OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miami Lakes

Miami Lakes és una població dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 22.676 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Miami Lakes tenia 22.676 habitants, 8.248 habitatges, i 6.111 famílies. La densitat de població era de 1.469 habitants/km².
Dels 8.248 habitatges en un 37,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,6% hi vivien parelles casades, en un 12% dones solteres, i en un 25,9% no eren unitats familiars. En el 20,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,75 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,21.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,1% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 34,9% entre 25 i 44, un 22,7% de 45 a 60 i un 10,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 61.147 $ i la renda mediana per família de 68.431 $. Els homes tenien una renda mediana de 45.759 $ mentre que les dones 31.656 $. La renda per capita de la població era de 28.867 $. Entorn del 3,8% de les famílies i el 4,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Miami Lakes». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Miami Lakes». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# H

La H és la vuitena lletra de l'alfabet català i sisena de les consonants. Només es conserva per tradició literària, ja que sona muda. El seu nom és hac.

## Fonètica

Actualment només es fa servir per a paraules estrangeres amb el so /h/ o en paraules d'origen llatí que ja tenien aquesta grafia. Antigament també es feia servir per separar hiats (trahidor) i per marcar el so de /k/ a final de mot (Vich, bosch) fins i tot en els seus derivats (Jochs florals).

## Hac aspirada

La hac no és pas muda quan s'utilitza per a representar el so /h/ de certes interjeccions (ha, ha; ehem...) i el so /x/ d'alguns manlleus del castellà o del caló, per exemple: com piho, catalanització del castellà pijo (persona que fa ostentació de seguir les modes associades a una classe social acomodada), o halar (menjar), manlleu del caló.
L'adjectiu aspirada es refereix al sentit etimològic d'aquesta paraula que era emetre (un so) amb un hàlit, com surt al DCVB.

## Significats de H

* Bioquímica: en majúscula símbol de la histidina.
* Art: en majúscula s'utilitza per a referir-se al hentai.
* Física: en minúscula se sol fer servir per representar les alçades en les equacions. Serveix com a abreviatura d'hora
* Música: correspon a la nota si en el sistema germànic
* Química: en majúscula, símbol químic de l'Hidrogen, d'on deriva la Bomba H. També és el símbol de la magnitud de l'Entalpia.
* SI: en minúscula, símbol d'hecto.
* Vehicles: designa un vehicle provinent d'Hongria

## Símbols derivats o relacionats

| Caràcter | Descripció | Unicode (maj./min.) | Notes d'ús |
| Ĥ | H amb accent circumflex | U+0124 U+0125 | esperanto |
| Ḥ | H amb punt inferior | U+1E24 U+1E25 | (transcripció de l'àrab) |
| Ħ | H barrada | U+0126 U+0127 | maltès |
| Ḣ | H amb punt superior | U+1E22 U+1E23 | |
| Ȟ | H amb anticircumflex | U+021E U+021F | |

## Referències

* ↑ McLelland, Mark «A Short History of 'Hentai'». Intersections: Gender, History and Culture in the Asian Context, 12, 2006.
Viccionari
# Bandera de Qatar

La bandera de Qatar té unes proporcions 11:28. És de color granat, amb una banda serrada blanca ampla (de nou dents de serra) al costat de l'asta.

## Referències

* ↑ «Qatar» (en anglès). [Consulta: 22 gener 2021].
# Placa pacífica

La placa pacífica, o placa del Pacífic, és una placa tectònica oceànica que inclou la major part de l'oceà Pacífic. És la placa més gran del planeta amb una superfície de 2,576 85 estereoradiants.
És una de les més antigues del planeta, amb les seves parts més joves de 20 milions d'anys, i les més antigues de fins a 160 milions d'anys d'antiguitat) Una de les seves principals característiques és el punt calent interior que va donar origen a les Illes Hawaii i a nombrosos volcans. Les plaques amb les que limita són:
* Al nord, amb la placa nord-americana, amb la qual té una vora convergent que forma la fossa de les Aleutianes i les Illes Aleutianes.
* Al sud, la placa antàrtica, amb la qual té una vora divergent.
* A l'est, la placa de l'explorador, la placa de Juan de Fuca i la placa de Gorda, a la part nord-est; la placa nord-americana, al llarg de la falla de San Andrés, i la placa de Cocos al centre; al sud-est amb la placa de Nazca. En tots aquests casos es tracta de vores divergents.
* A l'oest, la placa eurasiàtica, la placa filipina –a la vora de la qual es forma la fossa de les Marianes–, i la placa indo-australiana, amb la qual té un límit generalment convergent, però que en altres parts és una vora transformant, com per exemple, a l'altura de la falla Alpina.

## Vegeu també

* Dorsal Galápagos
* Tectònica de plaques
* Dorsal Pacífic-Antàrtica
* Dorsal Pacífic-Kula

## Referències

* ↑ Jeff Falk, Mike Williams. «Pacific plate shrinking as it cools» (en anglès). Rice University. Arxivat de l'original el 19 de gener 2021. [Consulta: 19 setembre 2021].

## Enllaços externs

* Peter Bird: "An updated digital model of plate boundaries", Geochemistry Geophysics Geosystems', 2003 Arxivat 2003-08-06 a Wayback Machine. (anglès) PDF
* The Physics factbook: La velocitat de les plaques tectòniques. (anglès)
# Dones de Tahití a la platja

Dones de Tahití, o Dones de Tahití a la platja (en francès Femmes de Tahiti, ou Sur la plage), és un quadre de Paul Gauguin fet durant el novembre i desembre del 1891 en la seva primera estada a Tahití. Es conserva al Museu d'Orsay de París.

## Descripció

Dues noies tahitianes estan assegudes a terra en postures enfrontades, l'una d'esquena i l'altra de cara, i abstretes en els seus pensaments. La dona de la dreta, amb el vestit introduït pels missioners, està ocupada trenant palmes amb una actitud impassible. La dona de l'esquerra, amb un pareo tradicional de motius florals i una camisa blanca, té els ulls tancats. Les línies blanques sobre el fons negre evoquen les onades llunyanes del mar. A terra, una capsa, una flor de tiara i unes fulles de palmera. El color és viu, de gamma càlida, i pla, seguint el mètode del cloisonné influït per les estampes japoneses.
La composició és peculiar pel que fa a les convencions pictòriques del segle xix. Els dos personatges semblen entatxonats com si l'artista no s'hagués realment preocupat de situar-los en l'espai. Mentre que per a altres pintors els dos personatges haurien pogut ser un detall en una composició amb més figures, Gauguin ha donat un aspecte destacat i sense precedents a la seva activitat insignificant.
El títol és equívoc, ja que no són dues dones diferents ni és evident que siguin a la platja. Per les dues figures Gauguin va usar la mateixa model, Teha'amana, la seva amant, que a més no era tahitiana sinó de Tonga o de Rarotonga. Les línies rectes del terra suggereixen que podria ser un porxo d'una casa colonial.

## Història

El quadre el va vendre aviat al capità Arnaud, un colon de Papeete. En va fer una segona versió en Parau api (1892), amb la figura de la dreta vestida amb un pareo lligat a l'espatlla i amb els braços descansant al costat. En La casa dels himnes (1892) va repetir les mateixes dues figures junt al grup de cantants asseguts a terra.
El quadre va ser llegat el 1923 a l'estat francès, exposat primer al Museu del Luxembourg, després al Museu del Louvre i des del 1986 al Museu d'Orsay.
L'obra està publicada en el catàleg de Wildenstein de 1964 amb el número 434, i en el catàleg de Gabriele Sugana de 1972 amb el número 270.

## Referències

* 1 2 Fitxa del Museu d'Orsay(francès)
* ↑ Catàleg de l'exposició del Grand Palais de París, 1989, pàg. 239.
# Sant Cir

Sant Cir (Cyrus) fou un metge nadiu d'Alexandria que practicava la medicina gratuïtament. Era cristià i aprofitava la seva feina per fer conversions. Durant l'anomenada persecució de Dioclecià va fugir a Aràbia on es diu que va curar moltes malalties més per miracles que per les seves medecines. Fou mort per les tortures aplicades pel comandant del prefecte sirià, junt amb altres cristians, el 300; les seves restes foren portades a Roma i enterrades allí. La seva memòria es recorda el 31 de gener tant per l'església romana com per la grega.

## Referències

* ↑ «Goigs a sant Cir d'Alexandria (en castellà)». [Consulta: 2023].
* ↑ Cyrus and John a Catholic Encyclopedia
# Set Sants Màrtirs del Quersonès

Els Set màrtirs del Quersonès o de Crimea, és a dir, els sants Basili, Eugeni, Agatodor, Elpidi, Eteri, Capitó i Efraïm van ser els primers evangelitzadors de la regió del Quersonès Tàuric, al final del segle iii, zona de la qual els set van ésser bisbes i on van morir màrtirs.
Primer hi van arribar Basili i Efraïm, enviats pel patriarca de Jerusalem; hi seguiren, també enviats pel patriarca, Eugeni, Agatodor i Elpidi. Tots cinc van patir martiri en una data indeterminada. Les fonts indiquen que Basili morí el 6 de març del 299, i els altres quatre un any més tard, el 300.
Davant de la desfeta, el patriarca envià Eteri, que arribà anys més tardi també fou martiritzat. L'emperador Constantí I envià llavors Capitó, que va ser l'únic que no fou màrtir, morint el 22 de desembre de 311.
La seva memòria conjunta es commemora el dia 7 de març. La data del 4 de març en què es commemorava anteriorment fou declarada errònia pel cardenal Baroni, que va acceptar la data establerta per l'Església Ortodoxa. L'Església catòlica, a més, hi afegeix dos noms més: Nèstor i Arcadi, que van predicar, però, a Xipre, on van morir màrtirs.

## Falsificació de la història al segle XVII

El 1619 es va publicar la falsa crònica atribuïda a Luci Flavi Dextre, escrita uns anys abans pel jesuïta Jerónimo Román de la Higuera; en ella, reescrivia la història de les esglésies hispàniques dels primers segles, amb la intenció de fer-les més antigues i de vincular-les a personalitats santes reals. Entre les falsificacions, hi ha la història de nou bisbes que haurien viscut al segle i a diferents ciutats d'Hispània i que, casualment, porten els noms dels màrtirs del Quersonès.
Segons aquesta falsa història, els bisbes van passar a ésser: Basili de Cartagena, Eugeni de València, Agatodor de Tarragona, Elpidi de Toledo, Eteri de Barcelona, Capitó de Lugo i Efraïm d'Astorga, Nèstor de Palència, Arcadi de Logronyo i Pius de Sevilla.
Arran de les persecucions dels cristians de temps de Neró, cap a l'any 60, s'haurien reunit a Peníscola per veure de trobar una solució al problema: les tropes romanes, comandades per Actus, van detenir-los tots quan estaven plegats i van executar-los, morint màrtirs i essent enterrats a l'església de la vila. El seu martiri i la seva festivitat eren, també casualment, el 4 de març.

## Bibliografia

* "Santi Basilio, Eugenio, Agatodoro, Elpidio, Etereo, Capitone ed Efrem, vescovi e martir", en: Santi e beati.
# Macari l'Armeni

Macari d'Antioquia d'Armènia (Macarius, Μακάδριος) o Macari l'Armeni (Antioquia de Pisídia, actual Turquia, segona meitat del s. X - Gant, 1012) fou un religiós probablement armeni, bisbe i pelegrí. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Biografia

Segons la vida més antiga que se'n conserva, fou arquebisbe d'Antioquia d'Armènia (o Antioquia de Pisídia, avui lloc deshabitat de la província d'Isparta, Turquia). Després de governar la seu amb encert, va dimitir del càrrec per anar en pelegrinatge a Jerusalem i continuà pelegrinant per diverses ciutats de l'est i el centre d'Europa, on adquirí fama de taumaturg. En 1010 havia arribat a Flandes i era a Tournai, on va pacificar la ciutat en un conflicte entre partidaris de Balduí IV de Flandes i altres nobles.
Va demanar d'ingressar a l'abadia benedictina de Sant Bavó de Gant; poc temps després volgué tornar a la seva pàtria, però un torçament del peu li ho impedí, sanant al monestir de Gant. Hi morí en 1012, com havia predit, en una epidèmia de pesta. Va demanar que, un cop mort, l'afaitessin i enviessin una part de la barba a la seva mare en Antioquia.

## Veneració

Aviat començaren a atribuir-se-li miracles a la seva intercessió. El mateix Balduí IV va ésser testimoni del guariment d'una noia cega a la tomba de Macari, que el va fer popular. És enterrat a la Catedral de Sant Bavó de Gant.
Va ésser canonitzat, mitjançant una elevatio, en 1067, i cap al 1073 se'n redactà la Vita. Se celebra el 10 d'abril i a Flandes, també el 9 de maig, aniversari del trasllat de les relíquies, i ha donat nom a un barri de Gant.
# Forclusió

La forclusió és un concepte elaborat per Jacques Lacan per a designar un mecanisme específic de la psicosi pel qual es produeix el rebuig d'un significant fonamental, expulsat fora de l'univers simbòlic del subjecte. Quan es produeix aquest rebuig, el significant està forcluït. No està integrat en l'inconscient, com en la repressió, i retorna de forma al·lucinatòria en el real del subjecte.
Tot i que se sol emprar la traducció directa del francès "forclusió", en realitat és un concepte provinent del dret que en català s'hauria de traduir com a "preclusió".

## Bibliografia

* Lacan, Jacques (1993). The Seminar. Book III. The Psychoses, 1955-56, translated by Russell Grigg, New York Norton.
* Fink, Bruce (1997). A Clinical Introduction to Lacanian Psychoanalysis, Theory and Technique. HUP. London
* Evans, Dylan (1996). Dictionary of Lacanian Psychoanalysis, London Routledge.

## Vegeu també

* Psicoanàlisi

## Enllaços externs

* Lacan Dot Com (anglès)
* The Seminars of Jacques Lacan (anglès)
# Municipi de Hørsholm

El municipi de Hørsholm és un municipi danès situat al nord-est de l'illa de Sjælland, a l'estret de l'Øresund, abastant una superfície de 31 km². Amb la Reforma Municipal Danesa del 2007 va passar a formar part de la Regió de Hovedstaden, però no va ser afectat territorialment. La ciutat més important i la seu administrativa del municipi és Hørsholm, al sud-oest d'aquesta ciutat hi ha el llac Sjælsø.

## Consell municipal

Resultats de les eleccions del 18 de novembre del 2009:
| Partit | vots | % vots |
| Socialdemokratiet | 1095 | 8,3 |
| Det Radikale Venstre | 544 | 4,1 |
| Det Konservative Folkeparti | 4767 | 36,0 |
| Socialistisk Folkeparti | 834 | 6,3 |
| Borgerligt Alternativ | 84 | 0,6 |
| Kristendemokraterne | 15 | 0,1 |
| Dansk Folkeparti | 695 | 5,2 |
| Borgerlisten i Hørsholm | 1238 | 9,3 |
| Venstre | 3987 | 30,1 |

### Alcaldes

| Alcalde | Període | Partit |
| Uffe Thorndahl | 1-1-2007 a 31-12-2009 | Independent |
| Morten Slotved | 1-1-2010 a 31-12-2013 | Det Konservative Folkeparti |

## Referències

* ↑ (danès) Resultats eleccions municipals a Hørsholm
# Raphael Dressler

Raphael Dressler (Graz, 1784 - Magúncia, 12 de febrer de 1835) fou un flautista i compositor austríac.
El 1809 es donà conèixer per un concert que va atraure sobre ell l'atenció general. Aquell mateix any passà a Viena, sent nomenat primer flauta del teatre de la porta de Caríntia. El 1817 acceptà la plaça en la capella de la cort de Hannover, i després residí a Londres per espai de 14 anys, retornant el 1832 a la seva pàtria.
Va compondre prop de 100 obres per a flauta, violí i violoncel; tríos per a flauta, violí i violoncel; deu obres de duets per a dues flautes i nombrosos estudis, capricis i temes diversos.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2214 (ISBN 84-239-4581-2)
# Schistura daubentoni

Schistura daubentoni és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Mekong al centre de Laos i el nord de Cambodja.

## Amenaces

Les seues principals amenaces són les modificacions antropogèniques del seu hàbitat (com ara, la desforestació, les activitats agrícoles i la construcció de preses).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 2000. Diagnoses of a new genus and 64 new species of fishes from Laos (Teleostei: Cyprinidae, Balitoridae, Bagridae, Syngnathidae, Chaudhuriidae and Tetraodontidae). J. South Asian Nat. Hist. v. 5 (núm. 1): 37-82.
* 1 2 Kottelat, M., 1990. Indochinese nemacheilines. A revision of nemacheiline loaches (Pisces: Cypriniformes) of Thailand, Burma, Laos, Cambodia and southern Viet Nam. Verlag Dr. Friedrich Pfeil, Múnic: 1-262.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 UICN (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 1998. Fishes of the Nam Theun and Xe Bangfai basins, Laos, with diagnoses of twenty-two new species (Teleostei: Cyprinidae, Balitoridae, Cobitidae, Coiidae and Odontobutidae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 9(1): 1-128.
* ↑ Rainboth, W. J., 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, 265 p.
* ↑ Kottelat, M., 1989. Zoogeography of the fishes from Indochinese inland waters with an annotated check-list. Bull. Zoöl. Mus. Univ. Amsterdam 12(1): 1-55.
* ↑ Menon, A. G. K., 1987. The fauna of India and the adjacent countries. Pisces. Vol. IV.: i-x + 1-259, Pls. 1-16. Teleostei - Cobitoidea. Part 1. Homalopteridae. Zoological Survey of India.

## Bibliografia

* Banarescu, P. i T. T. Nalbant 1995: A generical classification of Nemacheilinae with description of two new genera (Teleostei: Cypriniformes: Cobitidae). Travaux du Museum d'Histoire Naturelle "Grigore Antipa" v. 35: 429-495.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Jayaram, K. C. 1981: The freshwater fishes of India, el Pakistan, Bangladesh, Burma and Sri Lanka--a handbook: i-xxii + 1-475, Pls. 1-13. Zoological Survey of India.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Ou, C., Montana, C. G., Winemuller, K. O. i Conway, K. W., 2011. Schistura diminuta, a new minature loach from the Mekong River drainage of Cambodia (Teleostei: Nemacheilidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters 22(3): 193-200.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* ION (anglès)
# Jaume Pòrtulas i Ambròs

Jaume Pòrtulas i Ambròs (Barcelona, 1949) és un hel·lenista català, acadèmic de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.
El 1992 va obtenir la càtedra de filologia grega de la Universitat de Barcelona, on és membre de l'Aula Carles Riba. Ha estudiat autors grecs arcaics i clàssics com Píndar, Arquíloc, Homer, Safo o Eurípides i sobre temes la tradició clàssica a Catalunya. És conferenciant de la Fondation Hardt de Ginebra.
Des de 2001 és membre del Consell directiu de la Fundació Bernat Metge. Va presidir la Societat Catalana d'Estudis Clàssics de l'Institut d'Estudis Catalans de 2001 a 2006. El 2009 li fou atorgat el Premi Nacional de Literatura, per la seva obra Introducció a la Ilíada. Homer, entre la història i la llegenda. El 2013 fou nomenat acadèmic de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.

## Obres

* Lectura de Píndar (1977).
* Liber viginti quattuor philosophorum (2002).
* Corinna de Tànagra. Testimonis i fragments (2005).
* Introducció a la Ilíada: Homer, entre la història i la llegenda (2008, premi Nacional de Cultura 2009).
* Archilochus and the Iambic Poetry (amb Carles Miralles i Solà, 1983).
* The Poetry of Hipponax (amb Carles Miralles i Solà, 1988).
* Saviesa grega arcaica (amb Sergi Grau Guijarro, 2011).
* "Dos cops jove i dos cops baixat a la tomba." Tradicions biogràfiques i escatologia a la Grècia antiga (RABLB/ Universitat de Barcelona, 2013)

## Traduccions

* Nicole Loraux. Las experiencias de Tiresias: lo masculino y lo femenino en el mundo griego. El Acantilado, 2004. ISBN 978-84-96136-56-4 (trad. conjunta amb Cristina Serna).
* El libro de los veinticuatro filósofos. Ediciones Siruela, 2002. ISBN 978-84-7844-520-2 (trad. conjunta amb Cristina Serna)
* Corpus hermeticum i Asclepio. Ediciones Siruela, 2000. ISBN 978-84-7844-490-8 (trad. conjunta amb Cristina Serna)

## Referències

* ↑ «Jaume Pòrtulas i Ambròs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Jaume Pòrtulas | Departament de Filologia Grega». [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ «Fitxa: Jaume Pòrtulas» (en castellà). CCCB, 19-12-2011.
* ↑ Medalla 16 de l'Acadèmia de Bones Lletres
# Joaquim Rafel i Fontanals

Joaquim Rafel i Fontanals (Barcelona, 13 d'octubre de 1943) és un lingüista català. Es llicencià i doctorà en Filologia Romànica a la Universitat de Barcelona, amb la tesi La lengua catalana fronteriza en el Bajo Aragón meridional. Estudio fonológico (1973; publicada el 1981). És catedràtic emèrit d'aquesta universitat. Des de 1984 és membre de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans, institució de la qual fou secretari general de 1992 a 1998. És director del projecte del Diccionari del català contemporani i del Corpus textual informatitzat de la llengua catalana (1998) i director de les Oficines Lexicogràfiques de l'IEC. Va col·laborar a la redacció de l'Atles lingüístic del domini català, elaborat per Joan Veny i Lídia Pons. Ha treballat en fonologia i dialectologia, i ha esdevingut una referència en el món de la lexicografia per la seva implicació en tants projectes lexicogràfics institucionals, com la segona edició del Diccionari de llengua catalana i el Diccionari descriptiu de la llengua catalana.
Va ser guardonat amb la Creu de Sant Jordi l'any 2019 "per la seva tasca docent i de recerca".

## Obres destacades

* Diccionari de freqüències (1996-1998), en tres volums
* Documents normatius 1962-1996
* La lengua catalana fronteriza en el Bajo Aragón Meridional: estudio fonológico (1981)
* Diccionari català invers amb informació morfològica (1990, amb Joan Mascaró i Altimiras)
* Diccionari descriptiu de la llengua catalana

## Referències

* ↑ «Joaquim Rafel i Fontanals». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El lingüista a casa». Avui, pàg. 30 [Consulta: 3 juliol 2014].
* ↑ «Terminàlia parla amb Joaquim Rafel i Fontanals, director de les Oficines Lexicogràfiques de la Secció Filològica de l'IEC». Terminàlia, 22, 10-11-2020, pàg. 40–46. ISSN: 2013-6706.
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 29 personalitats i 15 entitats». Web oficial de la Generalitat de Catalunya, 30-04-2019. [Consulta: 30 abril 2019].
* ↑ Barcelona, Ed. de l'Abadia de Montserrat, 1990, 1144 pàgines, ISBN 9788478261772
* ↑ «Diccionari descriptiu de la llengua catalana»