OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lluís Via i Boada

Lluís Via i Boada (Vilafranca del Penedès, 23 d'octubre de 1910 - Barcelona, 14 de novembre de 1991) va ser un paleontòleg, geòleg i eclesiàstic català.
Entre els anys 1923 i 1935 cursà la carrera eclesiàstica al Seminari de Barcelona, i entre el 1945 i el 1951 la de ciències naturals a la UB. Fou ordenat sacerdot el 1935. L'any 1959, es doctorà a la Universitat de Barcelona. Fou continuador de l'escola geològica del Seminari Conciliar de Barcelona i de la direcció del Museu Geològic del Seminari de Barcelona, fundat pel canonge Jaume Almera, que fou el director entre els anys 1845 i 1919. Fou continuador de la tasca de Norbert Font i Sagué, Marià Faura i Sans i Josep Ramon Bataller i Calatayud, amb qui s'inicià en la paleontologia, i posteriorment s'especialitzà en carcinologia fòssil. Fou nomenat sots president del Grup Europeu de Recerca de l'Evolució dels Malacostracis. Treballà en altres temes de paleontologia, com són les faunes triàsiques de Mont-ral a l'Alt Camp, sobre paleoecologia i estratigrafia. Al Museu Geològic del Seminari de Barcelona exercí, d'una manera continuada, el seu mestratge i la seva activitat investigadora. Fou professor de recerca del Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC). Mantingué un interès constant sobre qüestions tan pròximes com ara l'evolució orgànica i l'origen de l'home. Entre 1961 i 1963 fou Rector del Seminari Conciliar de Barcelona. El 1962 Lluís Via va substituir a Josep Ramon Bataller i Calatayud en la direcció de l'MGSB, ocupant aquest càrrec fins a la seva mort, el 1991. El doctor Via va ser professor auxiliar del Dr. Bataller. La seva tesi doctoral versà sobre els crancs de l'Eocè espanyol, un tema en el qual va ser un especialista de fama mundial. Durant la seva direcció el Museu es va enriquir en tots els aspectes, tant material, amb noves dependències, com científic, amb més vitrines i una biblioteca especialitzada, i es va procurar obrir-lo al públic especialista i aficionat. Després de ser elegit el 1984, el 1987 ingressà com a membre de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona.
Va descobrir més de 200 fòssils entre els quals hi ha les Paradoxies.

## Bibliografia

* Via i Boada, Lluís. Cien años de investigación geológica : (en el centenario del Museo Geológico creado por el Dr. Almera en 1874) : trabajo leído en la sala de actos de la delegación en Barcelona del CSIC, el dia 29 de abril ... (en castellà). Barcelona: Consejo Superior de Investigaciones Científicas. Delegación de Barcelona, 1975. OCLC 803387933.

## Referències

* 1 2 «Lluís Via i Boada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Reguant Serra, Salvador «El Dr. Lluís Via Boada, una vida fecunda». Acta geológica hispánica, Vol. 17, Núm. 1-2, 1982, pàg. 3-4. ISSN: 0567-7505 [Consulta: 20 març 2020].
* 1 2 Nicolau, Francesc «El Dr. Lluís Via i Boada». Revista catalana de teologia, vol. 16, núm. 2, 1991, pàg. 223-225. ISSN: 0210-5551.
* ↑ «Història del Museu Geològic del Seminari de Barcelona». MGSB. [Consulta: 20 març 2020].
* ↑ «Lluís Via i Boada». Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona. [Consulta: 20 març 2020].
# Lonchurus

Lonchurus és un gènere de peixos de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Lonchurus elegans (Boeseman, 1948)
* Lonchurus lanceolatus (Bloch, 1788)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Boeseman, M., 1948. On new, little known, or otherwise interesting species of Surinam fishes. Proceedings of the Koninklijke Nederlandse Akademie van Wetenschappen (Ser. C, Zool.) v. 51 (núm. 3): 363-371 (3-11).
* ↑ Bloch, M. E., 1788. Beskrivelse over tvende nve Aborrer fra Indien. Kongelige Danske Selskab Skrivter, Nye Samlingafdet v. 3: 383-385.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Lophiobagrus asperispinis

Lophiobagrus asperispinis és una espècie de peix de la família dels claroteids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical que viu entre 9-20 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Tanganyika.

## Ús comercial

No en té cap.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Poll M., 1942. Description d'un genre nouveau de Bagridae du lac Tanganika. Rev. Zool. Bot. Afr. v. 35 (núm. 3). 318-322.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Bailey, R. M. & Stewart, D. J., 1984. Bagrid catfishes from Lake Tanganyika, with a key and descriptions of new taxa. Miscellaneous Publications, Museum of Zoology, University of Michigan. Núm. 168: i-iv + 1-41.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Risch, L.M., 1986. Bagridae. p. 2-35. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma. 145 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Geerinckx, T., L. Risch, E. J. Vreven, D. Adriaens I G. G. Teugels, 2007: Claroteidae (pp. 587-629). A: The Fresh and Brackish Water Fishes of Lower Guinea, West-Central Africa. Vol. 1. (Stiassny et al., 2007).
* Hardman, M., 2008. A new species of catfish genus Chrysichthys from Lake Tanganyika (Siluriformes: Claroteidae). Copeia 1:43-56.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Risch, L.M., 2003. Claroteidae. p. 60-96. A: C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douce et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, Vol. 2. Coll. Faune et Flore tropicales 40. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica, Museum National d'Histoire Naturalle, París, França i Institut de Recherche pour le Développement, París, França. 815 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Loricaria lata

Loricaria lata és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 27 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Araguaia.

## Referències

* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eigenmann, C. H. & R. S. Eigenmann 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2: 28-56.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Isbrücker, I. J. H. 1981: Revision of Loricaria Linnaeus, 1758 (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 31 (núm. 3): 51-96.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Loricaria prolixa

Loricaria prolixa és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 35 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Paranà i la Plata.

## Referències

* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Isbrücker, I. J. H. & H. Nijssen 1978. Two new species and a new genus of neotropical mailed catfishes of the subfamily Loricariinae Swainson, 1838 (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 27 (núm. 339): 177-206.
* Isbrücker, I. J. H. 1981: Revision of Loricaria Linnaeus, 1758 (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 31 (núm. 3): 51-96.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Louis-Henri Obin

Louis-Henri Obin (Villeneuve-d'Ascq, 4 d'agost de 1820 - París, 9 de novembre de 1895) fou un cantant d'òpera i professor de cant.
Després de cursar estudis en el conservatori de París, debutà en l'Acadèmia Reial de Música el 1844 amb el paper de Brabantio de l'Otello. El 1858 creà un rol en l'òpera d'Auber L'Enfant prodigue, i des de llavors adquirí molta popularitat en els rols de diferents òperes, com ara Mosè in Egitto, Don Giovanni, L'Africana, etc. Retirant-se del teatre el 1869 amb una pensió de 5.000 francs.
El 1871 substituí a Nicolas-Prosper Levasseur com a professor de declamació en el Conservatori de París on va tenir entre altres alumnes al matrimoni de cantants Escalais-Lureau, aconseguint el retir el 1889. A partir de 1880 va pertànyer a la Legió d'Honor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 39, pàg. 288 (ISBN 84-239-4539-1)
# Louis-Sébastien Lebrun

Louis-Sébastien Lebrun (París, 10 de desembre de 1764 - París, 27 de juny de 1829) fou un cantat i compositor d'òpera francès.
Fou infant de cor de Notre-Dame de París. Després el 1783 desenvolupà el càrrec de mestre de capella de l'Abadia de Sant Germà d'Auxerre. El 1787 debutà com a cantant en l'Òpera, però ni aquí ni en el Théâtre Feydeau tingué com a cantant grans èxits. per contra, fou nomenat director de cant de l'Òpera, i després en la capella de Napoleó, on fou tenor el 1807.
Va compondre òperes d'un sol acte, de les quals se'n representaren 14; la titulada Le Rossignol assolí més de 100 representacions, mercès al talent de la cantant Himm i del flautista Fulou. També va compondre música religiosa, entre la qual figura un Te Deum.
Entre les seves produccions, a més de les ja citades, figuren; L'art d'aimer ou l'amour au village (1780), Ils ne sabent pas lire (1791); Eleonore et Dorval (1800); Le petites aveugles de Francoville (1802); Emilie et Melcour (1797); Un moment d'errer, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1260. (ISBN 84-239-4529-4)
# Louis Breitner

Louis Breitner (Trieste, 22 de març de 1851 - valor desconegut) fou un pianista francès d'origen austríac.
Nascut en una família jueva. Es va graduar al Conservatori de Milà a la classe d'Antonio Angeleri, després va estudiar amb Anton Rubinstein (algunes fonts afirmen que també treballa amb Franz Liszt). Va debutar a l'escenari del concert a mitjans dels anys 1870. -en particular, actuacions a Londres el 1876 (el crític va assenyalar que el jove intèrpret toca bé i, al mateix temps, ha trobat una certa sofisticació de la carcassa, però encara ha de desenvolupar el seu propi estil individual).
Més tard va viure principalment a París. A la segona meitat de la dècada de 1880. Va actuar com a part d'un trio de piano amb Martin Pierre Marsick i Sigmund Burge, després el 1892-1893 la part de violí la va dirigir a l'esposa de Breitner, Berthe Breitner-Haft, i la part del violoncel Ferdinando Ronchini. Va realitzar l'estrena de la cançó Sapphic Op. 91 de Camille Saint-Saëns per a violoncel i piano (1892, juntament amb Jules Delsart). El 1895 actuà a Viena amb el "Quartet Rose". El 1899, per primera vegada a Berlín, va interpretar el poema simfònic de César Franck Genies (amb l'Orquestra Filharmònica de Berlín dirigida per Josef Rebicek). El 1901-1902 va recórrer els EUA.
A finals dels anys 1890. Va ser un respectat professor privat, a principis dels anys 1910, va ensenyar a Berlín al conservatori Stern. Entre els seus estudiants hi havia Cortland Palmer, Jr..
Concert dedicat a Breitner per a piano i orquestra Op. 113 de Rubinstein (1889) i un dels "Dotze nous estudis artístics" Op.107 de Benjamin Godard (1888).

## Referències

* ↑ Il Conservatori de Milano es va estrenar: 1808-2008./A cura di Marina Vaccarini Gallarani, Elena Previdi, Paola Carlomagno. - Skira, 2008.-- P. 50
* ↑ Concerts//The Athenæum, 1876, núm. 2535 (27 de maig), pàg. 741.
* ↑ Siegmund Bürger // Violoncellisten der Gegenwart a Wort und Bild. - Hamburg, 1903.- S. 35.
* ↑ Volker Timmermann. Haft, Bertha // Europäische Instrumentalistinnen des 18. und 19. Jahrhunderts
* ↑ Sabina Teller Ratner. Camille Saint-Saëns, 1835-1921: un catàleg temàtic de les seves obres completes. - Oxford University Press, 2002. - Vol. I. Obres instrumentals. - P. 195-196.
* ↑ Einhundert Jahre Berliner Philharmonisches Orchester: Darstellung a Dokumenten. Die Mitglieder des Orchesters, die Program, die Konzertreisen, Erst-und Uraufführungen. - Tutzing, 1982.- S. 73.
* ↑ Alexander McArthur. Estudi de Pianoforte: consells sobre la interpretació de piano. - T. Presser, 1897.-- P. 34.
* ↑ Artemis Leontis. Eva Palmer Sikelianos: Una vida en ruïnes. - Princeton University Press, 2019.-- P. 29.
# Louis Ehlert

Louis Ehlert (Königsberg, 23 de gener de 1825 - Wiesbaden, 4 de gener de 1884) fou un pianista, compositor i crític musical alemany. Els seus pares, uns negociants, el van enviar cap a Moscou per afers. Allà va abandonar la carrera comercial i decidir dedicar-se a la música.
Va estudiar al Conservatori de Leipzig, a la classe de Wilhelm Finck. Va fer diversos viatges a Berlín i Viena, va viiure dos anys a Itàlia (1863-1865), i el 1871 va fundar a Berlín, amb Carl Tausig, una escola de música per l'ensenyança superior de piano. Com a crític, a més dels seus articles a la Deutsche Rundschau i a la Neue Berliner Muzikzeitung, hi publica tres obres: Briefe über Muzik an eine Freundin (1850-59), que és un estudi crític dels compositors més eminents de l'època. Römische Tage (1867) i l'obra assagística Aus der Tonwel. Essays (1877-1884). Va ser un aficionat de la música de Johannes Brahms i Robert Volkmann, i molt crític de Richard Wagner, l'obra del qual va tractar amb escarn i ironia.

## Obres destacades

* Simfonies, sonates, obretures
* Allegro, per a piano, violí i violoncel
* diversos lieder
* Rèquiem
* Symphonie du printemps
* Sonate romantique

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa (en castellà). núm. 19, p. 330. ISBN 84-239-4519-7.
* 1 2 Eitner, Robert. «Ehler, Louis». A: Allgemeine Deutsche Biographie (en alemany). 48. Historische Kommission bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, 1904, p. 283.
# Louis Pécour

Louis Pécour (París, França, 10 d'agost de 1653 - 23 d'abril de 1729) fou un ballarí francès.
Era fill d'un correu del rei, i el 1673 debuta en el teatre de l'Òpera de la capital francesa amb el Cadmus de Lully. Més tard, l'anomenà professor de ball dels patges del rei, i aconseguí a assolir molta fama en el seu art, fet al que hi contribuí la seva elegant figura i la noblesa i dignitat que sabia comunicar a les activitats rítmiques.
Per altra banda, fou autor d'alguns balls d'espectacle, i se li atribueix la invenció, o, almenys, el perfeccionament de l'art d'anotar per escrit els passos d'un ball, afirmant-se que vers aquesta matèria, publicà un tractat que intitula Chorégraphie.
Va compondre la part coreogràfica de la majoria dels balls de l'Acadèmia Reial de Música i dels que s'executaven en la cort, i es feu aplaudir especialment en els titulats Amadis, Isis, Persée, Bellérophon, etc.
La Bruyère, en els seus Caractères, tracta d'aquest ballarí, al que assenyala amb el nom de Bathylle i en destaca els èxits que assolí. El 1703 Pécour deixà l'escena, sent substituït per Nicolás Blondy, però continuà component balls.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 1162 (ISBN 84-239-4542-1)
# Louis Salvador Chénier

Louis Salvador Chénier (Constantinoble, 1761 - París, 1823) fou un militar francès, fill d'en Louis el fundador de la (nissaga de literats) dels Chénier, i pare del literat i jurisconsult Louis- Joseph.
Als dinou anys entrà al servei militar, i el 1793, sent ja capità, fou agregat a la divisió del general Houchard i poc temps després fou suspès a conseqüència d'una baralla amb el seu cap. Es retirà a Breteuil i allà s'enemistà amb André Dumont (polític), el qual el va fer detenir, sent conduït a París, on restà a punt de córrer la mateixa sort que el seu germà André. Posat en llibertat fou reintegrat en la seva feina i poc temps després acompanyà a Bonaparte a Itàlia, sent destinat per fi al ministeri de Guerra.
Va escriure: Lettre à M. de Mirabeau zur les dispositions naturelles, nécessaires et indubitables des officers et des soldats français et étrangers (1789) i Piéces justificatives oublidées dans le compte rendu d'André Dumont dediées an corps electoral de France.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 165. (ISBN 84-239-4517-0)
# Loïse Puget

Louise Françoise Puget (París, 11 de febrer de 1810 - Pau, Aquitània, 1889), fou una compositora francesa.
Coneguda també com a Loïse Lemoine pel seu matrimoni amb l'escriptor Gustave Lemoine, durant els anys 1830 començà a despuntar cantant pels salons aristocràtics algunes melodies de la seva composició, que tingueren molt d'èxit per la seva delicadesa i bon gust, malgrat mancar de verdadera vàlua musical. Una d'elles titulada, la titulada A la grace de Dieu, inspirà a dos dramaturgs, Ennery i Lemoine, el drama del mateix títol.
Loïse també va tractar d'escriure per al teatre, havent donat a l'escena Le Mauvais oeil i La veilleuse, obres estrenades a París el 1836 i 1869, respectivament, però no tingueren èxit.
Entre les seves romances a més de les citades, es poden esmentar: * Le rève de Marie, * Mon pays * Ave Maria * L'exité du pays * Soleil de ma Bretagne * La benediction d'un père * Confession du brigand
Anualment publicava àlbums de les seves obres, que eren molt sol·licitades.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 48, pàg. 404 (ISBN 84-239-4548-0)
# Lucien Comire

Lucien Comire (Pibrac, prop de Tolosa de Llenguadoc, 7 de gener de 1837 - 26 de gener de 1908) fou un compositor occità.
Sent encara molt jove entrà en la Companyia de Jesús. Encarregat de la música de diversos col·legis, on fou successivament professor de filosofia i altres matèries, anà desenvolupant notables aptituds artístiques amb les lliçons que rebé d'harmonia i composició, i amb l'estudi personal dels grans mestres. El 1865 publicà els Chants au Sacré Coeur, la més popular, encara que no la més perfecta, de les seves obres. Després compongué algunes misses, i un gran nombre de peces per a col·legis. Algunes d'aquestes obres foren editades a part; altres s'inseriren en una col·lecció titulada Chants Latins, publicada per l'abat Moreau; altres, finalment es donaren a conèixer al públic en diverses revistes musicals en les quals l'autor col·laborava, especialment en la Música Sacra, dirigida a Tolosa per Louis Kunc, i quan va morir, pel mateix Comire.
Als últims anys de la seva vida es dedicà a la seva composició més important: L'Oratori. La primera que compongué fou Sainte Germaine, estrenada a Tolosa el 1897, notable per la ciència harmònica i la riquesa d'instrumentació sencera, moderna. De molt menor mèrit és un altre oratori que compongué després per a Notre Dame de Lourdes, el qual es donà a conèixer per primera vegada en una audició al mateix santuari el 20 de juliol del 1902, malgrat que, per oferir menys dificultats, hagi estat executat amb més freqüència que el primer. Poc abans de morir, malgrat haver sofert un atac de paràlisi, treballà en la composició d'un grandiós oratori per als misteris del rosari, que per aquesta mateixa raó s'havia de dividir en quinze parts. No aconseguí acabar-lo, ja que morí el 26 de gener del 1908.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 12 (ISBN 84-239-4512-X)