OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Johann Andreas Streicher

Johann Andreas Streicher (Stuttgart, 13 de desembre de 1761 - Viena, 25 de maig de 1833) fou un pianista, compositor i constructor de pianos austríac. Fou el besavi del compositor Theodor Streicher.
Fou company d'estudis de Schiller en la Karlsschule, on els alumnes eren tractats de forma brutal i havien de realitzar molts exercicis militars. el 1793 casà amb Nannette Streicher, filla del fabricant de pianos Johann Andreas Stein, traslladant poc temps després l'establiment a Viena.
Des de llavors s'aplicà exclusivament a aquesta indústria, que perfeccionà inventant un mecanisme pel qual el martell feria la part alta de la corda en els pianos verticals, sent universalment adaptat. Streicher fou un dels millors amics de Beethoven.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1293 (ISBN 84 239-4557-X)
# Johann Bernard Mayer

Johann Bernard Mayer fou un professor d'arpa, nascut a Alemanya a mitjan segle xviii i mort a Londres el 1820.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 1306 (ISBN 84-239-4533-2)
# Johann Christian Abeille

Johann Christian Abeille (Bayreuth, 20 de febrer de 1761 - Stuttgart, 2 de març de 1838) fou un compositor, pianista i organista alemany.
Estudià en aquesta ciutat, formà part (1782) de la banda del duc de Wurtemberg, i després (1802) fou mestre dels concerts de palau i organista de la cort. En jubilar-se, al cap de cinquanta anys de serveis, el duc li atorgà una pensió i una medalla d'or. Deixà, diversos concerts per a flauta i d'altres instruments, d'estil fàcil, que encara estan en ús en alguns conservatoris, i algunes peces per a cant. Llurs òperes més notables foren Amor und Psyche (1801) i Peter und Aennchen, però sobresortí més en els concerts, trios, i sobretot en llur música vocal, escrita amb facilitat i elegància.

## Referències

* Tom núm. 1 de l'Enciclopèdia Espasa
# Johann Dietrich Rapp

Johann Dietrich Rapp (Ducat de Curlàndia, 4 d'abril de 1746 - Mitau avui Jelgava, 25 de desembre de 1813) fou un flautista i compositor letó.
Estudià teologia a la Universitat de Leipzig, i pels volts de l'any 1770 fou contractat com a músic per la ciutat de Mittau, on va romandre fins a la seva mort.
Deixà diversos trios i duos per a flauta impresos a Riga el 1789.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 712 (ISBN 84 239-4549-9)
* Kurt Dorfmüller. Internationaler biographischer Index der Musik: Komponisten, Dirigenten, Instrumentalisten und Sänger (en alemany). Vol. 1. K.G. Saur, 1995. ISBN 9783598338106.
# Johann Evangelist Habert

Johann Evangelist Habert (Horní Planá, 18 d'octubre de 1833 - Gmunden, 1 de setembre de 1896) fou un músic i compositor de música religiosa especialment.
Acabats els estudis en el Pàdagogium de Linz, fou professor a Naarn (Alta Àustria), i des de 1861 fou organista de Gmunden, on el 1878 fou a la vegada regent de cor. Des de 1868 fins a 1883 dirigí la revista Zeitschrift für Katholische Kirchenmusik.
A més de gran nombre de composicions religioses (misses, ofertoris, peces per a orgue etc..), va compondre una Praktische Orgelschule, una Kleine praktische Orgelschule i el llibre Beiträge zur Lehre von der musikalischen Komposition (Leipzig, 1899).

## Referències

* ↑ Mühlen, Hermynia Zur. The End and the Beginning: The Book of My Life. Open Book Publishers, 2010, p. 193. ISBN 978-1-906924-27-0 [Consulta: 9 març 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 446. (ISBN 84-239-4527-8)
# Johann Friedrich Daube

Johann Friedrich Daube (Hessen, 1730 - Viena, 19 de setembre de 1797) fou un compositor, musicòleg i llaütista. Va pertànyer a la capella particular del duc de Württemberg i fou conseller i primer secretari de l'Acadèmia de Ciències d'Augsburg. Deixà una col·lecció de sonates per a llaüt, dues simfonies i les obres teòriques:
* Generalbass in drei Accorden (Leipzig, 1756);
* Der Musikalische Dilettant (Viena, 1773);
* Anleitung sum Selbstunterricht in der musikalischen Kompositio (Viena, 1798)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 17, pàg. 1068, ISBN 84-239-4517-0
# Johann Friedrich Eck

Johann Friedrich Eck (Schwetzingen 1767 - París, 1838) fou un violinista alemany germà del també músic del violí, Franz Eck.
Violinista distingit, estudià aquest instrument amb Danner el 1788 fou contractat per a dirigir l'orquestra de la cort de Mannheim, sent després director dels concerts reials i, finalment, també s'encarregà de la del Teatre Nacional. Fou un dels violinistes cèlebres d'Alemanya i el 1801 es casà amb una rica senyora de l'alta societat i es retirà a França.
Va compondre sis concerts per a violí i un concert-simfonia per a dos violins.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2768 (ISBN 84-239-4581-2)
# Johann Georg Rauch

Johann Georg Rauch (Soultz, Alt Rin, 1658 - 1710) fou un compositor alsacià.
Encara que no se sap res sobre la joventut i la formació de Johann Georg Rauch, el seu nom apareix al voltant de 1681, on s'esmenta com a organista de la catedral d'Estrasburg, precisament, quan aquest, per ordre del rei Lluís XIV, va tornar a la fe catòlica després de dècades de protestantisme. La seva presència en la vida musical de la catedral es testifica a la seva mort després que el seu fill Michel Joseph prendrà la seva successió. Rauch no ha deixat curiosament obres per a orgue. No obstant això, ell és l'autor de quatre col·leccions de música impressionant (3 dedicat a les sonates vocals i instrumentals compostes de dotze anys), tots publicats en vida i molt difosa a Alsàcia i més enllà. Després d'un èxit considerable, l'obra de Johann Georg Rauch ha caigut gradualment en desús fins que va ser oblidat per complet de la segona meitat del segle xviii. Publicà: Novae sirenes sacrae harmoniae tam instrumentis quam vocibus tantum concertantes... (Estrasburg, 1688), i Citharo Orphei duodecim sonatarum (Estrasburg, 1697).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 847 ISBN 84 239-4549-9
# Johann Gottfried Arnold

Johann Gottfried Arnold (Niedernhall, 1773 - 1806) fou un violinista i compositor alemany.
Es distingí per la seva precocitat. Després de viatjar per Alemanya i Suïssa, entrà en el teatre Reial de Frankfurt.
Potser intuint que moriria molt jove (33 anys) treballà molt i fou molt fecund, i entre les seves obres cal citar:
* Simfonia concertant per a dues flautes amb acompanyament d'orquestra.
* Andante per a dues flautes amb acompanyament de violins.
* Concerts per a violoncel.
* Composicions per a guitarra.
* Temes amb variacions per a violoncel.
* Marxes, danses i Duets per a guitarra i violí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 6, pàg. 322 (ISBN 84-239-4506-5)
# De Queen

De Queen és una ciutat i seu del Comtat de Sevier (Arkansas) dels Estats Units d'Amèrica.

## Demografia

Segons el cens del 2000 De Queen tenia 5.765 habitants, 1.913 habitatges, i 1.377 famílies. La densitat de població era de 395,4 habitants/km².
Dels 1.913 habitatges en un 39% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,7% hi vivien parelles casades, en un 13,2% dones solteres, i en un 28% no eren unitats familiars. En el 24% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,93 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,44.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,3% tenia menys de 18 anys, un 11,7% entre 18 i 24, un 28,3% entre 25 i 44, un 16,8% de 45 a 60 i un 12,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.707 $ i la renda mediana per família de 31.582 $. Els homes tenien una renda mediana de 21.542 $ mentre que les dones 17.367 $. La renda per capita de la població era de 12.968 $. Entorn del 21,3% de les famílies i el 26,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- De Queen». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- De Queen». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Simon Schwartz i Riera

Simon Schwartz i Riera (Palafrugell, 1940) és un metge català, especialitzat en bioquímica clínica.
Ha estat director mèdic de l'Hospital General Universitari Vall d'Hebron, on el 1994 va crear la Fundació de Recerca Vall d'Hebron i fins al 2011 fou responsable del CIBBIM-Nanomedicina del Vall d'Hebron Institut de Recerca i Director del Centre d'Investigacions en Bioquímica i Biologia molecular. també ha estat membre del consell editor de la Revista de Diagnóstico Biológico, editada per l'Associació Espanyola de Biopatologia Mèdica. També ha estat president del Club de Vela Blanes de 1991 a 2011. El 2011 va rebre la Creu de la Jordi.

## Referències

* ↑ Revista de Diagnóstico Biológico núm. 1 gener-març 2005
* ↑ L'expresident del Club Simon Schwartz Riera ha rebut la Creu de Sant Jordi 2011 al butlletí del club.

## Enllaços externs

* El Govern distingeix al Dr. Simon Schwartz Riera amb la Creu de Sant Jordi Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. al web del VHIR
# Santa Maria de Pineda

Santa Maria de Pineda és una església parroquial de Pineda de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de planta rectangular amb absis poligonal i dues capelles. De tres naus separades per gruixuts pilars que sostenen una volta de creueria amb claus de volta. Dues claus parlen de la devoció a la Mare de Déu. La que hi ha al bell mig del presbiteri representa la seva imatge amb la bola del món a la mà dreta i l'Infant Jesús assegut al cantó esquerra. A les sis restants claus de pedra hi ha representats diversos personatges. La nau central és il·luminada per la rosassa gran, situada sobre la porta principal. Una rosassa més petita correspon a les golfes. Les dues naus laterals estan il·luminades per finestres quadrades a la part superior dels murs laterals.
La façana principal, la porta lateral de Sant Joan, l'Altar Major i la capella lateral són recobertes amb esgrafiats. A més, la façana principal presenta una distribució simètrica l'eix de la qual passa pel centre de la rossasa petita. La gran es fonamenta en una arcada que la suporten quatre columnes que emmarquen la rossasa central i la porta. A la mateixa alçada quatre columnes adornades amb flors i coronades amb un capitell d'estil corinti que suporten un entaulament rematat per una cornisa. El cercle de la rossasa central l'emmarquen onze caps d'angels. L'ornamentació de la façana es compon per una xarxa geomètrica de rombes sobre la qual es dibuixa de forma repetitiva, plana i modular, positiva i negativa, el rombe corbat pels vertex cap a fora i pels costats cap a dintre en els positius, i cap a fora en els negatius.

## Història

Es tenen notícies d'una primera església que fou consagrada l'any 1079 pel Bisbe de Girona Berenguer Guifré de Cerdanya, però no en queda res. La part més antiga és la nau central que data de finals del segle XV-XVI. Al segle xviii (1700-1718) fou ampliada pels dos costats laterals. Sofrí tres embats: al 1548, que obligà a fortificar-la, però aquesta mesura desaparegué a la segona meitat del segle XVII; al 1822 i al 1936, durant els quals el temple fou incendiat. Les primeres visites pastorals foren el 18 de febrer de 1451 i 23 d'agost de 1489. El 21 de juny de 1737 pel Bisbe Baltasar de Bastero i Lladó; i les últimes foren el 9 de març de 1911 i 11 de juny de 1918, pels Bisbes Pol i Mas respectivament. A partir de 1939, començaren les obres de restauració sota la direcció de l'arquitecte Isidre Puig Boada.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Maria de Pineda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
* ↑ Raventós, Joan «L'atac Corsari de Dragut». Sàpiens [Barcelona], núm. 68, 6-2008, p. 58. ISSN: 1695-2014.
# Quíone (filla de Dedalió)

D'acord amb la mitologia grega, Quíone (en grec antic Χιονη, "neu") va ser una filla del rei Dedalió.
Va ser amant d'Apol·lo, qui es disfressa per posseir-la, i d'Hermes, el qual la va violar després d'haver-la adormit màgicament. Del primer concebé Filammó, i del segon Autòlic. Morí traspassada per les sagetes d'Àrtemis, en haver gosat comparar-se a ella en la seva bellesa. El seu pare se suïcidà per la pena.

## Referències

* ↑ Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, L. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932. p. 12

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 189 (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461.
# Pasquale Borri

Pasquale Borri (Milà, 1820 - Desio, (Llombardia), 1884) fou un notable coreògraf italià.
Ballarí en la seva joventut, a Viena abordà la composició de balls amb el titulat Rubezaht, que aconseguí molta acceptació, i al que li seguiren, entre d'altres, La nimfa de les aigües, Violetta i L'aposta, que li valgueren la reputació d'ésser el primer coreògraf del seu temps.
Tornat a Itàlia, estrenà els titulats: La vispa vivadiera, La giocoliera (1857), Li conte Rodolfo (1858), Scintilla (1860), Lucilla e Il figliuo prodigo (1876), que es representaren en els primers teatres d'Europa i Amèrica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 202. (ISBN 84-239-4509-X)
# Pasquale Soffi

Pasquale Antonio Soffi (Lucca, Toscana, 1732 - 1810) fou un professor i compositor italià. Va ser professor de música del seminari de la seva ciutat natal, en la que formà excel·lents i nombrosos organistes. Les seves composicions, exclusivament religioses, comprenen l'oratori Santo Tomás Apóstol; misses; vespres; motets; introits; Benedictus i Miserere a 3 i 4 veus, així com 24 servicis complets a gran orquestra. Aquestes obres es distingeixen per la correcció de la seva escriptura i fàcil inspiració.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1417 ISBN 84 239-4556-1

## Enllaços externs

* Índex d'obres
# Passant de la Tosca

El Passant de la Tosca és un passant, o gual, del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès. Pertany a l'enclavament de la Vall de Marfà.
Està situat a la part central de la Vall de Marfà, a sota i a llevant de la masia de Marfà i a prop i a ponent de la Tosca, al nord de les Feixes Roges.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Passant de la Tosca en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Pastoral obrera de toda la Iglesia

La Pastoral Obrera de toda la Iglesia (Pastoral Obrera de tota l'Església), POTI, és un document que va ser aprovat el novembre de 1994 per la LXIIa assemblea plenària de la Conferència Episcopal Espanyola, resultat d'un procés llarg en el temps i que marca una data històrica, plena d'esperança en l'evangelització del Món Obrer.
Des d'aquestes pàgines oficials de l'Església Espanyola es recull gran part de la identitat de moviments com la JOC (Joventut Obrera Cristiana), l'ACO (Acció Catòlica Obrera), la GOAC (Germandat Obrera d'Acció Catòlica), el MIJAC (Moviment Infantil i Juvenil d'Acció Catòlica) i altres col·lectius eclesials.
És un document que fa una crida a la participació de tota l'Església perquè visqui aquesta identitat com a pròpia, definint diferents propostes per portar-ho a terme. Aquestes propostes, o línies d'acció les esquematitza en quatre nivells:
* Promoció, presència i participació de la Pastoral Obrera en la vida i missió de l'Església
* Presència de la Pastoral Obrera a la societat
* Formació de militants obrers cristians
* Extenció de la Pastoral Obrera
Exemples que se'n poden extreure són: crear equips parroquials o arxiprestals de Pastoral Obrera que intenten fer arribar la formació social i la doctrina social de l'Església a molts cristians del món popular no associats en els moviments apostòlics; la posada en marxa de secretariat i delegacions de pastoral obrera a les diòcesis; les Coordinadores de Moviments Apostòlics; anunci de la intencionalitat del document a través de jornades o xerrades

## Referències

* ↑ POTI, document sencer publicat al web de la Conferència Episcopal Espanyola Arxivat 2008-06-23 a Wayback Machine.
* ↑ Carta en el 10è aniversari de la POTI pel Bisbe Responsable del Dpt. de Pastoral Obrera de la Conferència Episcopal Espanyola. Arxivat 2009-03-22 a Wayback Machine.
* ↑ El trabajo humano, principio de vida. ALFONSO ALCAIDE MAESTRE (ed.). Madrid. Editorial EDICE 2007 Arxivat 2009-12-13 a Wayback Machine.
* ↑ Algunes de les accions i activitats més significatives de Pastoral Obrera realitzades en aquests deu últims anys per la JOC Arxivat 2009-03-22 a Wayback Machine.
* ↑ Algunes de les accions i activitats més significatives de Pastoral Obrera realitzades en aquests deu últims anys per la HOAC Arxivat 2009-03-22 a Wayback Machine.
* ↑ Algunes de les accions i activitats més significatives de Pastoral Obrera realitzades en aquests deu últims anys per les germandats del treball Arxivat 2009-03-22 a Wayback Machine.
* ↑ Història de la Delegació de Pastoral Obrera de la Diòcesi de Madrid. Fulla de la Pastoral Obrera; Abril 2001, núm. 9 Arxivat 2008-11-21 a Wayback Machine.
* ↑ Jornada de la Pastoral Obrera de Catalunya dedicada als treballadors immigrants. Article del diari digital ForumLibertas.com/Flama.info publicat el 8 de febrer de 2008
* ↑ Jornades Generals de Pastoral Obrera a Espanya Iglesia en un mundo obrero, Madrid, 6 de març de 2005 Arxivat 2009-03-22 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Delegació de Pastoral Obrera en la diòcesi de Barcelona
* HOAC (Espanya) (castellà)
* MIJAC Catalano-Balear
# Patagonotothen brevicauda

Patagonotothen brevicauda és una espècie de peix pertanyent a la família dels nototènids. Es troba al Pacífic sud-oriental, l'Atlàntic sud-occidental i l'oceà Antàrtic: la Terra del Foc (incloent-hi l'estret de Magallanes i el canal de Beagle), les illes Malvines i l'illa de Geòrgia del Sud.

## Subespècies

* Patagonotothen brevicauda brevicauda (Lönnberg, 1905)
* Patagonotothen brevicauda shagensis (Balushkin & Permitin, 1982)

## Referències

* ↑ Balushkin A. V., 1976. A short revision of notothenids (Notothenia Richardson and related species) from the family Nototheniidae. Pp. 118-134. A: Skarlato, O. A. (ed.). Zoogeography and systematics of fish. Akad. Nauk USSR, Zool. Inst., Leningrad. Revision Notothenids. 1-195.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Lönnberg, E., 1905. The fishes of the Swedish South Polar Expedition. Wissenschaftliche Ergebnisse der Schwedischen Südpolar-Expedition, 1901-1903 v. 5 (núm. 6): 1-72, Pls. 1-5.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Patatuf

El Ball del Patatuf és una contradansa popular d'execució senzilla i tradicional de les comarques litorals i prelitorals entre Barcelona i Tarragona. Malgrat l'extensa divulgació salvant lleugeríssimes variants, es balla de la mateixa manera pertot arreu. S'ignora l'etimologia, però Pujol i Amades suposen que es tracta d'una onomatopeia dels tres picaments de mans que es donen en començar a ballar.
A Tarragona va ser recuperat per al seguici de Santa Tecla el 1980, però hi era un ball àmpliament documentat sobretot al Carnaval. És un ball senzill que a més de l'ús social a les festes també és popular per a la formació musical i psicomotriu de nens.

## Referències

* ↑ «Patatuf». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Tipus i models de danses tradicionals». Tradicionari. enciclopèdia.cat. [Consulta: 4 maig 2020].
* 1 2 Pujol, Francesc; Amades, Joan. Cançoner popular de Catalunya. Vol. 1 : Diccionari de la dansa, dels entremesos i dels instruments de música i sonadors. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1936, p. 369.
* ↑ «Ball del Patatuf». Ajuntament de Tarragona, s.d. [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ Platero i Guàrdia, Laia «El Patatuf: una dansa popular del Baix Llobregat». Estris: revista d'educació en el lleure, 176, 2010, pàg. 28. ISSN: 1699-1486.

## Bibliografia

* Garrich, Montserrat; Viñoles, Anna. Ball del Patatuf Pervivència d'una Dansa. Tarragona: Ajuntament de Tarragona, 1996, p. 44 (Quaderns Festa Major núm. 11). ISBN 9788400005788.
* Cobla La Principal de la Bisbal. «Ball del Patatuf». A: Retaule De Santa Tecla (CD). Àudiovisuals de Sarrià, 1999.
* Massot i Muntaner, Josep. «Selecta dels materials recollits per les missions Tomàs-Amades de maig i juny de 1932, 14. Ball del Patatuf». A: Memòries de missions de Recera. Barcelona: L'Abadia de Montserrat, 2005-11, p. 31 (Memòries de Recerca, XV). ISBN 9788484157663. «S'havia ballat a Aiguafreda, els diumenges, barrejat amb balls agafats de caient modern. El vell músic l'havia après d'una senyora barcelonina, que li va ensenyar la tornada i la coreografia. Ell l'havia ensenyat a la gent del poble. El va aprendre fa una qurantena d'anys.»

## Enllaços externs

* «Dansem Junts 2015 - Dansa conjunta - Patatuf» (vídeo). Seminari d'Educació Musical de Viladecans i Gavà, 10-03-2015.
* Casals i Canalias, Raimon. «Ball de la patatuf del Vendrell». Inventari de danses vives de Catalunya. Esbart Català De Dansaires.
* «Ball del patatuf» (fonograma). Fonoteca de Música Tradicional Catalana. Calaix – Generalitat de Catalunya, 25-04-2014.
# Paul Mériel

Paul Mériel (Mondoubleau, 1818 – Tolosa, 1897) fou un compositor francès del Romanticisme. Nomenat segon director d'orquestra del teatre d'Amiens, feu representa la seva òpera, Cornelius l'argentier, que assolí una favorable acollida. el 1817 fixà la seva residència a Tolosa, la qual Escola de Música dirigí fins al 1883. A més deixà, l'òpera L'Armonique, l'òpera còmica Les précienses ridicules, un oratori, una simfonia i altres composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 925 ISBN 84 239-4534-0
# Paul Richter (compositor)

Paul Richter (Brașov, 28 d'agost de 1875 - Cristian, 16 d'abril de 1950)
fou un compositor, director d'orquestra, pianista, organista i pedagog romanès d'origen saxó.

## Biografia

Va assistir al gymnasium Johannes Honterus de Kronstadt i va estudiar música amb Rudolf Lassel. Richter primer va estudiar medicina, però poc després es va inscriure al Conservatori de Leipzig. El 1900 tornà a Kronstadt i hi va dirigir el Männergesangverein («associació coral masculina»).
El 1904 va ser mestre de capella de l'orquestra de la ciutat i director de la Societat Filharmònica, amb la qual realitza diverses gires per Transsilvània i Romania. Gràcies a la seva contribució, Richard Strauss, Felix Weingartner i George Enescu actuaren a les ciutats transsilvanes. També va estar actiu a Sibiu/Hermannstadt.
Paul Richter va compondre sis simfonies, poemes simfònics, suites i fantasies sobre motius populars saxons i romanesos, obertures, obres de cambra, concerts, instrumentals, vocal-simfòniques i corals.

## Referències

* ↑ Martin, G. «Richter, Paul (1875–1950), Dirigent und Komponist». A: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL) (pdf) (en alemany). volum 9. Viena: Acadèmia Austríaca de Ciències, 1988, p. 130. ISBN 3-7001-1483-4.
* 1 2 Rausch, Alexander. «Richter, Paul». A: Oesterreichisches Musiklexikon (en alemany). Viena: Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 2002-2006. ISBN 3-7001-3041-4.

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 3, dirigit per Ilarion Ionescu-Galati a YouTube (1925)