OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Wilhelm Mayer

Wilhelm Mayer (Praga, Txèquia, 10 de juny de 1831 - Graz, Àustria, 22 de gener de 1898) fou un compositor del Romanticisme.
Fou deixeble de H. E. Pietsch, i després continuà la carrera d'advocat, el mateix que el seu pare, però alternà els seus estudis jurídics amb el cultiu de la música. Acabada la seva carrera, exercí diversos càrrecs administratius, i el 1862 es dedicà definitivament a la música. Fou director de la Societat estiriana de música fins al 1870, i es dedicà després exclusivament a la composició i a l'ensenyança musical.
Entre les seves obres hi figuren:
* l'obertura Sardanapal;
* el poema simfònic Helene, Stavisches Liederspiel, per a dos pianos;
* Oestliche Rosen, també per a dos pianos;
* l'òpera Wildfräulein (1876);
* tres simfonies;
* Lieders, etc.
Entre els seus deixebles hi va haver Ferruccio Busoni i Felix Weingartner.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 1305 (ISBN 84-239-4533-2)
# Parc Central del Vallès

El Parc Central del Vallès està situat a cavall dels municipis de Sabadell i Barberà del Vallès. Urbanitzat el 1986, té una superfície d'unes 20 hectàrees.
Dins el parc hi ha la Granja del Pas, avui reconvertida en el Centre de Divulgació Mediambiental (DIMA), un espai que inclou instal·lacions solars, eòliques i de geotèrmia demostratives i diferents laboratoris i aules taller. Des del 2018, al parc hi ha una àrea de jocs infantils, de 1.400 m2, amb quatre espais diferenciats. Del 1986 al 2012 de la gestió se n'encarregava el Consorci del Parc Central del Vallès, format pels ajuntaments dels dos municipis propers.

## Referències

* 1 2 «Parc Central del Vallès». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 13 agost 2020].
* 1 2 «Sabadell y Barberà disuelven el Consorci del Parc Vallès» (en castellà). [Consulta: 13 agost 2020].
* ↑ «Granja del Pas, passatge de la». [Consulta: 14 agost 2020].
* ↑ Redacció, Escrit per. «El Parc Central del Vallès estrenarà divendres la gran àrea de jocs infantils», 27-06-2018. [Consulta: 13 agost 2020].
# Manalapan

Manalapan és una població dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 321 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Manalapan tenia 321 habitants, 167 habitatges, i 107 famílies. La densitat de població era de 275,4 habitants/km².
Dels 167 habitatges en un 9,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,9% hi vivien parelles casades, en un 2,4% dones solteres, i en un 35,9% no eren unitats familiars. En el 30,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 21% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,92 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,33.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 7,8% tenia menys de 18 anys, un 2,2% entre 18 i 24, un 13,4% entre 25 i 44, un 35,8% de 45 a 60 i un 40,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 61 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91 homes.
La renda mediana per habitatge era de 127.819 $ i la renda mediana per família de 117.051 $. Els homes tenien una renda mediana de 0 $ mentre que les dones 36.250 $. La renda per capita de la població era de 143.729 $. Entorn del 3,7% de les famílies i el 5,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Manalapan». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Manalapan». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Walter Porter

Walter Porter (Londres, vers el 1595 - 1659) fou un compositor anglès.
Va poder estudiar amb Monteverdi pels anys 1613/16. Tingué gran influència en la seva època i fou individu de la Capella Reial i després mestre de capella de l'Abadia de Westminster de 1639 a 1644. Les tendències italianes de Porter són evidents en els seus madrigals i Ayres (1632) i els motets de duet de 1657. Introduir el baix continu (encara que això no va tenir èxit en la música l'església Anglès). En algunes de les seves composicions instrumentals s'hi nota la influència de la música profana espanyola.
Publicà dues col·leccions titulades: Madrigales of Ayres...with Toccates, Sinfonies and Ritornellos...after the manner of Consort Musique, aquestes últimes per a llaüt, tiorba i viola (1632), i Motets of 2 voyces (1657).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 620 (ISBN 84-239-4546-4)
# Sebastian Virdung

Sebastian Virdung fou un sacerdot i músic suís-alemany del segle xvi.
Fou sacerdot i organista a Amberg (Baviera). És conegut principalment per la seva important obra vers la història dels instruments:
* Musica getutscht und ausgezogen durch Sebastianum Virdung,
* Priesten vom Amberg, um alles Gesang aus den Noten in die Tabulaturen dieser bennanten dreye Instrumente der Orgeln, der Lauten und der Flöten transferieren zu lernen kürzlich gemacht, (impresa el 1511 i publicada en facsimil el 1882 per Breitkopf & Hartel, de Leipzig.
* Dos lieder, de Virdung es troben inclosos en l'obra de Schöffer, Teutsche Lieder mit 4 Stimmen, publicada el 1513.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 235 (ISBN 84-239-4569-3)
# Sebastià Cabot Anguera

Sebastià Cabot Anguera (Reus, 5 de novembre de 1813 - 13 de febrer de 1886) va ser un arquitecte català.
Nascut a Reus, com explica l'historiador reusenc Andreu de Bofarull, va estudiar arquitectura i va ser membre de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando. Va treballar en diversos projectes a Reus, on a partir de 1843, va planificar millores urbanístiques a la ciutat, com ara la construcció de les voreres dels ravals el 1853, i l'expansió urbanística de la ciutat cap a la zona del convent de Sant Joan. El 1846 va elaborar el pla de l'eixample d'Igualada. Cabot, després dels treballs previs d'estudi de la població, va presentar a l'ajuntament el mes de juny de 1847 el "Plano geométrico de la población". En el plànol va incloure el nucli de la ciutat en aquelles dates, molt reduït encara, i proposava les alineacions d'un nou eixample que arribava al límit nord del terme municipal. El plànol de Cabot donava la directriu per a futures alineacions de carrers per tal que les noves edificacions seguissin unes pautes per a aconseguir un conjunt ben urbanitzat.
El 1870 va ser nomenat arquitecte municipal de Reus, on va fer els plànols del convent i col·legi de la Immaculada Concepció i va dirigir la construcció de l'asil de les Germanetes dels Pobres. Mentrestant, el 1879, va presentar un projecte per a l'eixample dels barris del Temple i Remolins de Tortosa que va ser acceptat per l'ajuntament d'aquella ciutat i va tenir el vist i plau de l'arquitecte provincial el 1880.
A Reus, el 1860 juntament amb Antoni Fusté, Cabot va demanar al govern civil, la concessió d'un tramvia a tracció animal per comunicar Reus amb Salou, amb una línia de pas per Vila-seca. Aquesta petició la va tornar a presentar el 1875, però el govern espanyol no l'aprovà fins al 1881. El projecte no s'arribà a realitzar, ja que l'opció definitiva dels comerciants reusencs va ser un tramvia de vapor, construït per la Companyia Reusenca de Tramvies que s'estalviava el pas per Vila-seca.
Sebastià Cabot va morir el 1886, i va ser substituït com a arquitecte municipal de Reus per Francesc Borràs, que va dimitir el 1892, moment en què va accedir a la plaça Pere Caselles, el qual va acabar i inaugurar les obres de l'asil de les germanetes dels pobres iniciades per Cabot.

## Referències

* ↑ Bofarull, Andreu de. Anales históricos de Reus desde su fundación hasta nuestros días. Reus: Imp. de la V. e Hijo de Pedro Sabater, 1866, p. 288.
* ↑ Busqué i Corbella, Josep «Esculls de l'urbanisme d'Igualada a principis del segle XX». Miscellania Aqualatensia, 7, 1995, pàg. 42.
* ↑ Muro Morales, José Ignacio «Los planos de la plaza y la ciudad de Tortosa». Treballs de la Societat Catalana de Geografia, 77, 6-2014, pàg. 174.
* ↑ "Real orden otorgando á D. S. Cabot la concesión del tranvía desde Reus á Salou, con un ramal á Vilaseca de Solcina" (Gaceta de Madrid núm. 30, de 30/01/1881).
* ↑ Colección legislativa de España: primer semestre de 1881. Tomo CXXVI. Madrid: Imprenta del Ministerio de Gracia y Justicia, 1881, p. 47-49.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 157.
# Sebastián López Serrano

Sebastián López Serrano més conegut com a Chano (Tetuan, 18 d'agost de 1961) és un futbolista retirat. Chano jugava en la posició de migcampista. Va fitxar pel Mallorca el 1983, procedent del Cadiz, i es va mantenir com a titular fins a finals del 1988, que va fitxar pel Malaga. Fou Internacional Sub-21.

## Clubs

| Club | Any |
| Cadis CF | 1978-1979 |
| Cadis CF | 1979-1984 |
| Reial Mallorca | 1984-1988 |
| Málaga Club de Fútbol | 1988-1991 |

## Bibliografia

* Història del RCD Mallorca (1916-2004). Editorial: Documenta Balear. Pàgina 162. Col·leccio: Arbre de Mar núm. 17. Any: 2005. Autors: Miquel Vidal i Jordi Vidal. ISBN 84-96376-16-8

## Enllaços externs

* Chano a www.lfp.es
# Sebastián de Ocampo

Sebastián de Ocampo (Tui, fl. 1460 - Sevilla, 1514) fou un navegant gallec.
Havia estat criat de la reina Isabel I de Castella, i va ser dels primers pobladors de l'illa Hispaniola, anomenada avui Santo Domingo, de la qual era governador Nicolás de Ovando. Aquest ordenà a Ocampo que reconegués la terra de Cuba, cap a la qual partí a finals del 1508 al front de dues embarcacions, amb la gent i els queviures necessaris. Seguint la costa nord de Cuba, recorregué els ports, badies i rius, i s'aturà en el Puerto de Carenas, on avui en dia hi ha L'Havana, lloc on com diu la tradició trobà un brollador de betum que li serví per carenar les naus. Continuant el seu viatge costaner d'exploració, s'aturà en el terme occidental de l'illa, i donant una volta pel sud arribà a la badia de Jagua. Emprà vuit mesos en recórrer tota la costa cubana i retornà a l'illa Hispaniola. El 1512, i amb l'ocasió que retornava del país de Darién, naufragà junt amb 19 mariners, refugiant-se en la badia de Jagua; allà va rebre una canoa d'auxili que l'envià Velázquez, amb el qual s'uní i ambdós recorregueren la província de Santiago. Aquest navegant fou el primer a descobrir que Cuba era una illa i no un continent com havien cregut Cristòfol Colom i els homes de la seva època.

## Referències

* ↑ «Sebastián de Ocampo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 39, pàg. 488 ISBN 84-239-4539-1
# Seixanta

El seixanta és un nombre natural que es pot escriure LX o 60 segons si el sistema de numeració emprat són les xifres romanes o àrabs, respectivament. Segueix el cinquanta-nou i precedeix el seixanta-u. És múltiple de deu. Era la base dels comptes a Babilònia i el sistema sexagesimal encara s'usa per les mesures de temps. L'origen d'aquesta popularitat sembla estar en què és el resultat de multiplicar dotze (mesos) per cinc (els dits de la mà).
Ocurrències del seixanta:
* Una hora té 60 minuts i un minut seixanta segons.
* Nombre d'anys de les noces de diamant.
* «Can Seixanta», coloquialment és un lloc on tothom fa el que vol.
* Els anys 60 aC, 60 i dècada de 1960.
* És el codi telefònic internacional de Malàisia

## Referències

* ↑ Costa, Roger «A què es refereix la dita popular "semblar can seixanta"». Sàpiens [Barcelona], núm. 82, 8-2009, p. 5. ISSN: 1695-2014.
# Semiplotus

Semiplotus és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Semiplotus cirrhosus (Chaudhuri, 1919)
* Semiplotus gangului (Dey, 1975)
* Semiplotus manipurensis (Vishwanath & Kosygin, 2000)
* Semiplotus modestus (Day, 1870)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Chaudhuri, B. L. 1919. Report on a small collection of fish from Putao (Hkamti Long) on the northern frontier of Burma. Rec. Indian Mus. (Calcutta) v. 16 (pt 4): 271-287, Pl. 22.
* ↑ Vishwanath, W. & L. Kosygin 2000. Fishes of the cyprinid genus Semiplotus Bleeker 1859, with description of a new species from Manipur, India. J. Bombay Nat. Hist. Soc. v. 97 (núm. 1): 92-102.
* ↑ Day, F. 1870. On the freshwater fishes of Burmah.--Part II. Proceedings of the Zoological Society of London. 1870 (pt 1): 99-101.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ Catalogue of Life (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia), Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Senglar d'Erimant

En la mitologia grega, el senglar d'Erimant (en grec antic: ὁ Ἐρυμάνθιος κάπρος, llatí: aper Erymanthius) fou una fera que devastava els boscos d'Erimant, a l'Arcàdia. Hèracles va ser l'encarregat de capturar-lo en un dels seus dotze treballs.
Abans de poder arribar a Erimant, passà pel país del centaures on es va retrobar amb Quiró, de qui Hèracles havia après l'art de la medicina. Per celebrar-ho Quiró va treure vi dels centaures, i els centaures, atrets per l'olor del vi, es van posar agressius, van començar a tirar-li pedres. Hèracles va començar a llançar sagetes enverinades amb l'Hidra, i una es va clavar al genoll de Quiró i li causà una ferida letal. Hèracles es va quedar fins que Quiró va morir. Hèracles va arribar a Erimant i amb els seus crits va forçar l'animal a sortir i el va empènyer cap a la neu espessa que cobria el país, i després de lluitar àrduament amb l'animal, el va cansar i aconseguí encadenar-lo i portar-lo a Micenes. El portà viu sobre les seves espatlles, a Euristeu, que, en veure'l, cuità a amagar-se dins una tina.

## Referències

* ↑ Simpson, Michael. Gods and heroes of the Greeks: The library of Apollodorus (en anglès). Univ of Massachusetts Press, 1976, p.94. ISBN 0870232061.
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 196.

## Vegeu també

* Senglar de Calidó

## Enllaços externs

* http://www.greekmountainflora.info/Mt%20Erymanthos%20Jalbum/Mt%20Erymanthos%20Greece.html Arxivat 2008-01-18 a Wayback Machine.
* http://www.theoi.com/Ther/HusErymanthios.html
# El passatger clandestí

El passatger clandestí és un telefilm dramàtic catalanofrancès de 1995 dirigida per Agustí Villaronga. És una adaptació de la novel·la homònima de Georges Simenon i té una durada de 96 minuts. Forma part del Cicle Simenon.
La pel·lícula es va gravar originalment en llengua francesa i es va doblar al castellà i al català. Els actors i actrius de la pel·lícula provenen de diversos països. Pilar Pedraza, l'autora d'Agustí Villaronga, va argumentar que la pel·lícula va ser una "experiència interessant".
Una altra adaptació cinematogràfica del mateix llibre, titulada The Stowaway, es va estrenar el 1958.

## Sinopsi

Diverses persones intenten prendre el control de l'herència d'un magnat del cinema anglès recentment mort. Viatgen a Papeete, a la Polinèsia Francesa, per buscar l'hereu.
El mateix Villaronga va dir que es tractava d'una adaptació molt "lleugera".

## Referències

* ↑ Benavent, Francisco María. Cine español de los 90: Diccionario de películas, directores y temático (Colección Cinereseña, Volumen 50). Mensajero, 2000. p. 449
* ↑ «El passatger clandestí». Goita què fan, ara!. [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ Bentley, Bernard P. E. A Companion to Spanish Cinema (Volume 266 of Colección Támesis: Monografías A Series). Boydell & Brewer, 2008. ISBN 1855661764, 9781855661769. p. 291.
* 1 2 3 Pedraza, Pilar. Agustí Villaronga (Akal Cine, Volumen 11). Ediciones Akal, 1 November 2007. ISBN 8446031663, 9788446031666. p. 103. "A la muerte de un magnate inglés del cine, varias personas se movilizan para hacerse con el control de su herencia, entre ellas un militar retirado, una cantante de cabaret y un vividor sin escrúpulos. Su búsqueda del joven heredero, al que quieren expoliar de diversas maneras, los llevará a Papeete, en Polinesia, un paraíso terrenal infestado de parásitos" and "Se trata de una adaptación de Simenon muy light, según palabras del propio Villaronga[...]" (castellà)
* ↑ Biblos, Volúmenes 16–17. Publicado por la Cámara Argentina del Libro, 1958. p. xxv. "También se prepara una película tomada de la novela de Georges Simenon El pasajero clandestino. Se está exhibiendo un film titulado[...]" (castellà)
# Variacions sobre un tema basc

Variacions sobre un Tema Basc Tríptic del Bon Pastor són, juntament amb les obres per a òrgans més distintives de Jesús Guridi. Les variacions d'un tema basc es remunten al 1948. En aquesta obra, després d'explicar la cançó popular Itsasoan, Guridi la transforma en nou variacions, algunes de les quals són més audibles. En sentir aquesta obra, l'oient sent que el mateix autor està improvisant.
# Serguei Reformatski

Serguei Nikolàievitx Reformatski (en rus Серге́й Никола́евич Реформа́тский), nascut l'1 d'abril de 1860 a Borisoglebskoe, prop d'Ivànovo, i traspassat el 28 de juliol de 1934, fou un químic rus/soviètic.

## Biografia

Reformatsky era fill d'un predicador i estudià a la Universitat de Kazan, amb el químic Aleksandr Mikhàilovitx Zàitsev fins al 1882. Després se n'anà a Alemanya per continuar estudiant amb Viktor Meyer a la Universitat de Heidelberg i amb Wilhelm Ostwald a la Universitat de Leipzig. Finalment obtingué el seu doctorat el 1891. L'any següent fou nomenat professor de la Universitat de Kíiv, on romangué la resta de la seva vida.

## Obra

El 1887 descobrí la reacció de Reformatsky, en la qual un compost orgànic de zinc és el component clau. L'ús del zinc en les reaccions orgàniques era comú en aquell temps, però fou substituït pel magnesi més convenient. Però no era possible que la reacció dels àcids α-clor amb les cetones, ja que el magnesi, base reactius de Grignard, és molt reactiu i condueix a altres productes. Això feu que la reacció de Reformatsky fos una manera més adient per a la condensació d'aldehids 1 o cetones amb α-halo esters 2 en presència de zinc metàl·lic per formar β-hidroxi-esters 3.

## Referències

* ↑ «Sergeius Reformatsky». Berichte der Chemischen Gesellschaft, A, 5, 1935, pàg. 61. DOI: 10.1002/cber.19350680558.
* ↑ Reformatskii, S «Neue Synthese zweiatomiger einbasischer Säuren aus den Ketonen». Chemische Berichte, 20', 1887, p. 1210.
* ↑ Reformatskii, S J. Russ. Phys. Chem. Soc., núm. 22, 1890, pàg. 44.
# Serra de Bosc Mitger

La Serra de Bosc Mitger és una serra i un bosc del mateix nom a cavall dels termes municipals de Castellcir i Monistrol de Calders, a la comarca del Moianès.
Està situat a l'extrem de llevant del terme monistrolenc i en el de ponent de la Vall de Marfà; la major part de la serra pertany a Castellcir, però el seu extrem occidental és en el de Monistrol de Calders. És al nord-est de Rubió, a l'est-sud-est de Pumanyà, al sud-oest de Colljovà i a l'oest-nord-oest de la Closella. Aquesta darrera és la masia més propera.
El seu extrem de ponent coincideix amb l'extrem occidental del Bosc Mitger, al nord-est de les Esqueroses i del Pla del Sant i al nord del Codro Bressol, i el de llevant a prop al nord-oest de la Closella.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Serra de Roca-sitjana

La Serra de Roca-sitjana, o de Roques Sitjanes, és una serra del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
És al sud-est del sector central del terme, on hi ha el poble de Castellcir. És a l'esquerra de la Riera de Castellcir, al sud-est de Ca l'Antoja i al nord-est de l'antiga església parroquial de Sant Andreu de Castellcir. Formen part d'aquesta serra els cims del Gurugú i Roques Sitjanes, i en el seu extrem nord-oriental enllaça a través del Collet de Roques Sitjanes amb la Serra de les Solanes.
En el vessant oriental d'aquesta serra s'estén el Bosc del Bosc.

## Etimologia

Tot i que encara no s'ha trobat exactament la roca que motiva aquest topònim, aquesta serra rep el nom d'una roca que devia tenir als seus peus, o potser excavada en la mateixa roca, una sitja.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Serra de la Papiola

La Serra de la Papiola o La Papiola és una serra situada als municipis d'Albinyana i el Vendrell al Baix Penedès, amb una elevació màxima de 250,4 metres. La paraula papiola és una diminutiu de pòpia, un orònim freqüent que significa turó, derivat del llatí vulgar pupea que significa mamella. Recentment també s'ha donat aquest nom a una urbanització nova. A Albinyana, més a prop del poble hi ha un petit turó, la Papioleta.
| « | Davant meu tinc la suau i femenina serra de la Papiola que és, en realitat, una elegant dama encantada en espera, que algú, amb prou ronyons, la desencanti, complint segons diuen, nocturns rituals previstos. Quan això passi, afegeixen, només una plana separarà Albinyana del Vendrell, cosa realment meravellosa a la vegada que pràctica. | » |
| — Joan Perucho, «Els fantasmes d'Albinyana», 1974 |||

## Referències

* ↑ «serra de la Papiola». Gran Eenciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 26 juliol 2022].
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Bofarull i Terrades, Manuel. Noms de lloc del terme d'Albinyana. Vilafranca del Penedès: Institut d'Estudis Penedesencs, 1992, p. 169 (Corpus de toponímia penedesenca, núm. 1). ISBN 978-84-86933-19-7.
* ↑ Domingo i Francàs, Carles «Les pòpies i els paiols». Llengua Nacional, 64, 3r trimestre 2008, pàg. 23-24.
* ↑ Perucho, Juan. «Els fantasmes d'Albinyana». A: Històries apòcrifes.. 2a ed. 1991. Barcelona,: Edicions 62, 1974. ISBN 84-297-0970-3.