OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Osram Opto Semiconductors

Osram Opto Semiconductors és una empresa alemanya que fabrica i comercialitza dispositius ledss i díodes làser. Osram té la seu a Regenburg, Alemanya i va ser creada el 1999 com a aliança d'empreses (joint venture) d'Osram i Infineon Technologies.

## Història

* 1999: creació.
* 2001: adquisició de la majoria d'accions.
* 2003: expansió
* 2017 ː adquisició de l'empresa dels EUA anomenada LED engin.

## Productes

Dispositius Led :
| Família | Referències/Notes |
| DURIS | E2, E2835, E3, E5, P5, P10, P8, S2, P9, S5E, S8, S5, S10 |
| OSLON | SSL |
| OSLON pure 1010 | Dimensions 1x1mm amb 237 lm a 1000 mA |
| SOLERIQ | L, S |
| Golden DRAGON | White, Colors |
| Eviyos | Matriu adreçable de Leds formada per 1000 leds blancs en 4x4mm (4,6 lm per pixel, total 3000 lm), sector automotriu. |

## Vegeu també

* Empreses del mateix sector: Lumileds, Cree, Nichia, Samsung

## Referències

* ↑ «Osram Opto Semiconductors» (en anglès). LinkedIn, 21-06-2017. [Consulta: 21 juny 2017].
* ↑ «Osram Opto Semiconductor Products | Mouser» (en anglès). mouser. [Consulta: 21 juny 2017].
* ↑ «OSRAM Opto Semiconductors» (en anglès). https://www.facebook.com.+[Consulta: 22 juny 2017].
* ↑ «Osram to Acquire LED Engin - Solid State Lighting Design» (en anglès). Solid State Lighting Design, 07-06-2017. Arxivat de l'original el 2018-04-04 [Consulta: 4 abril 2018]. Arxivat 2018-04-04 a Wayback Machine.
* ↑ «LEDs for General Lighting | Product Catalog | OSRAM Opto Semiconductors» (en anglès). http://www.osram-os.com.+[Consulta: 22 juny 2017].
* ↑ «1x1mm chip scale package LED delivers up to 237lm/mm²» (en anglès). eeNews Europe, 16-03-2018.
* ↑ «Eviyos LED prototype revolutionizes smart headlights | Opto Semiconductors» (en anglès). https://www.osram.com.+[Consulta: 2 novembre 2017].
# Chiconi

Chiconi és un municipi francès, situat a la col·lectivitat d'ultramar de Mayotte. El 2007 tenia 6.412 habitants. Està formada pels barris de Antapagna, Coconi, Coconiantéti, Moussavitta, Mangabé, Gnambo héli, Gnambo, Ambani, Scotram, Moussimou, Rassi, Kavani, Lalagna sohoa, Cent Villas, Bilambou i Ourini. Des de 2008 l'alcalde és Yssoufi Madi Mchindra.

## Enllaços externs

* (francès) Consell general de Mayotte.
* (francès) Comunes de Mayotte al web de l'Insee
# Li Hak-son

Li Hak-son (12 d'agost de 1969) és un lluitador nord-coreà, ja retirat, especialista en lluita lliure, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
El 1992 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Barcelona, on guanyà la medalla d'or en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata en el Campionat del Món de 1989, i tres medalles en els Campionats Asiàtics de lluita, dues d'or i una de plata.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Li Hak-Son». [Consulta: 11 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 11 març 2025].
# Armand Samsó i Gaixet

Armand Samsó i Gaixet (Salses, Rosselló, 17 d'agost del 1920 - Salses, Rosselló, 10 de març del 2012) fou un periodista i activista cultural nord-català.
En els seus orígens treballà al diari L'Indépendant com a periodista. Durant la Segona Guerra Mundial, amb l'ocupació nazi de França, fou forçat a treballar a una fàbrica de producció aeronàutica Messerschmitt, en la qual fou detingut per sabotatge. En conseqüència, se'l deportà al camp de concentració de Dachau pels nazis i pel Govern de la França de Vichy. El 1981 fou un dels fundadors de la Unió per una Regió Catalana (URC) i president de l'Associació Porta dels Països Catalans que, durant més de 20 anys, treballà per a la construcció a Salses, al costat de l'autopista, d'una porta que simbolitzés l'entrada als Països Catalans.
L'any 2003, gràcies a les subscripcions populars i a l'ajut de les institucions catalanes, i a pesar dels entrebancs burocràtics i polítics, s'inaugurà la Porta dels Països Catalans, una monumental escultura d'Emili Armengol. El 2006 rebé el Premi d'Actuació Cívica atorgat per la Fundació Lluís Carulla i el 17 d'octubre del 2010 li fou atorgat el Guardó Memorial Coll de Manrella: «En reconeixement dels esforços dedicats durant tota la vida a la defensa apassionada de la unitat del territori català. De Salses a Guardamar i de Fraga a Maó». Morí el 10 de març de 2012 a la seva ciutat natal, als 91 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 «Armand Samsó i Gaixet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La força d’un Samsó per aixecar la Porta dels Països Catalans». Diari La Veu, 13-10-2020. [Consulta: 12 juliol 2024].
* ↑ «Armand Samsó homenatjat a la trobada del Coll de Manrella». El Punt, 20-10-2010.
* ↑ «Mor Armand Samsó». VilaWeb, 10-03-2012. [Consulta: 29 setembre 2022].
# Conrad Blanch i Fors

Conrad Blanch Fors (Barcelona, 1950) és un enginyer químic i un alpinista català.
Blanch es va formar com a enginyer químic a l'Institut Químic de Sarrià i va obtenir un màster en direcció d'empreses per Esade. Professionalment, va treballar en una important empresa química, i ha estat professor ajudant de finances a Esade, i de gestió a l'Institut Químic de Sarrià. Casat i pare d'un nen i dues nenes, pertany al Centre Excursionista de Taradell i al Centre Excursionista de Catalunya.
La seva activitat alpinística l'ha portat a conèixer tots els massissos espanyols i europeus, realitzant ascensions a tots ells i a diversos projectes extraeuropeus d'importància. El 1976 Blanch va participar en les expedicions a Kenya i Tanzània, on va assolir els cims del Kilimanjaro, Mawenzi, Batian, Punta Peter, Punta John, Punta Dutton, tots ells d'altituds entre 5.000 i 6.000 metres. El 1977 va fer ascensions a l'Hindu Kush, assolint el Noshaq de 7.492 metres. L'any següent, el 1978, va ascendir a la serralada dels Andes a Bolívia. A partir dels anys vuitanta va dirigir i organitzar diverses expedicions. Així, el 1980 amb la primera expedició catalana al Gasherbrum II de 8.035 metres, a la serralada del Karakoram, o el segon intent català a l'Everest el 1983. El 1985 fou cap de l'expedició catalana que conquerí per primera vegada l'Everest, per l'aresta nord-oest del vessant tibetà. En el seu moment va ser sots-director general d'operacions del Comitè Organitzador dels Jocs Olímpics de Barcelona 1992. És coautor del llibre Hem fet el cim, publicat el 1986, i autor de diversos articles sobre alpinisme en diverses revistes de muntanya. També ha estat monitor d'alta muntanya. Entre els anys 1993 i 2016 va dirigir l'estació d'esquí Soldeu-el Tarter (Grandvalira), a Andorra. Entre els anys 1993 i 1998 fou el president del Centre Excursionista de Catalunya. En l'actualitat dirigeix el Comitè Organitzador de les Finals de la Copa del Món d´esquí Alpí a Soldeu-el Tarter

## Referències

* 1 2 «Conrad Blanch i Fors». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 9 març 2018].
* 1 2 «Conrad Blanch Fors». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 9 març 2018].
* 1 2 3 «Los once hombres del Everest-83». La Vanguardia (Hemeroteca), 17-07-1983 [Consulta: 9 març 2018].
* ↑ «La “2ª Expedició Caixa de Barcelona a l'Everest” consiguió alcanzar la cima del coloso del Himalaya de 8.848 m. de altitud». La Vanguardia (Hemeroteca), 29-08-1985, pàg. 4 [Consulta: 9 març 2018].

## Vegeu també

* Expedició catalana a l'Everest de 1985
# N-330

La N-330 és la carretera que enllaça Alacant amb França, passant per l'Aragó.

## N-330 al País Valencià i Castella-la Manxa

La N-330 ix d'Alacant en direcció Almansa, encara actualment ha sigut desdoblada i reanomenada com a A-31 fins a Almansa. Creua la N-430, ja com carretera nacional i prosseguint en direcció nord fins a Requena passant per Aiora i Cofrents, posteriorment és necessari prendre l'A-3 fins a l'eixida 278 Utiel-Terol i prendre la variant que voreja a Utiel pel nord. Aleshores la carretera va en direcció a Ademús passant per Sinarcas, Talayuelas, Landete i Santa Cruz de Moya. Travessa el Racó d'Ademús i a continuació s'endinsa a l'Aragó.

## N-330 a l'Aragó

Seguint la ribera del Túria, entre bellíssimes formacions rocoses i paratges, la N-330 arriba a Terol, on s'uneix amb la N-234 (Sagunt-Burgos) i l'acompanya fins a la primera costera del Port de Retascón, junt a Daroca, on se separen. Només passar el port de Retascón, el de Huerva i el de Paniza, s'arriba a la comarca del camp de Cariñena, i ja seguint el curs del riu Huerva arriba fins a Saragossa.
A l'eixida de Saragossa en direcció nord, la N-330 ha sigut reanomenada A-23 provisionalment fins que s'acaben ls obres d'enllaç de l'A-23 (Autovia mudèjar) amb la Z-40. Arribat al quilòmetre 513, és necessari agafar el desviament per Villanueva de Gállego direcció sud per continuar la N-330, perquè és en eixe punt on se separa definitivament de l'A-23. La N-330 travessa, a més a més de Villanueva, els municipis de Zuera i Almudévar i el pas de l'Hoya, o les corbes de l'Hoya, per a arribar a Osca. Només travessar Osca, la N-330 originàriament anava junt a la N-240 en direcció Ayerbe - Pamplona, per a arribar a Jaca travessant el Port d'Oroel. Actualment, la N-330 travessa la barrera prepirinenca a través del Port de Monrepós, a conseqüència del retraçat de la carretera. És possible travessar el Monrepós per l'antic traçat al seu vessant nord. Una altra alternativa seria tant el port d'Oroel com la N-240 i el port de Santa Bárbara.
Passat el Monrepos, la carretera arriba a Sabiñánigo, localitat industrial del pirineu d'Osca, i d'allí a Jaca. A través de la Avda. de França o de la Variant s'endinsa a la Vall de l'Aragó per a, després de passar per Castiello de Jaca, Villanúa i Canfranc agafar les primeres costeres del port de Somport, per a acabar a la frontera francesa a 1640 metres d'altitud.

## Poblacions i enllaços importants

* Alacant A-31.
* Novelda.
* Elda-Petrer.
* Saix-Alcoi CV-80.
* Villena-Iecla-Ontinyent CV-81.
* Almansa N-430 A-31 A-35.
* Aiora.
* Jarafuel.
* Cofrents.
* Requena N-III A-3.
* Utiel N-III A-3.
* Sinarcas.
* Talayuelas.
* Landete.
* Santa Cruz de Moya.
* Ademús N-420.
* Libros.
* Villel.
* Villastar.
* Terol N-234 N-420 A-23.
* Daroca N-234.
* Carinyena.
* Longares.
* Muel.
* Saragossa N-II N-232 A-2 A-23 A-68 AP-68.
* Villanueva de Gállego.
* Zuera.
* Almudévar.
* Osca A-132 N-240.
* Arguis.
* Sabiñánigo N-260.
* Jaca N-240.
* Canfranc.

## Vegeu també

* Autovia Mudèjar
* A-31
# Joaquim Miret i Sans

Joaquim Miret i Sans (Barcelona, 9 d'abril del 1858- Barcelona, 30 de desembre de 1919) fou un historiador, acadèmic i membre fundador de l'Institut d'Estudis Catalans.
Era fill d'Antoni Miret i Nin nascut al Vendrell i Maria Roser Sans i Cabot nascuda a Sarrià - Sant Gervasi.
Va estudiar Dret a la Universitat de Barcelona i es va doctorar a Madrid amb una tesi sobre els Usatges (1892). Mai va exercir d'advocat sinó que es va dedicar a investigar intensament el català medieval popular, mitjançant l'estudi dels textos i documents religiosos i notarials, fins al punt de ser el descobridor del text català més antic, Les Homilies d'Organyà.
Va introduir en la historiografia catalana la confecció de biografies de destacades personalitats històriques, començant per la d'Alfons I (1904) i culminant amb la de Jaume I (1918). Entre la seva extensa bibliografia cal destacar Sempre han tingut bec les oques. Apuntacions per la història de les costumes privades (1905-1906), Les cases de templers y hospitalers en Catalunya (1910) i Documents sur les juifs catalans aux XI, XII et XIII siècles (1914).
Miret i Sans va participar intensament en la vida cultural i científica catalana i, durant disset anys, va ser el secretari de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona i l'introductor del català en el butlletí d'aquesta institució. L'any 1907 va fundar, juntament amb set persones més, l'Institut d'Estudis Catalans i un any més tard va ser un dels principals organitzadors del I Congrés d'Història de la Corona d'Aragó.

## Obres

* Sempre han tingut bec les oques. Martorell: Adesiara editorial, 2013.

## Enllaços externs

* Institut d'Estudis Catalans, Joaquim Miret i Sans, semblança biogràfica. Conferència pronunciada per M. Teresa Ferrer i Mallol
* Fons personal Joaquim Miret i Sans a la Biblioteca de Catalunya.
# Fontana (Kansas)

Fontana és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 149 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fontana tenia 149 habitants, 61 habitatges, i 46 famílies. La densitat de població era de 338,4 habitants/km².
Dels 61 habitatges en un 21,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 65,6% hi vivien parelles casades, en un 9,8% dones solteres, i en un 23% no eren unitats familiars. En el 18% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,44 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,72.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,8% tenia menys de 18 anys, un 10,7% entre 18 i 24, un 22,1% entre 25 i 44, un 28,2% de 45 a 60 i un 18,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.375 $ i la renda mediana per família de 32.083 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.875 $ mentre que les dones 13.000 $. La renda per capita de la població era de 13.484 $. Entorn del 5,4% de les famílies i el 12,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fontana». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fontana». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Ouangani

Ouangani és un municipi francès, situat a la col·lectivitat d'ultramar de Mayotte. El 2007 tenia 6.577 habitants.

## Enllaços externs

* (francès) Consell general de Mayotte.
* (francès) Comunes de Mayotte al web de l'Insee
# República de Mindanao

La República de Mindanao fou proclamada el 4 d'octubre de 1990 pel coronel Alexandre Noble revoltat contra el govern de les Filipines al front d'uns dos-cents soldats. El govern el va acusar de ser un partidari de l'enderrocat president Ferdinand Marcos i membre d'un grup clandestí d'extrema dreta de l'exèrcit, i sospitava que la seva proclamació independentista fou només per guanyar suports. Era de fet el setè cop d'estat contra la presidenta Corazón Aquino (Cori Aquino) en un any i mig.
Els camps militars de Butuan i Cagayan d'Oro foren atacats el 5 d'octubre per les forces del govern i el 6 d'octubre Noble es va rendir quan les altres unitats militars a l'illa no es van unir a la rebel·lió.
Noble va utilitzar una bandera nova en la que hi havia símbols cristians, musulmans i animistes, i va dir que volia la unitat de Mindanao, i cridar l'atenció sobre els problemes de l'illa.
# Baldassare Peruzzi

Baldassare Peruzzi (Siena, 7 de març de 1481 - Roma, 6 de gener de 1536) fou un pintor i arquitecte italià. Com a pintor, es forma a la ciutat de Siena a l'estil de Pinturicchio.
En traslladar-se a Roma, el seu estil madura en contacte amb l'obra d'El Sodoma i, sobretot, amb Rafael. L'experiència pictòrica es converteix en una ocasió de verificar i experimentar en la recerca arquitectònica.
La relació entre espai real, arquitectònic, o espai fingit, pictòric, la resol mitjançant un enclavament escenogràfic, com als frescs de la sala de les Columnes de la Farnesina i les escenes pintades a la Calandria el 1514, d'acord amb el desenvolupament de la cultura romana del moment.
A les seves escenes figuratives, hi ha una tendència cap a les formes de Rafael, que no exclou el recurs a una elegància refinada pròpia de Siena, com es pot observar als frescs de la capella Ponzetti a Santa Maria della Pace. Aquesta tendència s'anirà transformant en una composició artificiosa, de to manierista, present en La presentació de la Verge, de Santa Maria della Pace, pintada el 1520.
Una evolució anàloga caracteritza les seves obres d'arquitectura. La seva primera gran obra és la Farnesina, iniciada el 1509. Darrere seu treballarà en les fàbriques de Sant Pere del Vaticà després de la mort de Rafael, i se'n convertirà en el director de les obres el 1532. Durant aquest any, elabora una gran quantitat de dissenys arquitectònics, estudi de monuments antics i projectes que tindran una notable influència en els tractats de l'època de Serlio, i que constitueixen una recerca inquieta i experimental. Punt capital d'aquestes elucubracions és el palau Massimo alle Colonne, iniciat el 1535 aproximadament, amb la seva genial façana corba i basat en una refinada fragmentació d'espais interiors, en correspondència amb la dissimetria de la façana i del pati.
Després del Saqueig de Roma (1527), torna a Siena, on deixa obres arquitectòniques i pictòriques com és la construcció i decoració de la Vil·la Belcaro. Torna a Roma entre 1530 i 1531 i, posteriorment, entre 1535 i 1536, on deixa les millors mostres de la seva activitat. La seva obra és un exemple paradigmàtic de les inquietuds d'un moment històric en el qual, dut a l'extrem l'estudi del classicisme, s'investigaven al mateix temps els límits i les possibilitats de la llibertat, en una recerca formal revolucionària i estimulant, encara que discontínua i no resolutiva.
# Jesús Mestre i Godes

Jesús Mestre i Godes (Barcelona, 1925 - Barcelona, 25 de març de 2023) va ser un historiador català.
Nascut l'any 1925 al barri barceloní de Sarrià, va tenir ascendència valenciana per part materna, ja que l'origen del seu segon cognom era Herbers (els Ports). Es va casar amb Conxita Campi i Roca, de la qui va enviudar, i van tenir cinc fills: el també historiador Jesús, l'Oriol, l'Anna, la Mireia i el Marc. Va obtenir el títol de pèrit tèxtil i va treballar primer de contramestre a la fàbrica de seda artificial Vilà Rubira, al Putxet i després com a agent de vendes i adjunt de gerència a la fàbrica de midó de Can Riba, fins que es va jubilar el 1990. Poc abans de jubilar-se va escriure alguns llibres, i en retirar-se es va dedicar a la literatura d'assaig i de viatges. Es va interessar pel catarisme després d'un viatge al Llenguadoc i en va escriure diversos llibres de gran difusió. També es va interessar per la història medieval catalana. El 2014 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona. Va morir la tarda del 25 de març de 2023, als 98 anys, en el seu barri natal. La vetlla va ser la tarda del 26 i el matí del 27 de març al tanatori de les Corts i, just després d'acabar, s'hi va realitzar la cerimònia fúnebre.

## Obres

* Viatge a Itàlia amb el Tirol de Torna (1987)
* Viatge als Llacs (1989)
* Jerusalem (1998)
* El Comunisme, un cercle clos
* Els Càtars, problema religiós, pretext polític (1994)
* Viatge al País dels Càtars (1995)
* Els templers: alba i crepuscle dels cavallers (1996)
* El Somni d'Occitània (1996) amb Robèrt Lafont, Josep M. Salrach, Mercè Aventin, Jordi Cerdà i Subirachs, Josep Maria Ainaud de Lasarte i Joan Amorós i Pla.
* Els Càtars, la vida i la mort dels Bons Homes (1997)
* Els primers cristians: del Divendres Sant (any 30) al Concili de Nicea (any 325) (1997)
* Breu història de Catalunya (1998)
* El Compromís de Casp. Un moment decisiu en la història de Catalunya (1999)
* Un nen de Sarrià: memòries d'infància 1931-1936 (2000)
* La Catalunya Nova (2001)
* Contra els càtars: la implacable repressió de l'església (2002)
* Els càtars explicats als meus nets (2004)
* El poder i la dignitat: relat sobre les vides encreuades de Pere III i Bernat de Cabrera (1995), novel·la
* Viatge al romànic català (2000) amb Joan-Albert Adell i Gisbert

## Referències

* 1 2 3 4 5 Manent, Jordi. «Mor Jesús Mestre i Godes, el gran divulgador de la història». ElPuntAvui.cat, 25-03-2023. [Consulta: 29 març 2023].
* ↑ Bausset, Josep Miquel. «Jesús Mestre i Godes». Vilaweb.cat, 23-11-2014. [Consulta: 29 març 2023].
* ↑ «Jesús Mestre Godes: Fallecimiento» (en castellà). LaVanguardia.com, 27-03-2023. [Consulta: 29 març 2023].
* ↑ «Lliurament de les Medalles d'Honor de Barcelona». Bcn.cat. Arxivat de l'original el 2015-01-21. [Consulta: 29 març 2023].
* ↑ Aragay, Ignasi. «Mor als 98 anys Jesús Mestre i Godes, l’home que va donar nova vida als càtars». Ara.cat, 28-03-2023. [Consulta: 29 març 2023].
* ↑ «Mor l’escriptor sarrianenc Jesús Mestre i Godes». DiariElJardí.cat, 25-03-2023. [Consulta: 29 març 2023].

## Enllaços externs

* Obres de Jesús Mestre i Godes a dialnet
* Jesús Mestre i Godes al web d'Edicions 62.
# Ensign

Ensign és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 203 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ensign tenia 203 habitants, 72 habitatges, i 55 famílies. La densitat de població era de 279,9 habitants/km².
Dels 72 habitatges en un 33,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 69,4% hi vivien parelles casades, en un 4,2% dones solteres, i en un 23,6% no eren unitats familiars. En el 16,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,82 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,22.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,6% tenia menys de 18 anys, un 8,9% entre 18 i 24, un 25,6% entre 25 i 44, un 26,1% de 45 a 60 i un 12,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 48.438 $ i la renda mediana per família de 56.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.071 $ mentre que les dones 17.292 $. La renda per capita de la població era de 35.637 $. Entorn del 5,8% de les famílies i l'11% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ensign». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ensign». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Districte de Saint-Benoît

El districte de Saint-Benoît és una divisió administrativa francesa, situada al departament i regió de l'illa de la Reunió.

## Composició

El districte cobreix 6 comunes (i nou cantons) reagrupats actualment en la Comunitat Intercomunal Reunió Est.

### Cantons

* Cantó de Bras-Panon
* Cantó de La Plaine-des-Palmistes
* Cantó de Saint-André-1
* Cantó de Saint-André-2
* Cantó de Saint-André-3
* Cantó de Saint-Benoît-1
* Cantó de Saint-Benoît-2
* Cantó de Sainte-Rose
* Cantó de Salazie

### Communes

* Bras-Panon
* La Plaine-des-Palmistes
* Saint-André
* Saint-Benoît
* Saint-Rose
* Salazie

## Vegeu també

* Districtes de l'illa de la Reunió
* Comunes de l'illa de la Reunió
* Cantons de l'illa de la Reunió

## Referències

* INSEE: Llista dels cantons del districte de Saint-Benoît