# Història del budisme tibetà

El budisme es va difondre activament per primera vegada al Tibet a partir del segle vi fins al segle IX dC, principalment des de l'Índia. Durant l'Era de la Fragmentació (segles IX-X), el budisme va disminuir al Tibet, tornant a prendre força al segle xi. Amb la invasió mongola del Tibet al segle xiii i l'establiment de la dinastia Yuan mongola, el budisme tibetà es va estendre més enllà del Tibet fins a Mongòlia i la Xina. Des del segle xiv fins al XX, el budisme tibetà va ser promogut per la dinastia Ming xinesa (1368–1644) i la dinastia Qing de Manxúria (1644–1912).
L'escola Gelugpa, fundada per Je Tsongkhapa (1357–1419), va assolir protagonisme (polític) sota Ngawang Lobsang Gyatso (1617–1682), el 5è Dalai Lama, que va convidar els mongols a intervenir en la guerra civil tibetana. Els mongols el van investir del poder polític del Tibet, donant lloc al domini dels gelugpa fins al segle xx. Al segle xix, el moviment Rimé va oferir un contrapès contra aquest domini, intentant preservar els ensenyaments de les escoles Nyingma, Kagyu i Sakya.
A principis del segle xx, el Tibet va adquirir la independència de facto de l'Imperi Qing de Manxúria, que va acabar de nou amb la invasió xinesa de 1950 i el consegüent èxode dels tibetans. Avui dia, el budisme tibetà encara està fixat a l'altiplà tibetà i les regions circumdants, alhora que també ha despertat un interès considerable en el món occidental.

## Orígens llegendaris (segle VI)

Segons la tradició, durant el regnat del rei Thothori Nyantsen (segle VI), una cistella d'escriptures budistes va arribar al Tibet des de l'Índia.

## Primera difusió (segles VII-IX)
### Songtsän Gampo (segle VII)

Les escriptures budistes en sànscrit del Nepal i l'Índia es van traduir per primera vegada al tibetà sota el regnat del rei Songtsän Gampo (618-649), que va establir l'Imperi tibetà. Tot i que hi ha dubtes sobre el nivell d'interès de Songtsän Gampo pel budisme, se sap que es va casar amb una princesa budista de la dinastia Tang xinesa. Wencheng, va arribar al Tibet amb una estàtua de Buda Shakyamuni. De les fonts tibetanes queda clar que alguns dels seus successors es van convertir en budistes fervents. Els registres mostren que els budistes xinesos estaven implicats activament en l'activitat missionera al Tibet, però no tenien el mateix nivell de suport imperial que els budistes indis, amb llinatges tàntrics de Bihar i Bengala.
Segons una tradició llegendària tibetana, Songtsän Gampo també es va casar amb la princesa budista nepalesa , Bhrikuti. A la segona meitat del segle VIII ja era considerat com una encarnació del bodhisattva Avalokiteśvara.

### Influències índies i nepaleses (segle viii)

Al segle viii, el budisme es va consolidar realment al Tibet. Els successors de Songtsän Gampo estaven menys entusiasmats amb la propagació del budisme, però al segle VIII el rei Trisong Detsen (755–797) el va establir com a religió oficial de l'estat.
Trisong Detsen va convidar erudits budistes indis a la seva cort, i els budistes tibetans actuals tenen les seves arrels espirituals més antigues als mestres indis Padmasambhāva (segle viii) i Śāntarakṣita (725–788), que van fundar el Nyingma, els antics, l'escola més antiga del budisme tibetà. Segons la tradició tibetana, Padmasambhāva va escriure una sèrie d'escriptures importants, algunes de les quals va amagar perquè els futurs tertons les trobessin. Aquests "tresors" Terma (textos revelats) tenen una importància particular per a l'escola Nyingma.
També en aquesta primera època, des del sud va venir la influència dels estudiosos sota la dinastia Pāla a l'estat indi de Magadha. Havien aconseguit una barreja de Mahāyāna i Vajrayāna que ha arribat a caracteritzar totes les formes de budisme tibetà. El seu ensenyament en el Sutra centra en l' Abhisamayālankāra, un quart de segle del text Yogācārin, però prevalent entre ells hi havia els estudiosos del madhyamika, Santaraksita i Kamalaśīla.
Una tercera influència va ser la dels Sarvāstivādins del Caixmir al sud-oest i els Hotan al nord-oest. Encara que no van aconseguir mantenir una presència al Tibet, els seus textos van trobar el seu camí cap al cànon budista tibetà, proporcionant als tibetans gairebé totes les seves fonts primàries sobre el que consideraven que era l'Hinayana. Una subsecta d'aquesta escola, Mūlasarvāstivāda va ser la font de la vinaya tibetà.

### Influències xineses (segle viii)

La princesa xinesa Jincheng Gongzhu (zh:金城公主) (?–739), coneguda al Tibet com Kim-sheng, i devota budista, va ser enviada al Tibet l'any 710 on es va casar amb Mes-ag-tshoms. Kim-sheng va donar refugi als monjos budistes de Khotan (Li), que fugien de les persecucions d'un rei antibudista, cap al 737. Kim-sheng va morir durant un brot de verola entre el 739 i el 741, i les faccions antibudistes del Tibet van començar a culpar de l'epidèmia al suport del budisme per part del rei i la reina. Això va obligar els monjos a fugir una vegada més; primer a Gandhara, i després a Kausambi, al centre de l'Índia, on sembla que els monjos van acabar barallant-se i sacrificant-se entre ells.
El rei tibetà Trisong Detsen (742–797) va convidar el mestre Chan Moheyan a transmetre el Dharma al monestir de Samye. Segons fonts tibetanes, Moheyan va perdre l'anomenat consell de Lhasa (793), un debat patrocinat per Trisong Detsen sobre la naturalesa del buit amb el mestre indi Kamalaśīla. El rei va declarar que la filosofia Kamalaśīlas hauria de ser la base del budisme tibetà. No obstant això, una font xinesa trobada a Dunhuang escrita per Mo-ho-yen diu que el seu costat va guanyar, i alguns estudiosos conclouen que tot l'episodi és fictici.
El budòleg pioner Giuseppe Tucci va especular que les idees de Mohayen van ser preservades pels Nyingmapas en forma d'ensenyaments dzogchen. John Myrdhin Reynolds i Sam van Schaik rebutgen aquesta possibilitat. Segons Reynolds, "A excepció d'un breu coqueteig amb Ch'an als primers dies del budisme al Tibet al segle viii, els tibetans gairebé no mostraven cap interès pel budisme xinès, excepte per traduir uns quants sutres del xinès per als quals no posseïa originals indis".

#### Creixement al Tibet (segle ix)

Des del principi, el budisme es va oposar a la religió xamànica tibetana Bön, que va comptar amb el suport de l'aristocràcia, prosperant sota el patrocini reial, aconseguint un cim sota el rei Rälpachän (r. 817–836). La terminologia en traducció es va estandarditzar al voltant de l'any 825, permetent una metodologia de traducció molt literal.

## Època de fragmentació (segles IX-X)

Una inversió en la influència budista va començar sota el rei Langdarma (r. 836–842), i la seva mort va ser seguida per l'anomenada Era de la fragmentació, un període de la història tibetana als segles IX i X. Durant aquesta època, la centralització política de l'anterior Imperi Tibetà es va esfondrar. El període va estar dominat per rebel·lions contra les restes del Tibet imperial i l'ascens dels senyors de la guerra regionals. A la mort de Langdarma, l'últim emperador d'un imperi tibetà unificat, es va produir una guerra civil que va acabar efectivament amb l'administració centralitzada tibetana fins al període Sakya. Els aliats d'Ösung van aconseguir mantenir el control de Lhasa, i Yumtän es va veure obligat a anar a Yalung, on va establir una línia separada de reis.

## Renaixement tibetà (segles X-XII)

A finals del segle X i XI es va produir un renaixement del budisme al Tibet. Coincidint amb els primers descobriments de " tresors ocults " (terma), el segle XI va veure un renaixement de la influència budista originada a l'extrem orient i l'extrem oest del Tibet. A l'oest, Rinchen Zangpo (958-1055) va ser actiu com a traductor i va fundar temples i monestirs. Des de l'Índia es va tornar a convidar acadèmics i professors destacats.
El 1042 Atiśa (982–1054 cC) va arribar al Tibet per invitació d'un rei tibetà occidental. Aquest reconegut exponent de la forma de budisme Pāla de la universitat índia de Vikramashila es va traslladar més tard al Tibet central. Allà, el seu principal deixeble, Dromtonpa, va fundar l'escola Kadampa del budisme tibetà, sota la influència de la qual van evolucionar les escoles de la nova traducció actual.
La Sakya, l' escola de la Terra Grisa, va ser fundada per Khön Könchok Gyelpo (Wylie, 1034–1102), un deixeble del gran Lotsawa, Drogmi Shākya (Wylie). Està encapçalat pel Sakya Trizin, i remunta el seu llinatge al mahasiddha Virūpa, representant la tradició erudita. Un reconegut exponent, Sakya Pandita (1182–1251 CE), va ser el besnét de Khön Könchok Gyelpo.
Altres professors indis fonamentals van ser Tilopa (988–1069) i el seu alumne Naropa (probablement va morir cap al 1040 dC). El Kagyu, el llinatge de la paraula (de Buda), és una tradició oral que es preocupa molt per la dimensió vivencial de la meditació. El seu exponent més famós va ser Milarepa, una mística del segle xi. Conté una subsecció major i una menor. El primer, el Dagpo Kagyu, engloba aquelles escoles Kagyu que es remunten al mestre indi Naropa a través de Marpa Lotsawa, Milarepa i Gampopa

## Domini mongol (segles XIII-XIV)
### Influència inicial a Mongòlia (segles XI-XIII)

El budisme tibetà va exercir una forta influència des del segle XI dC entre els pobles de l'Àsia Interior, especialment els mongols. L'escola tibetana d'estil tàntric possiblement es va estendre per primera vegada als mongols a través de l'estat de Tangut de Xia occidental (1038–1227). Els budistes van entrar al servei de l'Imperi Mongol a principis del segle xiii. Als monestirs budistes establerts a Karakorum se'ls va concedir l'estatus d'exempció d'impostos, encara que els mongols no van donar a la religió l'estatus oficial fins més tard.

### Conquesta mongola del Tibet (segle XIII)

Els mongols van envair el Tibet el 1240. Van retirar els seus soldats del Tibet el 1241 i tornarien a la regió el 1244, quan Köten va emetre un ultimàtum, convocant el Sakya Pandita (Kun-dga' rGyal-mtshan) perquè fos el seu capellà personal, a pena d'una invasió més gran. si es negava. Sakya Paṇḍita va trigar gairebé 3 anys a obeir la convocatòria i arribar a la regió de Kokonor el 1246, i es va reunir amb el príncep Köten a Liangzhou l'any següent. Els mongols s'havien annexat Amdo i Kham a l'est, i van nomenar Sakya Paṇḍita virrei del Tibet central per la cort mongol el 1249.
El Tibet es va incorporar a l'Imperi mongol, conservant el poder nominal sobre els assumptes polítics religiosos i regionals, mentre que els mongols van exercir un poder estructural i administratiu sobre la regió, reforçat per la intervenció militar.

### Dinastia Yuan (1271–1368)

El budisme tibetà va ser adoptat com a religió estatal de facto per la dinastia mongol Yuan (1271–1368), fundada per Khublai Khan, que també governava la Xina.
Totes les variants del budisme, com el budisme xinès, tibetà i indi es van desenvolupar, tot i que el budisme tibetà va ser afavorir finalment a nivell imperial sota l'emperador Möngke (1209-1259), que va nomenar Namo del Caixmir com a cap de tots els monjos budistes. El departament d'alt nivell i l'agència governamental coneguda com l'Oficina d'Afers Budistes i Tibetans (Xuanzheng Yuan) es va establir a Cambaluc (l'actual Pequín) per supervisar els monjos budistes de tot l'imperi. Els Preceptors Imperials Sakyapa estaven actius a la cort de Yuan i gaudien d'un poder especial. Durant aquest període el budisme tibetà es va practicar no només a la capital Pequín i l'altiplà tibetà, sinó a tot el país. Per exemple, Hangzhou, capital de l'antiga dinastia Song del Sud i la ciutat més gran del regne Yuan, es va convertir en un centre important de les activitats del budisme tibetà, que va tenir prioritat pública o oficial sobre el budisme xinès Han. De la mateixa manera, el mont Wutai, el lloc sagrat del bodhisattva Manjusri i la muntanya sagrada dels pelegrins budistes xinesos, va ser molt influenciada pel budisme tibetà.

### Decadència de l'Horda d'Or i de l'Il-khanat (segles XIII-XIV)

Entre la classe dirigent dels khanats mongols de l'Horda d'Or (1240-1502) i l'Il-kanat (1256-1335/1353), els dos khanats occidentals de l'Imperi Mongol, el xamanisme i el budisme van ser una vegada les religions dominants, com en la dinastia Yuan. En els primers dies, els governants d'ambdós khanats van adoptar cada cop més el budisme tibetà, com la dinastia Yuan en aquella època. No obstant això, els governants mongols Ghazan de l'Il-khanat i uzbeg de l'Horda d'Or es van convertir a l'islam l' any 1295 i el 1313 dC, respectivament. La dinastia Yuan amb seu a la Xina i Mongòlia es va convertir en l'única divisió de l'Imperi mongol que no va abraçar l'islam, en lloc d'afavorir el budisme tibetà fins a la seva desaparició.

## Independència tibetana (segles XIV-XVIII)

Amb la decadència de la dinastia Yuan, el Tibet central va ser governat per famílies successives del segle xiv al XVII, i el Tibet seria independent de facto a partir de mitjans del segle xiv durant gairebé 400 anys.

### Domini familiar i establiment de l'escola Gelugpa (segles XIV-XVII)

Jangchub Gyaltsän (Byang chub rgyal mtshan, 1302–1364) es va convertir en la família política més forta a mitjans del segle XIV. Les hostilitats militars van acabar el 1354 amb Jangchub Gyaltsän com a vencedor inqüestionable, que va establir la dinastia Phagmodrupa aquell any. Va continuar governant el Tibet central fins a la seva mort el 1364, tot i que va deixar totes les institucions mongoles al seu lloc com a tràmits buits. El poder va romandre en mans de la família Phagmodru fins al 1434.
El govern de Jangchub Gyaltsän i els seus successors va comportar una nova autoconsciència cultural on es buscaven models a l'època de l'antic Regne tibetà. Les condicions relativament pacifistes van afavorir el desenvolupament literari i artístic. Durant aquest període, l'erudit reformista Je Tsongkhapa (1357–1419) va fundar la secta Gelug que tindria una influència decisiva en la història del Tibet.
Els conflictes interns dins de la dinastia Phagmodrupa, i el fort localisme dels diferents feus i faccions político-religioses, van provocar una llarga sèrie de conflictes interns. La família de ministres Rinpungpa, amb seu a Tsang (Tibet central occidental), va dominar la política després de 1435.
El 1565 la família Rinpungpa va ser enderrocada per la dinastia Tsangpa de Shigatse que va expandir el seu poder en diferents direccions del Tibet en les dècades següents i va afavorir la secta Karma Kagyu. Tindrien un paper fonamental en els esdeveniments que van portar a l'ascens del poder del Dalai Lama a la dècada de 1640.

### Mecenatge estranger
#### Xina

El budisme tibetà va ser patrocinat per l'ètnia xinesa a la Xina Ming després de derrocar el domini mongol,. Va mantenir relacions amistoses amb alguns dels líders religiosos del budisme, coneguts com a prínceps del Dharma, i concedí alguns altres títols als líders locals, inclòs el Tutor Gran Imperial.

#### Mongòlia

Durant el primer període de la dinastia Yuan del Nord (1368 - c. 1636), el xamanisme va tornar a ser l'única religió dominant a Mongòlia, però els últims seixanta anys abans de la mort de l'últim khan Ligdan Khan (1588-1643) van estar marcats per una intensa penetració del budisme tibetà a la societat mongola. El 1578, Sonam Gyatso va ser convidat a Mongòlia i va convertir Altan Khan al budisme juntament amb la seva tribu (la primera tribu mongola que es va convertir així). Altan Khan li va conferir el títol de "Dalai", sent "Dalai" la traducció en mongol del seu nom tibetà " Gyatso ", que significa "mar" o "oceà". Aquest és l'origen del títol Dalai-lama. Els Ming van ajudar Altan Khan (1507–1582), rei dels mongols de Tümed, quan va sol·licitar ajuda per propagar el budisme Vajrayana. En 50 anys gairebé tots els mongols s'havien convertit en budistes, incloent desenes de milers de monjos, gairebé tots seguidors de l'escola Gelug i lleials al Dalai Lama. Des de llavors el budisme tibetà ha tingut un paper molt important entre els mongols.
El budisme tibetà va ser la religió més important entre els mongols sota el domini Qing (1635–1912), així com la religió estatal del Kanat de Kalmyk (1630–1771), el Kanat de Jungària (1634–1758) i el Kanat de Khoshut (1642–1717). 1717). El budisme tibetà també va ser adorat per la cort manxú Qing (1644–1912), ja que tant els mongols com els tibetans creien en el budisme tibetà. Alguns historiadors poden veure la promoció del budisme tibetà entre els mongols per part dels xinesos i els manxús com un complot deliberat per afeblir el poder militar dels mongols, però altres rebutgen la teoria.

### Govern de Ganden Phodrang (segles XVII-XVIII)

El Ganden Phodrang va ser el règim o govern tibetà que va ser establert pel 5è Dalai Lama amb l'ajuda del Güshi Khan dels Khoshut el 1642. Després de la guerra civil del segle XVII i la intervenció mongol, l'escola Gelugpa va dominar el budisme tibetà, i els successius Dalai Lamas van governar el Tibet des de mitjans del segle XVII fins a mitjans del segle xx.

#### Inicis del llinatge Dalai Lama

L'ascens del Dalai Lama va estar íntimament relacionat amb el poder militar dels clans mongols. Altan Khan, el rei dels mongols de Tumed, va convidar per primera vegada a Sonam Gyatso, el cap de l'escola Gelugpa del budisme tibetà (més tard conegut com el tercer Dalai Lama), a Mongòlia el 1569 i de nou el 1578, durant el regnat de la família Tsangpa. Gyatso va acceptar la segona invitació. Es van conèixer al lloc de la nova capital d'Altan Khan, Koko Khotan (Hohhot), i el Dalai Lama va ensenyar-hi una gran multitud.
Sonam Gyatso va anunciar públicament que era una reencarnació del monjo tibetà Sakya Drogön Chögyal Phagpa (1235–1280) que va convertir Kublai Khan. Altan Khan era una reencarnació de Kublai Khan (1215–1294), el famós governant i emperador dels mongols. de la Xina, i que s'havia reunit de nou per cooperar en la propagació de la religió budista. Tot i que això no va portar immediatament a una conversió massiva dels mongols al budisme, que només passaria a la dècada de 1630, sí que va conduir a l'ús generalitzat de la ideologia budista per a la legitimació del poder entre la noblesa mongol. Finalment, però no menys important, Yonten Gyatso, el quart Dalai Lama, era nét d'Altan Khan.

#### Auge i domini de Gelugpa (segles XVII-XVIII)

Sonam Choephel (1595–1657 dC), el primer regent del cinquè Dalai Lama, va ser "el primer arquitecte de l'ascens al poder dels Gelug". Sonam Choephel va demanar l'ajuda de Güshi Khan, un poderós lider militar jungar per posar fi a dècades de guerres de clans a les províncies de Dbus i Gtsang, i la guerra civil tibetana de 1639–1642. Güshi Khan, que era el cap de la tribu Khoshut, va conquerir Kham el 1640 posant els Sakyas i els senyors de Kham i Amdo sota el seu control. La seva victòria sobre Karma Tenkyong el 1642, el príncep de Tsang a Shigatse, va completar la unificació militar del país i l'establiment del Kanat de Khoshut. Amb aquesta gesta la dinastia Phagmodrupa, que estava associada a una variant de l'escola Kagyu, va ser tècnicament substituïda; de fet feia molts anys que era impotent. En reconèixer formalment l'autoritat del Cinquè Dalai Lama el 1642, Güshi Khan va convertir Gyatso en el governant temporal de tot el Tibet.

## Domini Qing (segles XVIII-XX)
### Establiment del domini Qing

La dinastia Qing (1644–1912) va establir el seu domini sobre el Tibet després que una força d'expedició xinesa derrotés els jungars el 1720, i va durar fins a la caiguda de la dinastia Qing el 1912. Els emperadors Qing van nomenar residents imperials coneguts com els Ambans al Tibet, que comandaven més de 2.000 soldats estacionats a Lhasa i van informar al Lifan Yuan, una agència governamental de Qing que supervisava la regió durant aquest període. Els governants de la dinastia Manxú Qing van donar suport al budisme tibetà, especialment a la secta Gelug, durant la major part de la seva dinastia.

### Moviment Rimé (segle XIX)

El moviment Rimé va ser un moviment que implicava les escoles Sakya, Kagyu i Nyingma del budisme tibetà, juntament amb alguns estudiosos Bon. Després de veure com les institucions gelug van empènyer les altres tradicions a ser menystingudes en la vida cultural del Tibet, Jamyang Khyentse Wangpo (1820–1892) i Jamgön Kongtrül (1813–1899) van recopilar junts els ensenyaments dels Sakya, Kagyu i Nyingma, incloent molts ensenyaments extingits. Sense la col·lecció i impressió d'obres rares de Khyentse i Kongtrul, la supressió del budisme per part dels comunistes hauria estat molt més definitiva. El moviment Rimé és responsable d'una sèrie de recopilacions d'escriptures, com el Rinchen Terdzod i el Sheja Dzö .

## Història moderna (segles XX-XXI)
### Segle XX: independència de facto, ocupació xinesa i èxode tibetà

El 1912 el Tibet va tornar a ser independent de facto, però va ser annexat per la república popular xinesa el 1950. El 1959 el 14è Dalai Lama i un gran nombre de clergues van fugir del país per establir-se a l'Índia i altres països veïns. Això també va iniciar la propagació del budisme tibetà als països occidentals, donant lloc a comunitats mundials d'aquesta religió.

### Segle XXI: exili i difusió a l'estranger

Avui dia, el budisme tibetà es troba àmpliament representat a l'altiplà tibetà, Mongòlia, el nord del Nepal, Calmuquia (a la riba nord-oest del Caspi), Sibèria (Tuva i Buriatia), l'Extrem Orient rus i el nord-est de la Xina. És la religió de l'estat de Bhutan. Les regions índies de Sikkim i Ladakh, ambdós antics regnes independents, també acullen poblacions budistes tibetanes importants, com ho són els estats indis de Himachal Pradesh (que inclou Dharamshala i el districte de Lahaul-Spiti), Bengala Occidental (les estacions de muntanya de Darjeeling i Kalimpong) i Arunachal Pradesh.
Arran de la diàspora tibetana, el budisme tibetà ha guanyat adeptes a Occident i a tot el món. Els monjos budistes tibetans totalment ordenats ara treballen a l'acadèmia (per exemple, Ven. Alex Bruce ("Tenpa")). El 14è Dalai Lama, Tenzin Gyatso, ha recorregut el món i ha parlat sobre el benestar dels tibetans, el medi ambient, l'economia, els drets de les dones, la no violència, el diàleg interreligiós, la física, l'astronomia, el budisme i la ciència, la neurociència cognitiva, la salut reproductiva i la sexualitat., juntament amb diversos temes Mahayana i Vajrayana. Va rebre el Premi Nobel de la Pau el 1989.

## Notes

* ↑ En aquesta data, see Richardson, Hugh: "The Origin of the Tibetan Kingdom", a: The History of Tibet, ed. Alex McKay, Vol. 1, London 2003, p. 159. Fonts tradicionals tibetanes afirmen que aquest esdeveniment es va produir més aviat l'any 233.
* ↑ Segons una tradició llegendària tibetana, van caure del cel i es van incloure Kāraṇḍavyūhasūtra: Studholme, Alexander: The Origins of Om Manipadme Hum, Albany, NY 2002, pp. 13-14.
* ↑ Del Gyim shang Ong; també coneegut com Kong-co
* ↑ Ell que aleshores només hauria tingut sis o set anys.
* ↑ 和尚摩訶衍;el seu nom consta dels mateixos caràcters xinesos utilitzats per transliterar "Mahayana") (Tibetan: Hwa shang Mahayana)
* ↑ Tot l'incident va ser registrat en un llibre anomenat "Le Concile de Lhasa" per l'historiador francès Paul Demieville.
* ↑ Kamalaśīla va escriure els tres textos Bhāvanākrama (修習次第三篇) després.
* ↑ Segons A. W. Barber of the University of Calgary, Chan El Budisme va ser introduit al Nyingmapa en tres corrents principals: els ensenyaments del mestre coreà Kim, Kim Ho-shang, (Chin ho shang) 金和尚 transmés per Sang Shi in 750 AD; el llinatge del mestre Wu Chu (無住禪師) de l'Escola Pao T'ang va ser transmès dins del Tibet per Ye-shes Wangpo; i l'ensenyament de Mo-ho-yen, que eren una síntesi de l'Escola del Nord de Chan i l'Escola Pao T'ang.

## Referències

* ↑ Berzin, Alexander, A Survey of Tibetan History
* ↑ Powers 2004, pp. 38-39
* ↑ Macdonald, Alexander: Religion in Tibet at the time of Srong-btsan sgam-po: myth as history, in: The History of Tibet, ed. Alex McKay, Vol. 1, London 2003, p. 354-363 (for the queens see p. 355); Dargyay, Eva: Srong-btsan sgam-po of Tibet: Bodhisattva and king, in: The History of Tibet, ed. Alex McKay, Vol. 1, London 2003, p. 364-378 (for the queens see p. 373).
* ↑ Wallace, 1999: 183.
* ↑ Conze, 1993.
* ↑ For more detail, see: Alexander Berzin, History of the Early Period of Buddhism and Bon in Tibet
* ↑ Beckwith, C.I.: The revolt of 755 in Tibet, in: The History of Tibet, ed. Alex McKay, Vol. 1, London 2003, p. 273-285 (discusses the political background and the motives of the ruler).
* 1 2 3 Berzin. Alexander (2000). How Did Tibetan Buddhism Develop?: StudyBuddhism.com
* ↑ Conze, 1993, 106
* ↑ Berzin, Alexander (2000). How Did Tibetan Buddhism Develop?; Berzin, Alexander (1996). The Spread of Buddhism in Asia
* ↑ Berzin, Alexander, as above
* ↑ Wangdu and Diemberger (2000), pp. 33-34 and n. 56.
* ↑ Ancient Tibet, p. 253.
* ↑ Hill (1988), pp. 179-180
* ↑ «定解宝灯论新月释». Arxivat de l'original el 2013-11-02. [Consulta: 31 octubre 2013].
* ↑ Yamaguchi, Zuihō (undated). The Core Elements of Indian Buddhism Introduced into Tibet: A Contrast with Japanese Buddhism. Source: Thezensite.com (accessed: October 20, 2007)
* ↑ «敦煌唐代写本顿悟大乘正理决». Arxivat de l'original el 2013-11-01. [Consulta: 31 octubre 2013].
* ↑ Macmillan Encyclopedia of Buddhism (Volume One), page 70
* ↑ Masao Ichishima, "Sources of Tibetan Buddhist Meditation." Buddhist-Christian Studies, Vol. 2, (1982), pp. 121-122, published by University of Hawai'i Press.
* ↑ A.W. Barber
* ↑ Sang Shi va arribar a ser un monestir de Samye Monastery.
* ↑ Barber, A. W. «The Unifying of Rdzogs Pa Chen Po and Ch'an». Chung-Hwa Buddhist Journal, 3, 04.1990, 1990, pàg. 301–317 [Consulta: 23 abril 2011].
* ↑ Reynolds, John. http://vajranatha.com/teaching/DzogchenChinese.htm Arxivat 2012-12-29 a Wayback Machine. (accessed: November 18, 2010)
* ↑ Shakabpa. p.173.
* ↑ Schaik, Galambos. p.4.
* ↑ Tsepon W. D. Shakabpa, Tibet, a Political History (New Haven: Yale, 1967), 53.
* ↑ Berzin, Alexander. The Four Traditions of Tibetan Buddhism: Personal Experience, History, and Comparisons
* ↑ Conze, 1993, 104ff
* ↑ Orzech, Charles. Esoteric Buddhism and the Tantras in East Asia. Brill, 2011, p. 540–. ISBN 978-90-04-18491-6.
* ↑ Heirman, Ann. The Spread of Buddhism. Brill, 11 maig 2007, p. 12–. ISBN 978-90-474-2006-4.
* ↑ Shakabpa. p.61: 'thirty thousand troops, under the command of Leje and Dorta, reached Phanpo, north of Lhasa.'
* ↑ Sanders. p. 309, his grandson Godan Khan invaded Tibet with 30000 men and destroyed several Buddhist monasteries north of Lhasa
* ↑ Buell, ibid. p.194: Shakabpa, 1967 pp.61-2.
* ↑ «Buddhist Digital Resource Center». www.tbrc.org. [Consulta: 5 febrer 2019].
* ↑ Wylie, 1990, p. 104.
* ↑ "To counterbalance the political power of the lama, Khubilai appointed civil administrators at the Sa-skya to supervise the mongol regency."
* 1 2 The Circle of Bliss: Buddhist Meditational Art, by John C. Huntington, Dina Bangdel, Robert A. F. Thurman, p48
* ↑ Jerry Bentley, Old World Encounters: Cross-Cultural Contacts and Exchanges in Pre-Modern Times (Nova York: Oxford University Press, 1993), 142.
* ↑ The Mongols may have been attracted to the Lamaist tradition and responded the way they did due to the Lamaist's superficial culture similarities with the Mongol's Shamanist culture. Even with this attraction, however, the Mongols "paid little attention to the fine points of Buddhist doctrine."
* ↑ History of Civilizations of Central Asia: A.D. 750 to the End of the Fifteenth Century. Part two: The achievements, p. 59.
* ↑ Esoteric Buddhism and the Tantras in East Asia, by Charles Orzech, Henrik Sørensen, Richard Payne, p548
* ↑ Rossabi 1983, p. 194
* ↑ Petech, L. Central Tibet and The Mongols. (Serie Orientale Roma 65). Rome: Instituto Italiano per il Medio ed Estremo Oriente 1990: 85–143
* ↑ Van Schaik, S. Tibet. A History. New Haven & London: Yale University Press 2011: 88–112.
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2016-06-11. [Consulta: 28 juliol 2016].
* ↑ https://www.sav.sk/journals/uploads/040214374_Slobodn%C3%ADk.pdf p 166.
* ↑ Tucci, G. Tibetan Painted Scrolls, Vol. 1-2. Rome 1949, Vol. 1: 692-3.
* ↑ Zhang, T. History of Ming-Geography III
* ↑ McKay 2003, p. 18
* ↑ Taveirne, Patrick. Han-Mongol Encounters and Missionary Endeavors: A History of Scheut in Ordos (Hetao) 1874-1911. Leuven University Press, 1 gener 2004, p. 67–. ISBN 978-90-5867-365-7.
* ↑ Laird, Thomas (2006). The Story of Tibet: Conversations with the Dalai Lama, p. 144. Grove Press, N.Y. ISBN 978-0-8021-1827-1
* ↑ {{{títol}}} (Tesi), juny 2017.
* ↑ Laird, 2006, p. 145.
* ↑ Michael Weiers, Geschichte der Mongolen, Stuttgart 2004, p. 175ff.
* 1 2 3 Karmay, Samten G. «The Great Fifth». IIAS Newsletter Number 39 p. 12, 13. International Institute for Asian Studies, 01-12-2005. Arxivat de l'original el 15 setembre 2013. [Consulta: 25 gener 2013].
* ↑ Ronald M. Davidson, Tibet. In: Robert M. Buswell (ed.), Encyclopedia of Buddhism, p.856
* ↑ Laird, Thomas. (2006). The Story of Tibet: Conversations with the Dalai Lama, pp. 158-162. Grove Press, New York. ISBN 978-0-8021-1827-1
* ↑ Emblems of Empire: Selections from the Mactaggart Art Collection, by John E. Vollmer, Jacqueline Simcox, p154
* ↑ Lopez, Donald S. (1998). Prisoners of Shangri-La: Tibetan Buddhism and the West. Chicago: University of Chicago Press, p. 190
* ↑ Schaik, Sam van. Tibet: A History. Yale University Press 2011, page 165-9.
* ↑ Schaik, Sam van. Tibet: A History. Yale University Press 2011, page 169.
* ↑ The 2007 U.S. State Department report on religious freedom in Bhutan notes that "Mahayana Buddhism is the state religion..." and that the Bhutanese government supports both the Kagyu and Nyingma sects. State.gov
* ↑ Bruce A (ed). One World – Many Paths to Peace ANU E-Press 2009 (launched by the 14th Dalai Lama) http://eview.anu.edu.au/one_world/index.php (accessed 11 May 2013)

## Bibliografia

* Conze, Edward. A Short History of Buddhism. 2a edició. Oneworld, 1993. ISBN 1851680667.
* Kapstein, Matthew. Tibetan Buddhism: A Very Short Introduction. OUP USA, 2014, p. 130. ISBN 9780199735129.
* Novick, Rebecca McClen. Fundamentals of Tibetan Buddhism. Clarkson Potter/Ten Speed, 2012, p. 208. ISBN 9780307813978.
* Powers, John. A Concise Introduction to Tibetan Buddhism. Snow Lion Publications, 2008, p. 165. ISBN 9781559392969.
* Ray, Reginald A. Indestructible Truth: The Living Spirituality of Tibetan Buddhism. Shambhala Publications, 2002, p. 512. ISBN 9780834824386.
* Smith, E Gene. Among Tibetan Texts: History and Literature of the Himalayan Plateau. Simon and Schuster, 2001, p. 384. ISBN 9780861711796.
* Thurman, Robert A. F.. Essential Tibetan Buddhism. HarperSanFrancisco, 1995, p. 317. ISBN 9780062510488.
* Wallace, Alan; Wilhelm, Steven. Tibetan Buddhism from the Ground Up: A Practical Approach for Modern Life. Simon and Schuster, 1993, p. 214. ISBN 9780861710751. *
* Wayman, Alex; Sanguinetti, Adriana «Budismo tibetano. Un bosquejo histórico». Estudios de Asia y Africa, 1975, pàg. 155-172.

## Vegeu també

* Història del Tibet
* Budisme tibetà
* Escoles de budisme

## Enllaços externs

* Buddha Dharma Education Association and Buddhanet. Timeline of Tibetan Buddhism
* Berzin, Alexander . "Study Buddhism - Advanced Studies - History & Culture" a
* Tibetan and Himalayan Library
* Buddhist Digital Archives