OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enric de Rafael Verhulst

Enric de Rafael Verhulst (Barcelona, 10 de novembre de 1885 - Madrid, 25 de maig de 1955) fou un religiós i químic català, membre de la Companyia de Jesús i acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

El 1905 es doctorà en Ciències Exactes per la Universitat de Barcelona amb Premi Extraordinari amb la tesi la solución y discusión del problema de Malfatti y sus análogos. Va treballar com a professor de geometria de la Facultat de Ciències de la Universitat de Barcelona fins que el 30 de novembre de 1908 va ingressar en el noviciat de Gandia de la Companyia de Jesús. Després estudià filosofia i teologia a Tortosa i a Sarrià.
El 1921 fou professor de Càlcul i Física Matemàtica de l'Institut Catòlic d'Arts i Indústries (ICAI), del que va ser Director dels Estudis Electromecànics. Després marxà a l'Índia, on fou professor de matemàtiques i astronomia i Cap de l'Observatori Astronòmic del St. Xaviers's College de Bombai. El 1932 fou destinat a Lieja i el 1937 a Valladolid.
El 1938 fou nomenat cap de la Secció Magnètica de l'Observatori de l'Ebre, del que en serà director. El 1941 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, en serà secretari de la secció de Físiques i Químiques. També fou vocal del Ple del Consell Superior d'Investigacions Científiques i membre dels Patronats Alfonso X el Sabio i Juan de la Cierva. Membre de la Societé Scientifique de Brussel·les.

## Referències

* ↑ Ha muerto el padre Enrique de Rafael Verhulst, ABC, 26 de maig de 1955
* ↑ Alejandaro Barcenilla. La Universidad Pontificia Comillas: cien años de historia. Madrid: Universidad Pontificia Comillas, 1993, p.232-234.
* ↑ Biografia Arxivat 2016-06-24 a Wayback Machine. al web de la RAC
# Dionís Renart i Garcia

Dionís Renart i Garcia (Barcelona, 23 de març de 1878 - ídem, 12 de febrer de 1946) fou un escultor i astrònom català.

## Biografia

Va néixer al carrer de la Palma de Sant Just de Barcelona, fill de Dionís Renart, natural de Tarragona, i d'Àngela Garcia, natural de Barcelona. i germà de Joaquim Renart i Garcia.
Format a l'Escola de la Llotja, treballà al taller de Josep Llimona. Participà en les exposicions de Belles Arts de Barcelona (Eva, 1911; La Raça, 1918)i Madrid (Al·legoria i Retrats, 1912).
Autor del grup Les Tres Maries de La Resurrecció de Jesús, al Primer Misteri de Glòria del Rosari Monumental de Montserrat, en el que treballà amb Antoni Gaudí i Josep Llimona. Treballà en obres d'art aplicat fent models de ceràmica, gerros, medalles i joies, seguint l'estil Art Nouveau. Fou escultor anatòmic de la Facultat de Medicina de Barcelona.
És l'autor de l'estàtua de Fra Cristóbal de Torres (1909), que presideix el claustre de la Universitat del Rosario, a Bogotà.
Sobresurt així mateix com a autor d'imatgeria religiosa. I com a col·laborador assidu del negoci familiar Renart i Cia.
Com a astrònom fou president de la secció lunar de la Societat Astronòmica de Barcelona, organitzador de l'Exposició d'Estudis Lunars de 1912 i autor d'un mapa en projecció estereogràfica de relleus lunars. Un recinte lunar porta el seu nom.

## Referències

* 1 2 Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1878, número de registre 1619.
* ↑ «Dionisio Renart García» (en castellà). Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 19 febrer 2020].
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 176. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* ↑ 1948-, Montmany, Antònia. Coso, Teresa. López, Cristina López Pérez Fontbona, Francesc. Repertori de catàlegs d'exposicions col·lectives d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Institut d'Estudis Catalans, 2002. ISBN 84-7283-661-4.
# Antoni Roca i Rosell

Antoni Roca i Rosell (Barcelona, 1951) és professor d'història de la ciència i de la tècnica a la Universitat Politècnica de Catalunya i membre del Centre de Recerca per a la Història de la Tècnica (ETSEIB). Des de 2005 és el coordinador de la Càtedra UNESCO de Tècnica i Cultura de la mateixa Universitat. Des del 1993 fins al 2009 va ser president de la Societat Catalana d'Història de la Ciència i de la Tècnica, filial de l'Institut d'Estudis Catalans.
S'interessa en el procés de difusió i d'assimilació de les idees científiques, principalment la física, i de l'enginyeria i les tecnologies a Catalunya i a Espanya, en el context de l'anomenada civilització europea, temàtiques sobre les quals ha publicat un centenar d'articles i capítols de llibre així com una quinzena de llibres com a autor o coordinador.

## Referències

* 1 2 «Exposició al Museu de l'Empordà». Web. Museu de l'Empordà. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2013. [Consulta: 4 juny 2013].
# David Roas Deus

David Roas Deus (Barcelona, 14 de juliol de 1965) és escriptor i professor de Teoria de la Literatura i Literatura Comparada a la Universitat Autònoma de Barcelona, on dirigeix el Grupo de Estudios sobre lo Fantástico (GEF).
És autor dels llibres de contes i microrelats Los dichos de un necio (1996), Horrores cotidianos (2007), Distorsiones (2010, guanyador del VIII Premi Setenil al millor llibre de contes publicats a Espanya), i Intuiciones y delirios (2012); i de la novel·la La estrategia del koala (2013). Especialista en literatura fantàstica, ha publicat, entre d'altres, els assajos La sombra del cuervo. Edgar Allan Poe y la literatura fantástica española del siglo XIX (2011) i Tras los límites de lo real. Una defi nición de lo fantástico (2011; IV Premio Málaga de Ensayo).

## Referències

* ↑ «David Roas: “El fantàstic proposa un conflicte entre l'impossible i el real”». Núvol.
* ↑ «David Roas: “La memoria es una construcción en la que lo real y lo inventado acaban fundiéndose” | PliegoSuelto». [Consulta: 9 desembre 2017].
* ↑ Universitat Autònoma de Barcelona. Arxivat 2018-05-11 a Wayback Machine.«Ficha David Roas». Consultat el 10/05/2018.
* ↑ Festival MOT, Ajuntament de Girona i Ajuntament d'Olot, Catalunya, 2014
# Carmen Rodríguez Pedret

Carmen Rodríguez Pedret (Barcelona, 1964) és una historiadora de l'art, investigadora i professora associada del Departament de Composició Arquitectònica de l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona (UPC) i, des del 1999, professora del Màster Disseny i Producció d'espais (UPC School-CCCB). Els seus àmbits de recerca se centren en l'arquitectura dels segles XIX-XX, la història dels museus i espais expositius i l'estudi de la cultura urbana i domèstica en els mitjans de difusió massiva. És coautora de publicacions com Grup R (Gustavo Gili, 1994); Escola d'Arquitectura de Barcelona. Documents i Arxiu (UIA-UPC, 1996); Les vivendes del Congrés Eucarístic de Barcelona: 1952-1962 (Iniciativa Digital Politècnica, 2011); El teixit residencial en la formació de la metròpolis moderna: el cas de Barcelona. 1840-1936 (3 vols: Iniciativa Digital Politècnica, 2013-2015); i Topología del espacio urbano: palabras, imágenes y experiencias que definen la ciudad (Abada, 2014). Comissària de l'exposició Grup R. Una revisió de la modernitat (CCCB, 1997) i documentalista de les mostres J. Puig i Cadafalch. L'arquitectura entre la casa i la ciutat (Fundació La Caixa, 1989-1990) i Univers Gaudí (CCCB, 2002). És membre del grup de recerca consolidat Arquitectura, ciutat i cultura. Una perspectiva antropològica de l'espai habitat i construït (SGR-AGAUR), dirigit per la Dra. Marta Llorente (UPC).

## Referències

* ↑ «Carmen Rodríguez Pedret». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].
# Joan Roig i Gironella

Joan Roig i Gironella (Barcelona, 15 d'abril de 1912-10 d'abril de 1982) fou un jesuïta i filòsof català. Va ser professor de la Facultats de Teologia i Filosofia Sant Francesc de Borja a Sant Cugat del Vallès. També fou director de la Fundació Balmesiana.

## Biografia

Es va formar amb els jesuïtes a la Facultat de Teologia i Filosofia del Col·legi Sant Ignasi - Sarrià. Va incorporar-se a la Companyia de Jesús el 1927. Va completar els seus estudis al Col·legi de Vals-prés-le Puy (França), sota el mestratge d'Auguste Etcheverry, on es va doctorar en filosofia el 1942 amb un treball sobre Maurice Blondel. Posteriorment, el 1942 va començar a impartir l'assignatura de metafísica als jesuïtes de Sant Ignasi a Barcelona i a partir del 1949 a Sant Cugat del Vallès, fins al 1967. El 1969 va començar a impartir classes sobre sistemes filosòfics.
Més enllà de la docència, va continuar la tasca d'Ignasi Casanovas primer com a mà dreta i després com a director de la Fundació Balmesiana. Allà va crear l'Instituto Filosófico, va dirigir la revista Pensamiento i el 1952 va fundar Espíritu. Era un defensor de la filosofia tomista, seguint la branca de Suárez, tot defensant el realisme cristià. Va ser molt crític amb el cartesianisme i amb l'obra d'Immanuel Kant. També va escriure en contra de Nietzsche, Ortega y Gasset, Leibniz, Hegel, Heidegger i Unamuno, entre d'altres, tot defensant la perennis philosophia, des d'un punt de vista cristià. Fou membre de la Societat Espanyola de Filosofia i d'altres associacions de caràcter internacional.

## Obres destacades

* Filosofia blondeliana, Barcelona, 1944.
* Filosofia y vida, Barcelona, 1946.
* La filosofía de la acción, Madrid, 1943.
* Filosofía y razón, Madrid, 1949.
* Investigaciones metafísicas, Barcelona, 1949.
* Perfiles, Barcelona, 1950.
* Dios llama a tu alma, Barcelona, 1961.
* Amor, Barcelona, 1967.
* Balmes filósofo, Barcelona, 1969.

## Referències

* 1 2 3 «In Memoriam». Fundació S.Peiró. [Consulta: 17 abril 2017].
* 1 2 3 Guy, Alain. Historia de la filosofía española (en castellà). Anthropos Editorial, 1985. ISBN 9788485887873.
* 1 2 Aproximación a Cataluña (en castellà). Univ. Autònoma de Barcelona, 1985. ISBN 9788474881325.
* ↑ Qüestions de filosofia: Camus, Sartre, Ortega, D'Ors, Torres, Descartes, Llull. Editorial Franciscana Franciscàlia, 1964.
* ↑ Philosophie (en francès). Université de Toulouse-Le Mirail, 1986.
* ↑ Artal, Francesc. Diccionari de les ciencies de la societat als Països Catalans: (segles XVIII-XX) : ictineu. Ediciones 62, 1979. ISBN 9788429715378.
# Joan Sabater i Tobella

Joan Sabater i Tobella (Barcelona, 1934) és un farmacèutic català.
El 1959 es llicencià en Farmàcia per la Universitat de Barcelona i treballà a diversos hospitals de Ginebra (1961), París (1963), Boston i Montreal (1969) i Lió (1973). De 1960 a 1965 fou becari de l'Institut Jaume Ferrán de Microbiologia del CSIC. De 1963 a 1972 fou analista de la Clínica Pediàtrica Teknon de Barcelona. De 1968 a 1976 fou professor numerari de bioquímica de la Facultat de Medicina de la Universitat Autònoma de Barcelona i de 1970 a 1985 director de l'Institut de Bioquímica Clínica.
El 1960 va fundar a Barcelona amb la seva esposa Margarida Sales un laboratori d'anàlisi clínica, el Laboratori Sabater-Tobella, que el 1972 creà una divisió d'anàlisi per a la indústria farmacèutica. Fou el primer a fer determinacions analítiques per micromètodes, entre ells l'equilibri àcid-base i electròlits. El 1973 entrà a formar part de l'Institut Dexeus, on treballà en tècniques de fertilització assistida i el 1984 fundà l'Institut d'Estudis Sabater Tobella (IEST). Fundador amb la seva filla Anna de l'empresa especialitzada en genómica Eugenomic (2008).
Ha estat president de la Reial Acadèmia de Farmàcia de Catalunya de 1980 a 1990, i és membre, entre d'altres, de la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya des de 1983 i de la Societat Catalana de Biologia. El 2009 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Obres

* Buenas Prácticas de Laboratorio (1988)
* Aplicaciones de la Biotecnología en el Diagnóstico Clínico (2009)
* Medicina personalizada posgenómica (2010)

## Enllaços externs

* Currículum Arxivat 2009-06-04 a Wayback Machine.
* Entrevista al dr. Sabater Tobella Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine.
# Joaquim Sales i Cabré

Joaquim Sales i Cabré (Barcelona, 1946) és un químic català, catedràtic emèrit de Química Inorgànica de la Universitat de Barcelona.

## Trajectòria

Estudià Química a la Universitat de Barcelona, on es llicencià en 1968, i posteriorment el 1973 es doctorà. Des del 1986 és catedràtic en química inorgànica a la Universitat de Barcelona i director del Departament de Química inorgànica des de l'any 1984 al 1989, i des del 2001 al 2004. A la UB va iniciar la recerca sobre compostos organometàl·lics d'elements de transició, que posteriorment s'amplià als seus usos com a catalitzadors. A partir del 1995 es va interessar per l'estudi de les relacions quantitatives estructura-propietat (QSPR). Ha estat president de la Societat Catalana de Ciències Físiques, Químiques i Matemàtiques entre els anys 1985 i 1986.

## Reconeixements

* Premi Antoni de Martí i Franquès de Ciències Químiques, atorgat pel IEC (1984)

## Publicacions

En l'àmbit de la història de la química ha publicat els llibres:
* Introducció a la nomenclatura química (inorgánica y orgánica) (1984)
* Composts organometàl·lics d'elements de transició amb grups policlorofenil: influència dels efectes estèrics i electrònics en llur estabilitat (1992)
* L'electronegativitat: Pauling i molts d'altres (1996)
* Sobre una nova sèrie de compostos orgànics que contenen metalls d'Edward Frankland (2010)
* La química a la Universitat de Barcelona (2011)
És coautor dels articles:
* «On books and chemical elements» (2008)
* «Els elements i el sistema periòdic» (2010)

## Referències

* 1 2 3 «Joaquim Sales i Cabré (Barcelona, 1946)». A: IEC 1907-2017. Directori de les societats filials: (1907-2007). Institut d'Estudis Catalans, 2009, p. 599. ISBN 978-84-92583-11-9 [Consulta: 2 desembre 2018].
* ↑ «Darrera lliçó del catedràtic de Química Inorgànica Joaquim Sales». Notícies. Universitat de Barcelona, 22-06-2016. [Consulta: 2 desembre 2018].
* ↑ «Joaquim Sales i Cabré». Dialnet. [Consulta: 2 desembre 2018].
# Joan Sardà i Dexeus

Joan Sardà i Dexeus (Barcelona, 1910 - Barcelona, 23 de desembre de 1995) fou un economista català.

## Biografia

Va néixer el 1910 a la ciutat de Barcelona. Va estudiar economia a la Universitat de Barcelona i amplià estudis a la London School of Economics i a la Universitat de Múnic. Posteriorment es dedicà a la docència acadèmica a les Universitats de Barcelona, Universitat de Santiago de Compostel·la, Universitat de Caracas i Universitat de Veneçuela.
Sardà va morir a Barcelona el 23 de desembre del 1995 a l'edat de 85 anys a causa d'un emfisema pulmonar.

## Família

Joan Sardà és fill de Joan Sardà i Làdico, advocat i escriptor, i de Dolors Dexeus i Font.
És net de Joan Sardà i Lloret i nebot de Francesc Sardà i de Santiago Dexeus i Font. Alhora, és cosí germà de Santiago Dexeus i Trias de Bes, de Josep Maria Dexeus i de Josep Maria Carreras i Dexeus.

## Activitat econòmica

L'any 1929 va iniciar les seves col·laboracions sobre economia al diari L'Opinió per entrar a forma part després de la redacció de la revista Economia i Finances. Durant la Guerra Civil espanyola va ser un dels experts col·laboradors de la Comissaria de Banca, Borsa i Estalvi de la Generalitat de Catalunya. Va ser vicesecretari de l'Associació de Banquers de Barcelona- Asociación de Bancos del Nordeste de España i va col·laborar amb la publicació Espanya Bancària.
Fou assessor del Banc Central de Veneçuela, director del servei d'estudis del Banc d'Espanya i conseller d'economia de l'Estat. És considerat com el principal inspirador del Pla Nacional d'Estabilització Econòmica promogut l'any 1959 pel govern de Luis Carrero Blanco. Fou el director de la revista econòmica España Económica, i des d'aquesta posició exercí una forta influència en els economistes espanyols de mitjan segle xx.
L'any 1979 el Col·legi d'Economistes de Catalunya el va distingir com a col·legiat d'honor. L'any 1982 li fou concedida la Creu de Sant Jordi, el 1988 la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya, el 1993 la medalla al mèrit científic de l'Ajuntament de Barcelona, i el 1994 el Premi Rei Jaume I d'economia. L'any 1995 fou investit Acadèmic numerari de la Real Academia de Ciencias Económicas y Financieras.

## Selecció d'obres publicades

* 1933: Los problemas de la banca catalana
* 1948: La política monetaria y las fluctuaciones de la economía española en el siglo XIX
* 1969: La crisis monetaria internacional

## Referències

* ↑ «Mor Joan Sardà i Dexeus». www.anuaris.cat. [Consulta: 5 març 2008].
* ↑ «Hemeroteca de la Vanguardia 13 d'abril de 1977.esquela mare». La Vanguardia, 13-04-1977. [Consulta: 20 març 2019].
* ↑ Diari La Vanguardia : "Una vida dedicada a la economía"
# Fèlix Serratosa i Palet

Fèlix Serratosa i Palet (Barcelona, 26 de gener de 1925 — 11 de gener de 1995) fou un químic català.
És el germà de l'urbanistat i enginyer Albert Serratosa. Deixeble de Josep Pascual i Vila, el 1949 es llicencià en química orgànica a la Universitat de Barcelona, on es doctorà el 1953. De 1955 a 1957 treballà al Massachusetts Institute of Technology (MIT). Posteriorment treballà com a professor d'investigació al Consell Superior d'Investigacions Científiques i el 1977 fou nomenat professor a la Universitat de Barcelona. Ha donat molts cursos i conferències a universitats d'arreu del món
El 1991 va rebre el premi de la Fundació Catalana per a la Recerca. El 1993 fou nomenat membre de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona i li fou atorgat el Premi Narcís Monturiol al mèrit científic de la Generalitat de Catalunya pel seu treball en el camp de la metodologia de la síntesi orgànica. Ha estat impulsor del programa Chaos per a la síntesi orgànica assistida per ordinador. També ha col·laborat en nombroses revistes humanístiques.

## Obres

* Kymós (1969) on reflecteix les seves idees cientificofilosòfiques.
* Síntesi i biosíntesi de molècules dissonants: inversió de reactivitat (1977)
* Algunas reflexiones acerca del arte la ciencia y los tres mundos de Karl Popper (1984)
* Organic Chemistry in Action: The Design of Organic Synthesis (1990)
* «La Síntesi orgànica i el concepte de substància pura amb algunes breus incursions al món de la política i la religió» (pdf). Butll. Soc. Cat. Cien., XIV, 1, 1991, pàg. 33-46.

## Referències

* 1 2 «Fèlix Serratosa i Palet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Bonnín, Pere. Fèlix Serratosa : químic, humanista i mestre de generacions d'universitaris, els seus treballs de síntesi orgànica han estat reconeguts internacionalment.. Barcelona: Fundació Catalana per a la Recerca, 1995, p. 175. ISBN 84-605-2217-2.
* Messeguer i Peypoch, Àngel «En el Vintè aniversari de la Conferència Fèlix Serratosa». Revista de la Societat Catalana de Química, núm. 14, 2015, pàg. 55-65.
# Ferran Termes Anglès

Ferran Termes Anglès (Barcelona, 1925 - 2013) fou un espeleòleg, karateka i dirigent esportiu.
Membre fundador del Grup d'Exploracions Subterrànies (GES) del Club Muntanyenc Barcelonès (1948), que presidí (1953-57). Participà en l'exploració de La Cueva del Agua, a Granada (1950), llavors la més fonda de la península, en diverses coves de les Illes Balears i la Pedra de Sant Martí (1953), dirigida per l'espeleòleg occità Norbert Casteret. En aquesta expedició s'assolí la sala de la Verna, de 726 m, considerat l'avenc més profund del món. Fou el primer president del Comitè Regional d'Exploracions Subterrànies (1962-64) i, des d'aquest càrrec, creà l'Escola Catalana d'Espeleologia (1963). A la revista Speleon publicà els primers catàlegs de cavernes de Sant Llorenç del Munt i Serra de l'Obac (1951), i del massís de Garraf i Montserrat (1952). Juntamentamb Oscar Andrés, és l'autor de Manual de exploraciones subterráneas (1960), primera obra de tècniques espeleològiques publicada a l'Estat. 1962 va entrar com a secretari a la Federació Catalana de Judo i es va convertir en un dels introductors del karate, que també va practicar, i va aconseguir que a partir de 1968 tingués un comitè propi en aquesta federació. El 1971 es va treure el cinturó negre i el 1979, quan el karate va aconseguir una federació pròpia, es va convertir en el primer president de la Federació Catalana de Karate, càrrec que va ocupar en dues etapes diferents. La primera des de la seva fundació fins al mes de novembre de 1981, quan va passar a ser el vicepresident del nou president Josep Maria Jimeno. I la segona entre novembre de 1982, quan es va posar al capdavant d'una junta gestora després de la dimissió de Jimeno, i l'abril de 1983, quan va haver de deixar definitivament la federació per la seva incompatibilitat amb el càrrec de vicepresident de l'Institut de Censors Jurats de Comptes d'Espanya. Poc temps després de deixar la federació va entrar a la Sindicatura de Comptes de Catalunya, en la qual va estar disset anys, primer com a Síndic (1984-1991) i després com a Síndic Major (1991-2001), i posteriorment assessor del president de la Generalitat en matèria d'organització (2001-2003). També va ser president de l'Associació Catalana de Comptabilitat i Direcció (ACCID) i va publicar nombroses obres relacionades tant amb l'economia com amb l'espeleologia.

## Referències

* ↑ «Ferran Termes Anglès». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 23 febrer 2019].
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
# Emilio Soler Pascual

Emilio Soler Pascual (Barcelona, 9 d'octubre de 1946) és un historiador, escriptor i polític català establit al País Valencià, diputat a les Corts Valencianes durant tres legislatures.

## Biografia

Llicenciat en Geografia i Història i Doctor en Història per la Universitat d'Alacant. El 1976 es va afiliar a la UGT i al PSPV-PSOE, al que va representar en la Taula de Forces Polítiques i Sindicals del País Valencià. De 1977 a 1981 fou director al País Valencià de la Fundació Largo Caballero, secretari de política cultural del PSPV-PSOE i de 1979 a 1994 membre de l'executiva nacional del PSPV.
En el Consell del País Valencià fou director general de promoció cultural de 1981 a 1984. Fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1983, 1987 i 1991. Durant el seu mandat ha estat Director general de Cultura (1984-1987), Comissari de Música 92 (1989-1992), vicepresident de l'Institut Alacantí de Cultura Juan Gil-Albert (1985-1987) i vicepresident de l'Institut Valencià de les Arts Escèniques, Música i Cinematografia (1986-1992). També ha estat vicepresident del Patronat Nacional del Misteri d'Elx. A les eleccions municipals espanyoles de 1987 també fou escollit tinent d'alcalde d'Alacant. El 1994 va renunciar al seu escó a les Corts.
Des 1994 a 1996 fou Director del Centre de Desenvolupament Turístic d'Alacant, i entre 1996 i 1998, Director Tècnic de la Universitat Permanent d'Alacant. El 1998 va obtenir plaça com a professor associat del Departament d'Història Medieval de la Universitat d'Alacant i des de 2004 fins a la seva jubilació en 2011, professor contractat doctor. Actualment és membre del patronat de la Fundació MARQ (Museu Arqueològic d'Alacant).

## Obres

* La Conspiración Malaspina (1795-1796) (1990)
* El País Valenciano a fines del siglo XVIII (1994)
* El viaje de Beramendi por el País Valenciano (1793-94) (1994)
* La aventura de Malaspina (1999)
* Viajes de Jorge Juan y Santacilia (2002)
* El Viaje Literario y Político de los hermanos Villanueva (2002)
* Una idea romántica. El hotel Huerto del Cura (2003)
* Bandoleros. Mito y realidad en el Romanticismo español (2006)
* Caminos de Al-Andalus (2009)
* Reconocimiento de los estrechos de Magallanes y de S. Vicente. Diego Ramírez de Arellano (2011)
* Imagen de la moderna España de Jean François de Bourgoing (2012)
* Diario de los viajes de Fernando VII por España (2013)

## Referències

* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 10 maig 2015].
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.532. ISBN 9788495484802.
* ↑ Currículum

## Enllaços externs

«Obra de Emilio Soler Pascual» a Dialnet.
* Notícies d'Emilio Soler a El País