OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Reine Colaço Osorio-Swaab

Reine Colaço Osorio-Swaab (Amsterdam, 16 de gener de 1881 - Amsterdam, 14 d'abril de 1971) fou una compositora neerlandesa.

## Biografia

Reintje (Reine) Swaab va néixer a Amsterdam, Països Baixos, filla d'un matrimoni jueu.
El 1901, es va casar amb Samuel Colaço Osorio (Amsterdam, 8 de juliol de 1875 - Amsterdam, 18 de maig de 1923), un corredor de borsa jueu, esdevenint Reine Colaço Osorio-Swaab. Va desenvolupar un interès per compondre música quan els seus quatre fills ja eren grans i després de morir el seu marit, l'any 1923. Va estudiar composició amb Ernest W. Mulder i melodia amb Henk Badings. A la dècada del 1930 va escriure una sèrie de cançons amb text en neerlandès i després de la Segona Guerra Mundial va compondre Monument, el 1946, en honor al seu fill Jehuda, que havia esat assassinat al camp de concentració de Dachau. A la dècada del 1920 va traduir l'obra de Martin Buber al neerlandès.
Reine Colaço Osorio-Swaab va morir a Amsterdam.

## Obres

Va compondre obres de cambra, cançons, obertures per a orquestra, duets i obres declamatòries, incloent-hi:
* Aus den knospen quellen sachte (cants d'un joglar viatger) (text: Stefan George)
* Avond (text: Carel Steven Adama van Scheltema)
* Das Roseninnere (text: Rainer Maria Rilke)
* Dorpsdans (text: Jacques Fabrice Herman Perk)
* En sourdine (text: Paul Verlaine)
* Fêtes galantes (text: Paul Verlaine)
* Heisst es viel dich bitten (cants d'un joglar viatger) (text: Stefan George)
* So ich traurig bin (cants d'un joglar viatger) (text: Stefan George)
* Worte trügen, worte fliehen (cants d'un joglar viatger) (text: Stefan George)
* Zij komt (text: Jacques Fabrice Herman Perk)
* Suite (Trio núm. 1) per a flauta, violí i viola (1940)
* Trio núm. 3 per a 2 violins i viola (1950)
* Quartet núm. 1 per a flauta, violí, viola i violoncel (1952)
* Sonata núm. 3 per a viola i piano (1952)
* Tsaddiék, Intermezzo per a viola i piano (1953)

## Referències

* 1 2 3 Alders, Carine. «Reine Colaço-Osorio-Swaab» (en anglès). Forbidden Music Regained. [Consulta: 5 desembre 2021].
* ↑ «Matrimoni celebrat el 3 de setembre de 1901 a Amsterdam» (en anglès). Open Archives Netherlands. [Consulta: 5 desembre 2021].
* ↑ Sadie, Stanley. The new Grove dictionary of music and musicians: Volume 29, 2001. ISBN 9781561592395.
* ↑ «Composer: Reine Colaço Osorio-Swaab (1881-1971)». [Consulta: 16 octubre 2010].
# Reinhard Klädtke

Reinhard Klädtke (Zschopau, 11 de desembre de 1960) és un antic pilot d'enduro alemany que va destacar en competició durant la dècada del 1980. Com a membre de la selecció de la RDA, va guanyar una edició del Trofeu (1987) i dues del Vas d'argent (1982 i 1984) als Sis Dies Internacionals d'Enduro (ISDE).
Klädtke va començar la seva carrera com a pilot el 1977 al motoclub MC Motorradwerk Zschopau. Només quatre anys més tard, el 1981, va formar part de l'equip de la RDA per al Trofeu als ISDE d'Elba. Tot seguit va passar a integrar l'equip del Vas d'argent, competició que va ajudar a guanyar les edicions de 1982 (Považská Bystrica) i 1984 (Assen). A partir de 1985 tornà a formar part de l'equip del Trofeu. El 1987 va passar a l'equip de fàbrica de Simson, canviant la seva MZ 500 per una Simson 125. Aquell any mateix va aconseguir el seu major èxit internacional en guanyar el Trofeu als ISDE de Jelenia Góra, Polònia. Klädtke es va retirar de les competicions a començaments de la dècada del 1990.

## Palmarès

* 1 Trofeu als ISDE (1987)
* 2 Vasos d'argent als ISDE (1982, 1984)

## Referències

* ↑ Pester, Eberhard; Allgemeiner Deutscher Motorsport-Verband (ed.) «Italienisches Kontrastprogramm» (en alemany). Illustrierter Motorsport. Sportverlag [Berlín], any 31è, núm. 11, 1981, pàg. 252–253. ISSN: 0442-3054.
* ↑ Baumann, Hans-Dietrich; Allgemeiner Deutscher Motorsport-Verband (ed.) «57. Internationale Sechstagefahrt vom 20. bis 25. September 1982 in Považská Bystrica (CSSR)» (en alemany). Illustrierter Motorsport. Sportverlag [Berlín], any 32è, núm. 11, 1982, pàg. 243–245. ISSN: 0442-3054.
* ↑ Ottinger, Steffen. Internationale Sechstagefahrt – ISDE – 1987. Jelenia Gora / Polen. Fotojournal eines großen deutschen Motorsporterfolges. (en alemany). Chemnitz: HB-Werbung und Verlag, 2011, p. 13 i s.
# Reinhard Vollhardt

Emil Reinhard Vollhardt (Seifersdorf, Turíngia, Imperi Alemany, 16 d'octubre de 1858 - Zwickau, 10 de febrer de 1926) fou un compositor alemany. Estudià al Conservatori de Leipzig i de 1883 a 1887 fou organista de l'església Gràcia de Hirschberg i des de 1887 exercí les funcions de cantor de l'església de Santa Maria i a la vegada de director de la Societat de Música i del Cor a cappella de Zwickau. Pianista i organista eminent, a la vegada que distingit compositor se li deuen nombrosos lieder i motets, i també Bibliographie der Musikwerke in der Ratsschulbibliothek zu Zwickau (1896) i Geschichte der Kantoren und Organisten in den Städten Sachsens (1899).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1119 ISBN 84-239-4569-3

## Enllaços externs

* http://personen-wiki.slub-dresden.de/index.php/Vollhardt,_Emil_Reinhardt Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* «Bibliografia relacionada amb Reinhard Vollhardt» (en alemany). Al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya.
# Leòcrates

Leòcrates (en llatí Leocrates, en grec antic Λεωκράτης) fill de Stroebus (Στροίβος), era el comandant dels atenencs a la gran batalla naval d'Egina de l'any 457 aC.
Els atenencs van capturar uns setanta vaixells enemics i Leòcrates va desembarcar i va assetjar la ciutat d'Egina. Mentrestant les forces corínties que havien envaït l'Àtica per distreure la situació, van ser derrotades per Mirònides, tal com diu Tucídides. Segons Plutarc, tant Leòcrates com Mirònides eren col·legues d'Aristides a la batalla de Platea.

## Referències

* ↑ Leocrates a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 750
# Cantó de Nimes-2

El cantó de Nîmes-2 és un cantó francès del departament del Gard, a la regió d'Occitània. Està inclòs al districte de Nimes, compta amb una part de la ciutat de Nimes.

## Vegeu també

* Cantons del Gard
# Manuel Robles Aranguiz

Manuel Robles Aranguiz (Begoña, Bilbao, 1884 - Beskoitze, Lapurdi, 1982) fou un sindicalista i polític basc. Tipògraf de professió, fou un dels fundadors del sindicat nacionalista basc ELA-STV el 1911 i del que en fou secretari general durant la major part de la seva vida. EL 1908 es va afiliar al PNB i treballà al diari Euzkadi. Es va haver d'exiliar a Argentina i a Tarbes durant la dictadura de Primo de Rivera el 1924-1927 i va donar suport la fracció Aberri del partit, dirigida per Eli de Gallastegui.
Fou elegit diputat pel Partit Nacionalista Basc a les eleccions generals espanyoles de 1931, 1933 i 1936. En esclatar la guerra civil espanyola es mantingué del costat dels republicans, i juntament amb Manuel de Irujo fou un dels artífex que el PNB es mantingués fidel al govern republicà. El 1938 hagué d'exiliar-se a Iparralde, on fundà el Comité de Ayuda a los Vascos i durant la Segona Guerra Mundial col·laboraria amb Xarxa "Alsace-Lorraine" de la Resistència francesa, raó per la qual fou condecorat per Charles de Gaulle. El 1952 tornà clandestinament a Bilbao per a reorganitzar el sindicat, però el 1953 fou detingut i empresonat a Martutene. Fou alliberat poc després per pressions internacionals i el 1960 torna a Iparralde. En el III Congrés d'ELA-STV, celebrat a Eibar el 30 i 31 d'octubre de 1976 fou escollit per a ocupar la Presidència, càrrec que va ocupar fins a la seva mort.

## Enllaços externs

* Biografia
# Sentència de Benifaió

Es coneix com a Sentència de Benifaió la que va dictar el Tribunal Suprem (Sala del Contenciós-Administratiu, Secció 4a) el 21 de setembre de 1998, que impedeix als ajuntaments utilitzar la normativa secessionista de la Real Acadèmia de Cultura Valenciana (RACV). Concretament, aquesta sentència deixava sense efecte l'Acord Plenari de l'Ajuntament de Benifaió, de 26 d'abril de 1988, pel qual s'havia disposat que els escrits interns en valencià s'adequaren a la norma ortogràfica que dictara la Real Acadèmia de Cultura Valenciana (entitat no oficial que a diferència de la postura confirmada per la comunitat científica i l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, defensa la independència del valencià respecte del català). L'alcaldia estava en mans de Vicente Choví, d'Unió Valenciana.
El recurs va ser presentat per Vicent Duart Gadea, regidor pel Partit Valencià Nacionalista i posteriorment pel Bloc Nacionalista Valencià. El Tribunal Suprem confirmava la sentència núm. 335/1992, dictada, amb data 10 de març de 1992, per la Sala del Contenciós-Administratiu del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana. La sentència va prohibir que els ajuntaments redactaren els seus escrits amb la norma ortogràfica del seu parer, establint que les competències lingüístiques depenien de la Generalitat Valenciana.
Cal destacar que quan es va presentar el recurs, la Generalitat Valenciana estava presidida per Joan Lerma (PSPV-PSOE) que no va actuar enfront de la il·legalitat que va quedar a la mercè d'iniciatives com la del regidor del PVN. En data 7 d'abril de 1992 va presentar requeriment signat per Vicent F. Duart Gadea, Matilde Ferrà i Perelló i Josepa Chesa i Vila, davant el president de la Generalitat Valenciana, Joan Lerma, reclamant la indemnització de 79.500 pessetes en concepte dels honoraris pagats als lletrats, per la no actuació de l'administració en defensa de les seues competències en matèria lingüística i reconegudes en la sentència.
Arran de la sentència, la presidenta del Partit Valencià Nacionalista, Pepa Chesa, va manifestar que no descartaven actuar també contra qualsevol ús de la normativa secessionista per part de l'Ajuntament de València. D'altra banda, altres membres del Consell Nacional del partit destacaren que era necessari arribar a un pacte per a usar, eixamplar i emprar el valencià.

## Referències

* 1 2 Vicent Flor i Moreno en Cap a una Valencia Lliure, Joventut Valencianista, 1994. pgs.68-69, ISBN 84-604-7499-2
* ↑ Desde mi covachuela Arxivat 2014-03-15 a Wayback Machine. article de Francesc Ferrandis a Levante-EMV del 15 d'octubre de 1996

## Enllaços externs

* Text de la Sentència de Benifaió Arxivat 2008-03-21 a Wayback Machine.
# Uroconger erythraeus

Uroconger erythraeus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 820 i 1.550 m de fondària.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del mar Roig.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Kaup J. J., 1856. Uebersicht der Aale. Arch. Naturgeschichte v. 22 (núm. 1). 41-77.
* ↑ Castle, P. H. J., 1982. Tiefenwasser-und Tiefseefische aus dem Roten Meer. III. A new species of Uroconger from Red Sea benthos (Pisces: Teleostei: Congridae). Senckenb. Biol. v. 62 (1981) (núms. 4/6): 205-209.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Klausewitz, W., 1994. Comparative studies on the vertical distribution of bathybenthic deep-sea fishes of the Red Sea. Proc. IPFC 4:462-468.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pamandzi

Pamandzi és un municipi francès, situat a la col·lectivitat d'ultramar de Mayotte. El 2007 tenia 9.077 habitants. Es troba en una illa i hi ha l'aeroport internacional de Mayotte. També hi ha un centre de retenció administrativa per a immigrants.

## Enllaços externs

* (francès) Consell general de Mayotte.
* (francès) Comunes de Mayotte al web de l'Insee
# Laverna

Laverna a la mitologia romana, va ser la deïtat protectora dels lladres i els impostors.
Tenia una cova consagrada al seu culte a la via Salària i un altar proper a la Porta Lavernalis (porta que agafava el nom de la deïtat). El seu nom, probable contracció de Lativerna, podria derivar del verb latere, el grec λαβεῖν i el sànscrit labh, o potser de levare i levator (lladre).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Laverna». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 16 maig 2022].
# Casa Jaume Hill i Forment

La Casa Jaume Hill i Forment o Villa Rosa, és un edifici sitgetà del 1892, fet del mestre d'obres Jaume Sunyer i Juncosa en estil eclèctic i amb una gran harmonia compositiva. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Forma part de les cases construïdes a l'eixample de 1881, de notable valor arquitectònic amb cases historicistes, modernistes i eclèctiques. Va ser un encàrrec de l'indià Jaume Hill (Sitges, 1837 – Barcelona, 1897), que s'havia enriquit a Cuba en negocis d'exportació.

## Descripció

La construcció és un habitatge unifamiliar de planta baixa, dos pisos i terrat a la catalana. L'edifici té dues façanes als carrers Jesús i Francesc Gumà que mostren grans balcons al primer pis, i als jardins del Casino Prado, que presenta una galeria il·luminada per cinc finestres separades per columnes. És un edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos, fent cantonada que fa cantonada. Té un terrat a la catalana sota el qual hi ha una cambra d'aire que ventila per uns espiralls rectangulars que deriven de les mètopes gregues. S'hi observen elements decoratius d'influència també grega són els que recorden les mètopes i els tríglifs. La cara lateral, que dona als jardins del Prado, es caracteritza per una gran terrassa amb barana de balustres. La planta baixa, molt transformada, acull en l'actualitat diversos establiments comercials.

## Referències

* 1 2 «Can Jaume Hill». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Bibliografia

* Servei del Patrimoni Arquitectònic El Baix Penedès. El Garraf Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1991. Col. Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya 3. ISBN 84-393-1227-X
* Isabel Coll Arquitectura de Sitges 1800-1930 Sitges: Ajuntament, 2001. Segona edició ISBN 84-931852-0-5

## Enllaços externs

* Descripció i fotografia Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# VII Regió Militar

La VII Regió Militar també coneguda com a Capitania General de Valladolid, correspon a una subdivisió històrica del territori espanyol des del punt de vista militar quant a l'assignació de recursos humans i materials amb vista a la defensa.

## Territori

Comprenia tres províncias de l'antiga regió de Lleó (Lleó, Zamora, Salamanca), dues províncies de Castella la Vella (Valladolid i Palència) i també l'antiga província d'Oviedo (avui dia, el Principat d'Astúries).
La Regió Militar respon ja a un model de defensa territorial històric, ja que des de 2002 les Forces Armades espanyoles s'organitzen en unitats tàctiques en funció de les comeses i missions assignades.

## Història
### Primers temps

La divisió d'Espanya en Capitanies Generals data de 1705, quan es van ajustar als antics regnes que constituïen la Monarquia Hispànica. Es tractaven de tretze regions: Andalusia, Aragó, Burgos, Canàries, Castella la Vella, Catalunya, Extremadura, Galícia, Costa de Granada, Guipúscoa, Mallorca, Navarra i València.
En 1898 es va tornar a dividir el territori peninsular en set noves Regions Militars, alhora que es van constituir les Comandàncies Generals de Balears, Canàries, Ceuta i Melilla.
Després de la proclamació de la Segona República en 1931, un decret governamental va dissoldre les regions militars i les va substituir per les Divisions Orgàniques. Al juliol de 1936, exercia la prefectura de la VII Divisió Orgànica el general Nicolás Molero Lobo, que havia estat ministre de la Guerra en els gabinets presidits per Manuel Portela Valladares (1935-36). Al juliol de 1939, després de finalitzar la Guerra Civil Espanyola queden restablides les regions militars; A la VII Regió s'assigna el VII Cos d'Exèrcit amb dos divisions: la 71a (Valladolid) i la 72a (Lleó).

## Vegeu també

* Regions Militars d'Espanya

## Referències

* ↑ Reial decret 912/2002, de 6 de setembre, pel que es desenvolupa l'estructura bàsica dels Exèrcits.
* ↑ Gaceta de Madrid núm. 168, del 17 de juny de 1931
* ↑ Decret del Ministeri de Defensa de 21 de juliol de 1939

## Enllaços externs

* Ministeri de Defensa d'Espanya
# Vade retro

Vade retro (literalment, ves enrere o fes-te enrere) expressió llatina que s'empra per a refusar una persona o cosa. Té el seu origen en la resposta que, segons l'Evangeli, donà Jesucrist al diable quan aquest el temptà, oferint-li tot el poder del món si Jesucrist consentia en adorar-lo. La frase completa és: Vade retro, Satanas! Deum adorabis et illi soli servies. (Ves enrere, Satanàs! Adoraràs Déu i solament serviràs a ell).

## Vegeu també

* Aparta't de mi, Satanàs

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 66, pàg. 320 ISBN 84-239-4566-9
# Districte de Gordon

El districte de Gordon és un dels tres districtes del departament francès de l'Òlt, a la regió d'Occitània. Té 9 cantons i 85 municipis. El cap del districte és la prefectura de Gordon

## Cantons

* cantó de Gordon
* cantó de Gramat
* cantó de La Bastida de Murat
* cantó de Martèl
* cantó de Pairac
* cantó de Sent Girman
* cantó de Salviac
* cantó de Solhac
* cantó de Vairac

## Vegeu també

* Cantons de l'Òlt
* Llista de monuments del districte de Gordon
# Casa Burcet

Casa Burcet és una obra del municipi de Blanes (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici al carrer Roig i Jalpí, núm. 3, projectat l'any 1930 per Josep Goday. La Fundació Àngel Planells utilitza l'edifici per a fer exposicions.

## Descripció

Edifici de planta rectangular de tres plantes que dona al carrer Roig i Jalpí i al carrer de l'Or. Destaca l'esgrafiat de la façana, que té forma de retícula romboidal, i les finestres cantoneres unides amb un balcó, un fris esgrafiat amb motius vegetals i un petit entaulament. La planta baixa té finestres amb arcada de mig punt i portes rectangulars amb llindes decorades amb inscripcions. Les finestres estan revestides de forjats de ferro.
Els esgrafiats comencen a partir de les llindes i arriben fins al primer pis i ocupen l'exterior de tota la planta principal d'habitació. Les finestres del primer pis són rectangulars, encara que n'hi ha una d'octogonal. El segon pis fa funció de golfes, té obertures quadrades i també esgrafiats fins a arribar al teulat.

## Història

La casa Burcet deu el nom al mestre d'obres Josep Burcet i Pons, que, supervisat per l'arquitecte Josep Goday i Casals va reformar la casa als anys trenta i quaranta. A la porta d'entrada del carrer Roig i Jalpí existeix una inscripció esgrafiada on posa "Any MCMXXX" i a la porta d'entrada del carrer de l'Or existeix una llinda amb la inscripció "A. D. (anno domini) MCMXLVII" on, a més, hi ha eines representatives de l'ofici de constructor i les inicials de Josep Burcet (J. B.).
Segons les inscripcions de la façana podem referenciar dues intervencions, del 1930 i de 1947, encara que no són les últimes intervencions, ja que quan s'hi va instal·lar la Fundació Planells es van fer reformes a l'interior.
Del 2003 al 2007, va ser la seu la Fundació dedicada al pintor surrealista Àngel Planells.
En l'actualitat s'hi desenvolupen diverses activitats dutes a terme per professionals d'assessorament, gràcies a la seva ubicació i les diferents estances de la casa, que la fan un lloc ideal per a aquesta activitat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Burcet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].

## Enllaços externs

* «Casa Burcet». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
* Annex de Promoció econòmica de l'Ajuntament de Blanes
# Valamugil delicata

Valamugil delicata és una espècie de peix de la família dels mugílids i de l'ordre dels mugiliformes.

## Reproducció

És ovípar i els ous són pelàgics.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar de la Xina Meridional.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smith J. L. B., 1948. A generic revision of the mugilid fishes of South Africa. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 11) v. 14 (núm. 120) (1947). 833-843.
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr., 2003. Family Mugilidae (Mullets). p. 655-656. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Harrison, I.J., 1995. Mugilidae. Lisas. p. 1293-1298. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guía FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma, Itàlia.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Districte de Blaia

El Districte de Blaye és un districte francès del departament de la Gironda, a la regió de la Nova Aquitània. Està format per 5 cantons i 65 municipis. El cap del districte és Blaia.

## Cantons

* cantó de Blaia
* cantó de Borg
* cantó de Sent Andriu de Cubzac
* cantó de Saint-Ciers-sur-Gironde
* cantó de Saint-Savin (Gironda)

## Vegeu també

* Cantons de la Gironda