OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Malakichthys levis

Malakichthys levis és una espècie de peix pertanyent a la família dels acropomàtids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 15,9 cm de llargària màxima.
* 3 espines i 8 radis tous a l'aleta anal i 14 radis a la pectoral.
* 49-53 escates a la línia lateral.
* 5-7 fileres d'escates transversals sobre la línia lateral.
* No té cap parell d'espines a la barbeta.

## Hàbitat

És un peix marí, batipelàgic i de clima tropical que viu entre 143 i 256 m de fondària i entre les latituds 11°S-21°S i 116°E-126°E.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic oriental: el nord d'Austràlia (des d'Austràlia Occidental fins al Territori del Nord).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Steindachner, F. & L. Döderlein, 1883. Beiträge zur Kenntniss der Fische Japan's. (I.). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 47 (1. abth.): 211-242, Pls. 1-7.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Yamanoue, Y. & K. Matsuura, 2001. Description of two new acropomatid species of the genus Malakichthys (Teleostei: Perciformes) from Australia. Bull. Mar. Sci. v. 69 (núm. 3): 1139-1147.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* 1 2 Yamanoue, Y. & K. Matsuura, 2001.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Bibliografia

* Yamanoue, Y. i K. Matsuura, 2004. A review of the genus Malakichthys Döderlein (Perciformes: Acropomatidae) with the description of a new species. J. Fish. Biol. 65:511-529.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Malapterurus melanochir

Malapterurus melanochir és una espècie de peix de la família dels malapterúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 98 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 42-45.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* 1 2 BioLib (anglès)
* ↑ Norris, S.M., 2002: A revision of the African electric catfishes, family Malapteruridae (Teleostei, Siluriformes), with erection of a new genus and descriptions of fourteen new species, and an annotated bibliography. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool., 289:155 p.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986: Malapteruridae. p. 102-104. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Howes, G. 1985. The phylogenetic relationships of the electric catfish family Malapteruridae (Teleostei: Siluroidei). J. Nat. Hist., 19: 37-67.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Roberts, T.R., 2000. A review of the African electric catfish family Malapteruridae, with descriptions of new species. Occas. Pap. Ichthyol. 1:1-15.
* Teugels, G.G., 1992. Malapteruridae. p. 496-499. A C. Leveque, D. Paugy, G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28 Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Malapterurus oguensis

Malapterurus oguensis és una espècie de peix de la família dels malapterúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 21,5 cm de llargària total i les femelles 20.
* Nombre de vèrtebres: 38-40.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: des del Camerun fins al Gabon.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986: Malapteruridae. p. 102-104. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Howes, G. 1985. The phylogenetic relationships of the electric catfish family Malapteruridae (Teleostei: Siluroidei). J. Nat. Hist., 19: 37-67.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Norris, S.M., 2002: A revision of the African electric catfishes, family Malapteruridae (Teleostei, Siluriformes), with erection of a new genus and descriptions of fourteen new species, and an annotated bibliography. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool., 289:155 p.
* Roberts, T.R., 2000. A review of the African electric catfish family Malapteruridae, with descriptions of new species. Occas. Pap. Ichthyol. 1:1-15.
* Teugels, G.G., 1992. Malapteruridae. p. 496-499. A C. Leveque, D. Paugy, G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28 Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Malia

Malia (Maliya) fou un estat tributari protegit a l'agència de Kathiawar, prant de Halar, a la presidència de Bombai amb una superfície de 267 km² i una població el 1901 de 9.075 habitants en 17 pobles. El territori era pla i el clima sec. Els ingressos s'estimaven el 1903 en 156.000 rúpies. Era un estat de quarta classe de Kathiawar; el thakur va ser ascendit de cinquena a quarta classe quan se li va encarregar la vigilància del mianes o miyanes, una tribu que feia depredacions a la zona.
Era de la branca sènior de la casa reial de Kutch i parent també de la casa de Morvi; Kanyaji, fundador de la casa de Morvi, va deixar 8 fills dels quals el sisè Modaji va rebre en feu Malia, Khakhrechi i Vadharava a Macchu Kantha i el poble de Vandhya i l'àrea de Bhimadevka de Fulpara-Sikarpur a Vagad); la tribu dels miyanes va ser portada per Modaji des del Sind per poder escapoliur-se de la dependència de Morvi; amb el seu ajut Malia va ocupar diversos pobles a Macchu Kantha (la riba del Macchu) i es va fer independent. Va esdevenir protectorat el 1807.
El tribut pagat era de 136 lliures conjuntament al nawab de Junagarh i al Gaikwar de Baroda. L'exèrcit ver 1880 era de 62 homes. La capital era Malia o Maliya a 23° 04′ N, 70° 46′ E﻿ / ﻿23.067°N,70.767°E﻿ / 23.067; 70.767 a 35 km al nord-oest de Morwi o Morvi amb una població el 1881 de 4.082 habitants.

## Llista de thakurs

* Thakur Sahib KANYAJI RAVAJI, jadeja rajput, fundador de Morvi el 1697, fill de Jam Ravaji Rayadhanji de Kutch,
* Thakur Saheb DEVAJI MODAJI (sisè fill), capital a Vadharva
* Thakur Saheb NATHAJI MODAJIn (germà) de Wandhia, va heretar Malia
* Thakur Saheb VIBHAJI NATHAJI (fill) ?-1802
* Thakur Saheb DOSAJI VIBHAJI (fill) 1802-1810
* Thakur Saheb SATAJI DOSAJI (fill) 1810-?
* Thakur Saheb MULVAJI (fill) ?-1875
* Thakur Saheb MODJI MULVAJI (fill) 1875-1907
* Thakur Saheb RAISINHJI MODJI (fill) 1907-1930
* Thakur Saheb HARISHCHANDRASINHJI GUMANSINHJI (fill) 1930-1939
* Thakur Saheb BHUPENDRASINHJI HARISHCHANDRASINHJI (fill) 1939-1948 (+ després de 1970)

## Òpera

El compositor italià Francesco Paolo Frontini va compondre el 1893 una òpera amb aquest nom.

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
* Genealogia Arxivat 2009-05-23 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1377 (ISBN 84-239-4524-3)
# Mantellina

La mantellina, rajada papallona o vela llatina (Gymnura altavela) és una espècie de peix cartilaginós batoïdeu de l'ordre dels raïformes. Té forma de disc ròmbic i es pot trobar a llocs com la mar Mediterrània i l'oest i l'est de l'oceà Atlàntic.

## Descripció

* Té forma disc ròmbic dues vegades més ample que llarg
* Pot arribar a mesurar 400 cm de llarg.
* Arriba a pesar 60kg.
* Posseeix un musell curt format per un angle obtús (aprox. 135º).
* La boca és relativament petita amb una dentadura de dents petites i punxegudes.
* La seva coa és curta i fina amb una o dues espines serrades a la base.
* El dors és marró obscur o marró cafè, amb taques grisenques o roges.
* La cua presenta barres alternades clares i obscures.

## Reproducció

És ovípar, la gestació dura uns 6 mesos i sol tenir entre 4 i 8 cries.

## Alimentació

Es nodreix de peixos, crustacis i mol·luscs.

## Hàbitat

Habita principalment aigües costaneres no molt fondes (60 m) amb fons suaus, sorrencs o fangosos.

## Distribució geogràfica

Es distribueix per l'oest de l'oceà Atlàntic (els Estats Units, el Brasil i l'Argentina), l'Atlàntic oriental (Portugal, Angola, les Illes Canàries), la Mar Mediterrània i la mar Negra.

## Estat de conservació

Es troba en un estat de conservació molt vulnerable i no acostuma a ésser capturat.

## Bibliografia

* Dulĉić, J., I. Jardas, V. Onofri i J. Bolotin, 2003: The roughtail stingray Dasyatis centroura (Pisces: Dasyatidae) and spiny butterfly ray Gymnura altavela (Pisces: Gymnuridae) from the southern Adriatic. Journal of the Marine Biological Association of the United Kingdom v. 83 (núm. 4): 871-872.
* Stehmann, M. F. W., 1974: Pteroplatea binotata (Lunel, 1879), ein vergessenes juniorsynonym von Gymnura altavela (Linnaeus, 1758) (Pisces, Batoidei, Gymnuridae). Revue Suisse de Zoologie v. 81 (núm. 1): 83-93.
# Manuel Bonet i Muixí

Manuel Bonet i Muixí (Barcelona, 1913 - Roma, 1969) fou un eclesiàstic que feu la seva formació entre Barcelona i Roma. Fou el portaveu a Catalunya de l'esperit del Concili del Vaticà II, en el qual treballà essent membre de diverses comissions conciliars. Actualment, té una plaça dedicada al barri de Sants de Barcelona.
Mort a Roma, la seva despulla fou portada a Barcelona, on les autoritats van forçar el seu enterrament al Cementiri de Sant Andreu. En 1996 va ésser traslladada al monestir de Sant Pere de les Puel·les de Sarrià, on residia en les seves estades a Barcelona.

## Referències

* ↑ Bellavista i Ramon, Manuel «Manuel Bonet i Muixí i l'aportació catalana a la reforma litúrgica conciliar (1962-1969)». Revista catalana de teologia, vol. 27, núm. 1, 2002, pàg. 123-184. ISSN: 0210-5551.
* ↑ «Manuel Bonet i Muixí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Manuel Busquier Sáez

Manuel Busquier Sáez (Alacant, 5 de febrer de 1963) és un militar espanyol.
El 1980 va ingressar a l'Acadèmia General Militar a Saragossa i posteriorment passà a l'Acadèmia d'Artilleria de Segòvia, on el 1985 es va graduar com a tinent. Simultàniament es va llicenciar en ciències físiques. Alhora ha rebut formació tant en l'Exèrcit de Terra com en la NATO
Ha desenvolupat la seva carrera militar als Regiments d'Artilleria Antiaèria (RAAA) núm. 71 i 73, del Centre d'Instrucció Roland i Mistral com a capità, del Grup ASPIDE del RAAA núm. 73 com a Tinent Coronel i, ja de Coronel, del RAAA núm.71. Entre el 2000 i el 2001 va exercit com a analista d’operacions i plans del quarter general multinacional de la KFOR. Posteriorment va ser destinat com a comandant a Iraq, on va parcipar a la batalla de Najaf el 4 d'abril de 2004. Després va ser destinat la Caserna General Suprema de les Potències Aliades a Europa a Bèlgica, on va ser nomenat oficial de projecte del manteniment del Manual de Sistema de Gestió de Crisi de l'OTAN.
El maig de 2016 fou ascendit a general de brigada i nomenat Cap de l'Estat Major de la Força Logística Operativa a la Corunya. El 2018 fou nomenat subdirector de la Gestió de Personal de la Direcció del Comandament de Personal de l'Exèrcit de Terra i el 2019 fou ascendit a general de divisió i nomenat director de personal.
El 27 de gener de 2022 fou ascendit a tinent general i nomenat Inspector General de l'Exèrcit de Terra amb seu a Barcelona, en substitució de Fernando Aznar Ladrón de Guevara.

## Referències

* ↑ "¡Nos están atacando desde el exterior!", El País, 5 abril de 2004
* ↑ De la batalla de Nayaf a teniente general en Barcelona, El confidencial Digital, 21 de juny de 2022
* ↑ La verdadera batalla del 4 de abril, El Mundo, 2 d'abril de 2017
* ↑ Un militar amb experiència a Kosovo, representant de l’exèrcit espanyol a Catalunya, El Món, 5 de febrer de 2022
* ↑ El palacio de capitanía, El Correo Gallego, 15 de maig de 2016
* ↑ El Teniente General Manuel Busquier Saez toma posesión como Inspector General del Ejército, Ministeri de Defensa, 4 de febrer de 2022
# Manuel Darias

Manuel Enrique Darias Darias (Santa Cruz de Tenerife, 1942) és un crític de còmics espanyol, guardonat amb el premi a la divulgació del Saló del Còmic de Barcelona de l'any 2008.

## Biografia

Des de la seva infància, va ser un lector apassionat dels quaderns d'aventures de la seva època.
De professió aparellador, va cofundar el fanzine Epsilon Eridani el 1969 i va col·laborar amb la revista Bang!.
El gener de 1973 va començar a escriure una pàgina informativa sobre còmic en els diaris La Tarde i a partir de 1976 en Diario de Avisos. Des d'aquest últim diari, concedeix anualment uns premis que gaudeixen de gran predicament en el món nacional.
El 1981 va dirigir el documental Carlos Giménez, un mestre del còmic espanyol. Un any després, va presentar el programa El sonido del cómic per a Radio Nacional de España a Canàries, juntament amb José H. Chela.
En els anys 90, va ser vocal del Patronat de Cultura de l'Ajuntament de Santa Cruz de Tenerife, des del qual va posar en marxa les tres primeres edicions del Salón del Cómic de Tenerife (1993, 1994 i 1995).
El 2008 va aconseguir el Premi a la Divulgació del còmic al Saló del Còmic de Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 S. BERMEJO, María José. Entrevista a Manuel Darias, Imagorama.
* ↑ CUADRADO (2000), p. 342.
* ↑ CUADRADO (2000), p. 111.
* ↑ CUADRADO, Jesús en "Diccionario viñetero II: Crítica, critiquizar, críticos, ticos, criticones, tocones" de la sèrie Documentario núm. 2 para la publicación Urich (2ª época), vol. II, núm. 1, Madrid, 1993.
* ↑ L.J. (01/04/2008). El periodismo pierde la voz irónica y amplia de Chela, La Opinión de Tenerife.
* ↑ EFE (18/04/2008). Pasqual Ferry, Gran Premio del Salón del Cómic de Barcelona por su trayectoria profesional, El País.

## Bibliografia

* CUADRADO, Jesús (2000). Atlas español de la cultura popular: De la historieta y su uso 1873-2000, Madrid: Ediciones Sinsentido/Fundación Germán Sánchez Ruipérez. 2 v. ISBN 84-89384-23-1.
# Manuel Gómez García

Manuel Gómez García (Madrid, 1951) és un dramaturg, assagista, sociòleg i guionista de televisió espanyol, especialitzat en cultura teatral.
Llicenciat en periodisme amb una tesi sobre La crítica teatral en la prensa española, a més d'haver cursat "Arts aplicades i Ciències polítiques" i diplomar-se en sociologia pel CSIC. El 1969 va guanyar el "premi Beethoven" a Alemanya.
Membre fundador de l'Associació d'Autors de Teatre i de la junta directiva del Club internacional de Premsa. És fill del crític i adaptador Elías Gómez Picazo.

## Obres

Autor del Diccionario AKAL de teatro (1997), i d'assaigs com La cultura y los pueblos de España (1980) i El teatro de autor en España, 1901-2000 (1996). Es va iniciar com a dramaturg durant la Transició, havent estrenat més d'una dotzena d'obres originals, entre elles: Once apenas psicoanálisis o la tierra de los conejos (1972), La buhardilla y el círculo Mandrágora por ojos, amor como estilema (1976). També ha estat guionista de diverses sèries de televisió i creador, juntament amb Chatono Contreras, el 1995 de la degana i errant tertúlia madrilenya "Lunes de teatro".

## Referències

* ↑ Huerta, Javier; Peral, Emilio; Urzaiz, Héctor. Teatro español de la A a la Z. Madrid: Espasa-Calpe, 2005. ISBN 9788467019698.
* ↑ Huerta, Peral, Urzaiz, 2005, p. 326.
* ↑ Gómez García, Manuel. Diccionario Akal de Teatro. Ediciones Akal, 1998. ISBN 9788446008279.
* ↑ «"Escritura teatral: de las vanguardias al futuro", article de Manuel Gómez García a la revista Monteagudo Nº 6 (2001), [[Universitat de Múrcia]]». Arxivat de l'original el 2020-07-18. [Consulta: 18 juliol 2020].
* ↑ Ressenya de Blanca López Baltés sobre el Diccionario Akal de Teatro a "Historia y comunicación social" 1998; núm. 3 (pàg. 483-506.)
* ↑ Manuel Pérez Jiménez: El teatro de la transición política (1975-1982): recepción, crítica y edición (1998); ed. Reichenberger; pàgs 172-3; ISBN 9783931887223
* ↑ Historia de la tertúlia "Lunes de teatro"
# Manuel J. Borja-Villel

Manuel J. Borja-Villel (Borriana, Plana Baixa, 1957) és un historiador de l'art valencià. Llicenciat en història de l'art i doctor en filosofia, és assessor del Departament de Cultura de la Generalitat catalana, i antic director (2008-2023) del Museu Reina Sofia de Madrid.

## Biografia

Va estudiar història de l'art a la Universitat de València, on va fer amistat amb Vicent Todolí, que seria director de la Tate Modern entre 2003 i 2010. El 1980, un cop llicenciat, continua els seus estudis a la Universitat Yale. Més endavant va demanar una beca Fulbright i va completar els seus estudis a Nova York, on va estar en contacte amb la Hispanic Society of America.
Va iniciar-se com a director en la Fundació Tàpies de Barcelona, on va romandre entre 1990 i 1998. El mateix 1998 fou nomenat director del MACBA, en aquell moment en crisi, on va internacionalitzar el museu. Al Macba va organitzar exposicions d'artistes contemporanis com William Kentridge, Perejaume, Gerhard Richter, Luis Gordillo, Vito Acconci, Günter Brus o David Goldblatt.
És membre des de 2001, del Comité Internacional per Museus i Col·leccions d'Art Modern (CIMAM) i n'ha sigut el tresorer entre 2004 i 2007 i president des de 2007. També és representant del Patronat de la Fundació Gala-Salvador Dalí, juntament amb Vicent Todolí i María Ángeles Albert de León.
A finals del 2008 va ser nomenat director del Museu Reina Sofia de Madrid (MNCARS). També ha dirigit la 52a edició de la Biennal de Venècia i del Comitè Internacional per Museus i Col·leccions d'Art Modern (Cimam). El 2009 fou membre del jurat de l'edició de la Biennal de Venècia on Catalunya va participar amb un pavelló propi. Una de les seues principals aportacions al MNCARS va ser la reordenació de l'obra exposada, modificant el criteri de presentació d'obres, i defensant la relació local-món dels centres d'art.
Des de 2010 també és membre de l'Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències.
Ha estat proposat com a co-comissari de l'edició 16 de la Documenta de Kassel, juntament amb Vasıf Kortun.

## Referències

* 1 2 «elperiodicomediterraneo.com El burrianense Manuel Borja, en la Fundación Gala-Dalí». Arxivat de l'original el 2010-01-16. [Consulta: 10 novembre 2009].
* ↑ «Borja-Villel, un virrei per als museus catalans». [Consulta: 13 novembre 2023].
* ↑ Manuel Borja-Villel, nuevo director del Museo Reina Sofía. El País, 22 de desembre de 2007(castellà)
* ↑ «Entrevista a Borja-Villel a Ebarcelona». Arxivat de l'original el 2007-10-13. [Consulta: 10 maig 2009].
* ↑ Planas Camps, Ricard «Entrevista a Manuel Broja-Villel». Bonart [Girona], núm. 115, 5-2009, p.52-53. ISSN: 1885-4389.
* ↑ El País. 5 de juny de 2009. Cataluña, Múrcia y otros enviados.(castellà)
* ↑ Rusiñol, Joan; Miquel Codolar «La cultura de Madrid, en mans catalanes». Diari Ara, 16-01-2011, pàg. 50 [Consulta: 17 febrer 2011].
* ↑ «Borja-Villel, membre de l'Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències». Bonart [Girona], núm. 128, 6-2010, p. 52. ISSN: 1885-4389.
* ↑ «Proposal for Documenta 16» (en anglès). e-flux, 01-12-2023. [Consulta: 11 gener 2024].
# Manuel Muns i Ferreres

Manuel Muns i Ferreres (Barcelona, 1903 - 1995) va ser un pessebrista català.
Fou fill del també artista pessebrista Vicenç Muns i Jareño (Barcelona, 1880-1970), tot i que aquest darrer s'inicià en l'activitat ja de gran, seguint els passos del seu fill. En Manuel s'inicià en l'ofici de figurinista a l'Escola de Belles Arts de Barcelona, i amplià la formació fent d'aprenent de Martí Castells i Martí, des del 1917 fins al 1926. Després d'un temps d'elaborar figures pròpies, que venia amb la signatura paterna, el 1937 s'establí per compte propi al carrer Vallespir de Barcelona. Per bé que modelà figures populars catalanes, les seves creacions seguien majoritàriament l'estil hebraic, continuant la tendència de l'escultor i pessebrista Domènec Talarn i Ribot. Obres seves es poden veure en diversos museus de Catalunya, com al d'Arenys de Mar, Sitges, i en diverses col·leccions particulars.
Tingué una forta vinculació amb Sitges, població on es conserva bona part de la seva obra en col·leccions particulars, per a la qual feu una estela de pedra amb medalló per a una escultura de Juan Gallego Sáez (Baeza, 1934 - Sitges, 1993), un plafó de bronze per al monument al pintor Emili Grau i Sala, i els medallons d'un monòlit a G.K.Chesterton i el d'un altre en bronze representant Mariona Rebull per un monument dedicat a Ignasi Agustí, ambdós del 1976. Seva és també la col·lecció de tabernacles en miniatura dels Misteris de Pasqua conservats a l'Ermita del Vinyet. Des de fa alguns anys i fins al present (2020), l'ajuntament de Sitges exposa per Nadal un pessebre amb figures de grans dimensions obra de Manuel Muns.
El succeí en el taller el seu fill adoptiu Andreu Muns i Fernàndez (Vélez Rubio, 1939 - Barcelona, 26 de març del 2004), que estudià a l'Escola de Llotja de Barcelona, i es dedicà preferentment a la temàtica popular catalana. En morir, s'estroncà la dinastia de pessebristes Muns

## Referències

* ↑ Marzal Ortiz, Miquel «Manuel Muns Ferreres (1903-1995)». Butlletí del Grup Pessebrista de Sitges, núm. 7, Nadal 2009, pàg. 6.
* ↑ «Pessebre de 13 figures del Museu d'Arens de Mar». [Consulta: 11 abril 2020].
* ↑ Marzal i Ortiz, Miquel. «Peça del Mes dels Museus de Sitges, desembre 2017». [Consulta: 11 abril 2020].
* ↑ Federació Catalana de Pessebristes. «Exposició Figures de pessebre, grans mestres catalans». [Consulta: 11 abril 2020].

## Enllaços externs

* Fotografies i notes històriques (castellà)