abril 2023].
* ↑ RàdioSeu. «Conferència a la Seu sobre els primers textos en català», 28-06-2019. [Consulta: 6 abril 2023].
* ↑ «Joan Anton Rabella: “Al Priorat, els topònims no solament ens parlen de la fesomia del terreny, sinó sobre com aquesta terra s'ha relacionat històricament amb la gent”», 22-06-2016. [Consulta: 6 abril 2023].
* ↑ Redaccio. «“La recopilació d'informació sobre la geologia d’aquest territori ens consciencia de la seva importància, de l’existència d’un registre geològic gairebé continu de més de 430 milions d’anys, més llarg del que ens pensàvem en un principi”», 01-08-2016. [Consulta: 6 abril 2023].
# Syracuse (Indiana)

Syracuse és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 3.038 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Syracuse tenia 3.038 habitants, 1.236 habitatges, i 779 famílies. La densitat de població era de 728,6 habitants/km².
Dels 1.236 habitatges en un 31,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,1% hi vivien parelles casades, en un 11,6% dones solteres, i en un 36,9% no eren unitats familiars. En el 30,1% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,41 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,4% tenia menys de 18 anys, un 9,5% entre 18 i 24, un 27,9% entre 25 i 44, un 22% de 45 a 60 i un 14,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 40.000 $ i la renda mediana per família de 45.968 $. Els homes tenien una renda mediana de 34.526 $ mentre que les dones 22.820 $. La renda per capita de la població era de 18.822 $. Entorn del 3,2% de les famílies i el 5,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Syracuse». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Syracuse». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Googleplex

Googleplex és la seu de la companyia Google Inc, ubicada a Amphitheatre Parkway núm 1600, a Mountain View, Comtat de Santa Clara, Califòrnia, prop de San José. El nom de Googleplex és un joc de paraules, en ser una combinació de les paraules Google i complex, i una referència a googolplex, el número 10. Per a Google, simbolitza l'objectiu d'organitzar una immensa quantitat d'informació disponible a Internet.

## Enllaços externs

* Revista Time: Life in the Googleplex (Imatges) Arxivat 2008-08-31 a Wayback Machine.
# Joan Sanç i de Barutell

Joan Sanç i de Barutell (Barcelona, 4 de març de 1756 - 1822) fou un mariner i historiador català, membre de la Reial Acadèmia de les Bones Lletres de Barcelona i recopilador d'una valuosa col·lecció diplomàtica sobre la història de la marina.

## Biografia

Era fill de Ramon Sanç i de Sala i de Marianna de Barutell i de Càncer, filla de Bonaventura de Barutell i d'Asprer, baró de Bestracà i senyor d'Oix, Talaixà i Puig-Barutell. Va estudiar lleis a la Universitat de Cervera i va rebre el grau de doctor el 1777 Va ingressar després en l'Armada Reial i va prendre part en diverses expedicions navals fins que va ser destinat oficialment pel govern per fer investigacions sobre la Marina als arxius espanyols, també va copiar documents que es custodiaven a la Reial Acadèmia de la Història de Madrid.
Va ocupar diversos càrrecs en organismes superiors de l'Armada i també com a arxiver a la Secretaria de Marina i a l'Arxiu de la Corona d'Aragó. En aquest últim va ser comissionat oficialment pel govern per fer investigacions sobre l'Armada Reial del rei d'Aragó de l'edat mitjana: expedicions, armaments, guerres, ordenances, etc. Posteriorment es va traslladar a l'Arxiu General de Simancas, per fer el mateix comès amb la Marina de Castilla amb documentació datada entre els segles xiv i xvii.

## Notes

* ↑ També Joan de Sans i de Barutell i Juan Sanz y de Barutell
* ↑ «Joan De Sans De Barutell». geneanet. Genealogia cerdana.
* ↑ «Ramon De Sans Sala». geneanet. Genealogia cerdana.
* ↑ «Maria Ana De Barutell De Cáncer». geneanet. Genealogia cerdana.

## Vegeu també

* Casa Manuel Oliver

## Bibliografia

* Colomer Bartrolí, Mercè «El redreçament dels Sans de Monrodon a Arenys de Munt després de la pau de Viena (1725)». Trobada d’Entitats de Recerca Local i Comarcal del Maresme, 5, 2011, pàg. 65-83.
* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 587-590.

## Enllaços externs

* «Fons documental del marquesat de Saudín». Biblioteca de Catalunya.
# Artem Toptxaniuk

Artem Toptxaniuk (en ucraïnès Артем Топчанюк; Omsk, 27 de gener de 1989) és un ciclista ucraïnès, professional del 2008 al 2015.

## Palmarès en ruta

* 2010
** Campió d'Ucraïna sub-23 en ruta

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Tirrè (fill d'Atis)

A les mitologies estrusca i grega, Tirrè (en grec antic: , Τυρρηνός, en llatí Tirrenus), fill d'Atis i de Cal·lítea (o d'Heracles i d'Òmfale, segons altres genealogies), va ser un dels fundadors de la federació etrusca de dotze ciutats, amb el seu germà Tarcont. Heròdot el descriu com el protector dels etruscs, ja que els va dur des de Lídia a Etrúria, on va donar nom als tirrens, també coneguts com a etruscs. Els romans van estendre l'ús del seu nom al mar de l'oest d'Etrúria: el Mar Tirrè

## Referències

* ↑ Heròdot, Històries I.94

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 211. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Wellington (Illinois)

Wellington és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 264 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Wellington tenia 264 habitants, 111 habitatges, i 82 famílies. La densitat de població era de 364 habitants/km².
Dels 111 habitatges en un 25,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 62,2% hi vivien parelles casades, en un 7,2% dones solteres, i en un 26,1% no eren unitats familiars. En el 22,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,72.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,2% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 27,7% entre 25 i 44, un 32,6% de 45 a 60 i un 11% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.083 $ i la renda mediana per família de 35.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.250 $ mentre que les dones 21.000 $. La renda per capita de la població era de 17.324 $. Aproximadament el 2,5% de les famílies i el 3,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Wellington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Wellington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Simon Waley

Simon Waley Waley (Stockwell, Londres 23 d'agost de 1827 - Marylebone, Londres, 30 de desembre de 1875) fou un compositor i pianista anglès.
D'ascendència jueva, des de molt jove començà l'estudi del piano amb Moscheles i els de composició amb Horsley i Molique. Malgrat que mai exercí la música com a professió, perquè dedicà les seves principals activitats a la Banca i altres finances, en les que ocupà posicions envejables, aconseguí adquirir gran renom en el món musical londinenc com a concertista de piano i compositor de música de cambra i obres corals.
Foren publicades moltes de les seves composicions per a piano, cançons, un Concert de piano amb acompanyament d'orquestra, i dos trios per a piano, de gran efecte. Les obres de Waley, molt influenciades per l'estil de Mendelssohn, s'assenyalen per la seva finor i elegància, així com per la seva riquesa harmònica i de detall. Una de les millors composicions seves és un arranjament coral dels Salms 117 i 188 per al servei de les sinagogues.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 69, pàg. 1523 (ISBN 84-239-4569-3)
# Stinesville

Stinesville és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2000 tenia 194 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Stinesville tenia 194 habitants, 67 habitatges, i 48 famílies. La densitat de població era de 680,9 habitants/km².
Dels 67 habitatges en un 32,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,2% hi vivien parelles casades, en un 11,9% dones solteres, i en un 26,9% no eren unitats familiars. En el 25,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,9 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,35.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,9% tenia menys de 18 anys, un 6,2% entre 18 i 24, un 29,9% entre 25 i 44, un 22,7% de 45 a 60 i un 10,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.875 $ i la renda mediana per família de 36.875 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.667 $ mentre que les dones 15.000 $. La renda per capita de la població era d'11.411 $. Cap de les famílies i l'1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Stinesville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Stinesville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Districte d'Avinyó

El Districte d'Avinyó és un dels tres districtes del departament francès de la Valclusa, a la regió de Provença-Alps-Costa Blava. Té 17 municipis. El cap del districte és la prefectura d'Avinyó.

## Cantons abans 2017

* cantó d'Avinyó Est
* cantó d'Avinyó Nord
* cantó d'Avinyó Oest
* cantó d'Avinyó Sud
* cantó de Bedarrida
* cantó de Bolena
* cantó de L'Illa de Sòrga
* cantó d'Aurenja Est
* cantó d'Aurenja Oest
* cantó de Vauriàs

## Municipis des del 2017

* Avinyó
* Bedarrida
* Caumont
* Castèunòu de Gadanha
* Corteson
* Entraigas de Sòrga
* L'Illa de Veniça
* Joncairetas
* Morieras d'Avinhon
* Lo Pontet
* Sant Savornin d'Avinhon
* Saumana de Vauclusa
* Sòrgas
* Lo Tòr
* La Fònt de Vauclusa
* Vedena
* Veleron

## Vegeu també

* Cantons de la Valclusa
# Palau reial d'Olite

El palau reial d'Olite o Palau dels Reis de Navarra d'Olite és una construcció del segle xv amb caràcter cortesà i militar, on els aspectes residencials van prevaler sobre els militars, situat al municipi navarrès d'Olite. Construït durant els segles xiii i xiv fou una de les seus de la cort del Regne de Navarra a partir del regnat de Carles III "El Noble".

## Història

Fou Carles III el Noble qui en el segle xv va començar l'ampliació de l'anterior castell, donant lloc al Palau dels Reis de Navarra. Encara que gairebé tots en diuen "castell", el correcte és referir-se a ell com "palau", ja que es tracta d'una construcció amb caràcter cortesà, on els aspectes residencials van prevaler sobre els militars.
Un dels seus principals encants és l'aparent desordre del seu disseny. Això es deu al fet que la seva construcció mai no es va afrontar com un projecte "de conjunt", obtenint aquest resultat final degut a les contínues obres d'ampliació i reformes que es van succeir durant segles, encara que la major part de les obres es van realitzar entre finals del segle xiv i principis del segle xv. El llavors rei de Navarra, Carles III el Noble, va decidir convertir el palau existent en la seva seu reial permanent i dotar-la de tot l'ornament propi d'aquestes.
El conjunt format per les seves estances, jardins i fosses, envoltats per les altes muralles i rematats per les nombroses torres, li confereixen una silueta espectacular i màgica. En la seva època, va arribar a ser considerat com un dels més bells d'Europa. S'hi poden diferenciar clarament dos recintes: el Palau Vell, convertit en Parador de Turisme, i el Palau Nou. Després de la invasió de Navarra a començaments del segle xvi per part de la Corona de Castella, l'estat d'abandonament en el qual va quedar immers el palau va fer que aquest anés deteriorant-se progressivament, ja que només va ser utilitzat pels virreis com a residència esporàdica. Aquest procés va culminar amb l'incendi ordenat pel guerriller Francisco Espoz y Mina durant la Guerra del Francès (1813), davant del temor que s'hi repleguessin les tropes franceses de Napoleó.
L'estat actual de l'edifici és fruit d'una restauració, encara sense concloure, després convocatòria d'un concurs el 1923 per part de la Diputació Foral de Navarra que van guanyar els arquitectes José i Javier Yárnoz i que es van iniciar el 1937. La intenció d'aquesta complexa tasca és la de recuperar l'estructura original del palau. Així, podrem distingir entre el que correspon a l'edifici original, i el que es deu a la seva restauració. Tanmateix, la riquísima decoració interior que revestia els seus murs s'ha perdut per sempre, igual que els jardins exteriors que l'envoltaven.

## Bibliografia

* Mariano Carlos Solano y Gálvez, Marqués de Monsalud "El Palacio Real de Olite", Boletín de la Real Academia de la Historia, 49 (1906), pp. 435–447.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial Arxivat 2011-11-10 a Wayback Machine.