OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Josep de Foradada

Sant Josep de Foradada és una obra del municipi de Foradada (Noguera) protegida com a bé cultural d'interès local. L'església parroquial de Foradada es troba a la banda sud de la plaça Major de la població, a l'altra banda de la qual es va construir l'edifici que actualment és la seu de l'ajuntament (núm. 22218) seguint l'eix de simetria que marca la façana principal d'aquesta església, dedicada a Sant Josep.

## Descripció

Consisteix en un edifici aïllat d'estructura barroca, de planta de creu llatina, de tres naus, capçalera recta i campanar d'espadanya sobre la part dreta de la façana principal. Està feta majoritàriament amb aparell irregular de carreus desbastats de pedra sorrenca lligats amb abundant morter de calç, excepte en els angles, en què s'utilitza carreu regular i polit de pedra sorrenca. La nau central i els braços del transsepte són més amples i aproximadament el doble d'altes que les naus laterals. El creuer és quadrangular i elevat sobre el transsepte i la nau central. Les teulades són a doble vessant, àdhuc la del creuer, i els ràfecs es disposen en quatre nivells de maó i teula.
La façana principal, que afronta amb la plaça Major, s'organitza segons els tres trams que, a l'interior, corresponen a la nau central i a les naus laterals. Els tres trams se separen amb una cadena vertical de carreus regulars com els dels angles. En el cos central, més ample i més alt, hi ha la portalada, d'arc rebaixat motllurat i coronada amb un frontó classicitzant. En els cossos laterals hi ha finestres rectangulars, la de la dreta de les quals es troba tapiada. Una cornisa separa la banda inferior de la superior, en el cos central de la qual s'obre una rosassa semicircular. La part superior del cos central és rematada amb un frontó clàssic amb un òcul en el timpà, mentre que en els cossos laterals la façana davalla en perfil curvilini còncau fins a l'esmentada cornisa. A la banda dreta, un cos quadrangular que correspondria a un campanar inacabat, assoleix l'alçada de l'entaulament del timpà central, però a partir d'aquest punt s'eleva una espadanya de dos ulls feta amb maó i arrebossada de morter de calç.

## Història

Els anys 1162 i 1167, l'església romànica de Sant Pere s'esmenta en un document a propòsit d'Arnau Mir de Tost, dependent de la parròquia de Santa Maria de Montsonís. L'actual església parroquial de Foradada, dedicada a Sant Josep, es va construir el 1783 enfront de l'antiga església romànica de Sant Pere, del segle xi i que fou enderrocada a finals del segle xix i en el seu lloc s'hi va construir l'edifici de l'escola-ajuntament (núm. 22218). Al frontis de l'església conserva la imatge del Sant Patró.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Josep de Foradada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 març 2016].

## Vegeu també

* Casa de la Vila (Foradada)
# Sant Martí Vell

Sant Martí Vell és un municipi empordanès adscrit a la comarca del Gironès.

## Geografia

* Llista de topònims de Sant Martí Vell (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

## Història

Està documentat el 1035 com Sancti Martini qui dicunt Vetulo, «Sant Martí que anomenem Vell» probablement en referència a la vella capella de l'antic castell. En els fogatges apareix com Sant Martí Vell, de la vegueria de Girona. De 1879 a 1930 va restar unit al municipi de Madremanya. El 1937 es va canviar a Vellmartí en el context revolucionari contra l'hagiotoponímia. Durant el franquisme tampoc es va respectar l'hagiotopònim adoptant la forma San Martivell fins al 1983.

## Llocs d'interès

* Santuari de la Mare de Déu dels Àngels

## Demografia

| Entitat de població | Habitants (2023) |
| barri de l'Estació | 87 |
| Sant Martí Vell | 74 |
| la Vilosa | 47 |
| el Puig | 25 |
| el Mercadal | 19 |
| Barri dels Àngels | 9 |
| Mont-Rodon | 8 |
| Font: Idescat ||
Evolució demogràfica :
| 1497 | 1515 | 1553 | 1787 | 1950 | 1970 | 2010 | 2024 |
| 19 | 22 | 21 | 384 | 286 | 208 | 265 | 264 |
Entre 1879 i 1930 va estar incorporat a Madremanya.

## Personatges il·lustres

* Joaquim Llach i Coll (1849 - 1928), polític carlí.
* Jaume Marquès i Casanovas (1906 - 1992), historiador
* Manuel Torras i Sais (1915 - 1936), religiós
* Pere Pons i Riera (n.1993), futbolista

## Política

Resultats electorals de Sant Martí Vell, 2007:
* Alcaldessa: M. Àngels Vilà i Sastre (ERC)
* Tinent d'alcalde. Àrees d'Urbanisme, Obres i Serveis públics: Robert Vilà i Brugués (ERC)
* Regidora. Àrees de Cultura, Festes i Lleure i Acció social i Sanitat: Sílvia Martínez i Bertran (ERC)
* Regidor. Àrees de Medi Ambient, Sostenibilitat i Projectes culturals: Joel Capella Lardeaux (ERC)

## Festes i aplecs

* Aplec al Santuari dels Àngels - Primer diumenge de maig
* Festa Major de Sant Martí Vell - Primer dissabte i diumenge de juliol

## Referències

* ↑ Història, Ajuntament de Sant Martí Vell
* ↑ «Fogatges de Catalunya». Arxivat de l'original el 2009-01-31. [Consulta: 17 octubre 2010].
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ Tort, Joan «Los cambios de nombre de los municipios durante la revolución y la guerra civil españolas (1936-1939): El caso de Cataluña». Scripta Nova [Barcelona], vol. VII, núm. 133, 15-01-2003. ISSN: 1138-9788 [Consulta: 16 octubre 2010].
* ↑ «Alteraciones de los municipios en los Censos de Población desde 1842». INE. [Consulta: 16 octubre 2010].

## Enllaços externs

* Ajuntament de Sant Martí Vell
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
* Els noms de lloc de Sant Martí Vell Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Jean Elleviou

Jean Elleviou (Rennes, 14 de juny de 1769 - París, 5 de maig de 1842) fou un cantant francès de la corda de tenor.
Es donà conèixer el 1790 en el teatre de la comèdia italiana, però els primers anys de la seva carrera foren molt poc brillants. Malgrat tot, no tardà a distingir-se, i fou per espai de molt temps el cantant predilecte del públic, ja que a una bella veu unia un exquisit art d'actor i una figura elegant. El 1813, trobant-se en plenitud de les seves facultats i quan més aplaudiments assolia, es retirà del teatre. Abans el 1801, junt amb el baríton Jean-Blaise Martin havien unit les companyies dels teatres Favart i Feydeau, per a fundar i ser els primers sostenidors de la nova Opéra-Comique. Elleviou representà amb èxit quasi totes les òperes de Dalayrac, Boïeldieu, Méhul, Caaatel, etc..va escriure els llibrets de les obres Deli Verdikan i El vaixell almirall, que s'estrenaren en l'Òpera còmica, i alguns suposen que també col·laborà en la composició de L'auberge de Bagnères, que signà únicament Catel.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 19, pàg. 872 (ISBN 84-239-4519-7)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 491 (ISBN 84 239-4533-2)
# Silurus palavanensis

Silurus palavanensis és una espècie de peix de la família dels silúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,8 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba al llac Manguao (Palawan, Filipines).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Herre, A. W. C. T. [1924]. Distribution of the true fresh-water fishes in the Philippines, II. The Philippine Labyrinthici, Clariidae, and Siluridae. Philipp. J. Sci. v. 24 (núm. 6): 683-709, Pls. 1-2.
* Kobayakawa, M. 1989. Systematic revision of the catfish genus Silurus, with description of a new species from Thailand and Burma. Jap. J. Ichthyol. 36(2):155-186.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pteroidichthys

Pteroidichthys és un gènere de peixos pertanyent a la família dels escorpènids.

## Taxonomia

* Pteroidichthys amboinensis (Bleeker, 1856)
* Pteroidichthys godfreyi (Whitley, 1954)

## Referències

* ↑ Bleeker, P., 1856. Beschrijvingen van nieuwe en weinig bekende vischsoorten van Amboina, verzameld op eene reis door den Molukschen Archipel gedaan in het gevolg van den Gouverneur Generaal Duymaer van Twist, in September en Oktober 1855. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 1: 1-76.
* ↑ Chen, L.-C. i W.-Y. Liu, 1984: Pteroidichthys amboinensis, a scorpaenid fish new to Taiwan, with a description of the species and a discussion of its validity. Journal of Taiwan Museum v. 37 (núm. 2): 101-103.
* ↑ Rama-Rao, K. V., 1980: New record of a scorpion fish Pteroidichthys amboinensis Bleeker (Pisces: Scorpaenidae) from inshore waters of Madras, India. Matsya Núm. 6 (for 1980): 19-22.
* ↑ Whitley, G. P., 1954. More new fish names and records. Aust. Zool. v. 12 (pt 1): 57-62, Pl.3.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-11 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Llista de peixos del Tadjikistan

Aquesta llista de peixos del Tadjikistan -incompleta- inclou 3 espècies de peixos que es poden trobar al Tadjikistan ordenades per l'ordre alfabètic de llur nom científic.

## C

* Cyprinus carpio carpio

## N

* Nemacheilus pardalis

## S

* Schizothorax pelzami

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Turdakov, F. A., 1948: A study of the taxonomy and distribution of some species of the genus Nemachilus Hasselt (Pisces, Cypriniformes) in Kirghizia and Central Asia. Trudy Kirgizskogo Pedagogicheskogo Instituta v. 1 (núm. 1) for 1946: 49-59.

## Enllaços externs

* UN: Dramatic drops in Central Asia's fisheries sector (anglès)
# Kunsthalle Hamburg

Kunsthalle Hamburg (Hamburger Kunsthalle) és un museu d' art situat a Hamburg, al nord d'Alemanya.

## Història

Està format per tres edificis interconnectats. El primer va ser construït del 1863 al 1869 pels arquitectes Georg Theodor Schirrmacher i Hermann von der Hude; els altres van ser construïts el 1919 per Fritz Schumacher i el 2001 la Galerie der Gegenwart d'Oswald Mathias Ungers.
El museu és conegut per les obres mestres de Caspar David Friedrich. Aquest museu està situat a prop de l'estació principal de tren (Hauptbahnhof). Tanca els dilluns, com la majoria de museus alemanys. Els dijous, tanca a les 9 del vespre. Una cafeteria us permet menjar allà, mentre contempla una col·lecció de monedes antigues exposades en aquest lloc.

## Selecció d'algunes obres

Ordre cronològic.
* Mestre Bertram (Meister Bertram, o fins i tot Bertram von Minden), Políptic, 1379.
* Hans Holbein el Vell, Presentació de Crist al temple, 1501
* Cranach el Vell, Caritat, 1537
* Pieter de Hooch, Dona jove en un interior, rebent una carta, 1660
* Giambattista Pittoni, S. Pietro, 1687
* Jean-Baptiste Regnault, Llibertat o mort, 1795.
* François Gérard, Ossian evoca els fantasmes al so de l'arpa a la vora de la Lora, 1801.
* Philipp Otto Runge, Le Matin, 1808.
* Caspar David Friedrich
** El caminant sobre el mar de boira, 1817
** El Mer de Glace, 1824
* Jean-Léon Gérôme, Frine davant l'Areòpag, 1861.
* Édouard Manet, Nana, 1877.
* Hans Makart, L'Entrée de l'Empereur Charles V à Anvers, 1878, pintura gegantina (5 m per 9) on entre la multitud que anima el sobirà, camina amb tota simplicitat diferents belleses, nues.
* Max Liebermann, Crist entre els metges, 1879. Aquesta obra, comprada el 1911, va ser venuda pel museu el 1941. Va ser comprat per la Kunsthalle el 1988.
* Auguste Renoir, Madame Hériot, 1882
* Henri Rousseau, Eva i la serp, 1907
* Paul Klee, Viadukts Revolution, 1937

## Galeria der Gegenwart

* Richard Serra, Georg Baselitz, Jenny Holzer, Francis Bacon, Jeff Koons, Andy Warhol, Shirin Neshat…

## Galeria

* Mestre Bertram, retaule Grabow (panell exterior esquerre) (vers 1379-1983)
* Mestre Francke, Adoració dels Reis Mags (vers 1424)
* Jean-Baptiste Regnault, La llibertat o la mort (1795)
* Jean-Léon Gérôme, Frine davant l'Areòpag (1861)
* Caspar David Friedrich, EEl caminant sobre el mar de boira (1818)
* Arnold Böcklin
* Lawrence Alma-Tadema, The Vintage Festival, (1870)
* Caspar David Friedrich, El mar de gel
* Édouard Manet, Nana (1877)
* Hans Makart, (1878)
* Eva i la serp, de Henri Rousseau
* Presentació de Crist al temple, Hans Holbein
* Caritat, de Lucas Cranach el Vell

## Referències

* ↑ «Kupferstichkabinett | Hamburger Kunsthalle». [Consulta: 20 maig 2021].
* ↑ Lange, Ralf. Architektur in Hamburg : der grosse Architekturführer : über 1000 Bauten in Einzeldarstellungen. 1. Aufl. Hamburg: Junius, 2008. ISBN 3-88506-586-X.
* ↑ Max Liebermann, décédé en 1935, avait été victime de persécutions raciales, à cause de ses origines juives, de plus le sujet fut considéré comme juif.
# Jean Martinon

Jean Martinon (10 de gener de 1910 - 1 de març de 1976) va ser un director d'orquestra i compositor francès. Al món sencer, Jean Martinon ha jugat el paper d'ambaixador de la música francesa a la qual ha consagrat l'essència d'una discografia abundant.

## Biografia

Va néixer a Lió (França) el 10 de gener de 1910. Entrà al Conservatori de Lió a l'edat de 13 anys. Tres anys més tard, marxà de Lió per entrar al Conservatori de París. Treballà la tècnica del violí amb Jules Boucherit, la composició amb Albert Roussel i Vincent d'Indy, i la direcció d'orquestra amb Roger Désormière i Charles Münch. El 1934, comença una sèrie de gires per França i a l'estranger com a violí solista.
Presoner de guerra durant dos anys, internat en un camp de presoners, allà compon diverses obres: el Salm 136 o "Cant dels Captius", la "Música d'exili", la Sonatina núm. 3 per a piano, la Sonatina núm. 4 per a trio de llengüetes, i diverses obres corals.
A la seva tornada de captivitat, Jean Martinon és anomenat primer director de l'Orquestra Simfònica de la Ràdio de Dublín (1947-1950). El 1948 compon la seva Simfonia núm. 3. Dirigeix igualment les orquestres Columna, Pasdeloup, i la Societat dels Concerts del Conservatori, com a suplent de Charles Münch.
De 1946 a 1948, és cap associat de l'Orquestra Filharmònica de Londres. Escriu l'òpera Hécube, el ballet Ambohimanga (La ciutat blava), diverses peces per a piano, etc. De 1951 a 1958, és president i director d'orquestra dels Concerts Lamoureux, a París, i després director artístic de l'Orquestra Filharmònica d'Israel (1957-1959).
L'any 1952 compon un oratori, el Lliri de Saron o Càntic dels Càntics. El 1959, és designat Director general de música a Düsseldorf, un lloc de molt prestigi ja ocupat per Schumann i Mendelssohn al segle xix.
Més tard la seva carrera el porta als Estats Units, on, el 1963, es fa Director musical de la ciutat a Chicago. Per al seu 55è aniversari, l'Orquestra simfònica de Chicago li encarrega la seva Simfonia núm. 4, «Altituds» (1965).
El 1967, rep la medalla Gustav Mahler per a les seves interpretacions de les obres simfòniques del compositor. Després és nomenat director de l'Orquestra Nacional de França, càrrec que ocupa durant sis anys. El gener de 1974, és director permanent de l'Orquestra de la Residència de La Haia. Va morir a París l'1 de març de 1976.
Ha enregistrat molta de la música de compositors francesos, sobretot la integral de l'obra de Ravel –amb algunes obres inèdites–, Debussy i Saint-Saëns –incloent dues simfonies de joventut exhumades per a la circumstància–, i la majoria de les obres de Roussel i la integral de les simfonies de Prokófiev.

## Referències

* ↑ Dictionnaire des compositeurs.. France: Encyclopædia Universalis, [2016]. ISBN 2-85229-559-8.
# Jean Paul Habans

Jean Paul Habans (Baiona, 1845 - París 29 de juny de 1908) fou un gran chanssonnier francès més conegut amb l'àlies de Paulus.
De jove fou enviat a París on assolí una feina modesta, però la seva afecció a la música vocal el portà a debutar el 1864 com a cantant de Belleville, passant després als escenaris de l'Alhambra i d'Eldorado, de París. No havent assolit l'èxit que esperava, es contractà per a cantar per províncies, on va assolir una millor acollida, sobretot a Tolosa de Llenguadoc.
En retornar a París (1871), adquirí molta fama en els musics-halls més importants, però el 1878 tornà a abandonar la capital per a establir a Marsella un negoci comercial (venda de pintures), que no prosperà. Llavors va haver de dedicar-se a la seva antiga professió, assolint nous èxits en el Alcazar i en la Scala de París.
Contribuí a l'èxit de moltes chansonnettes, com les titulades Le père la Victoire, La boiteuse, i sobretot, En r'venat de la revue, tan en voga quan el moviment boulangista, però el fracàs de Boulanger arrossegà també en Paulus, el qual des de llavors quasi no tornà a cantar a París. El 1894 feu representar en el Ba-ta-clan, una revista no desproveïda de mèrit, titulada Suivez-nous.
El 1903, després d'una curta reaparició en els concerts de París, Paulus abandonà definitivament l'escena. Amb Garnier fundà el 1877 la Revue des Concerts.

## Referències

* Tom núm. 27 de l'Enciclopèdia Espasa, pàg. nº 438-439.
# Jean Rangouse

Jean Rangouse (Tolosa de Llenguadoc, 1534-1569) fou un poeta i músic llenguadocià.
Va ser conseller del Parlament de la seva ciutat natal i va estar unit per una estreta amistat amb Ronsard, al que havia conegut en un viatge que Rangouse va fer a París, però a causa d'una rivalitat amorosa renyiren ambdós més tard.
Rangouse va compondre un gran nombre de balades, pastorel·les, etc., que foren populars durant molt de temps. També va posar en música les poesies galants de Ronsard.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 664 (ISBN 84 239-4549-9)
# Jeanne de Valois-Saint-Rémy

Jeanne de Valois-Saint-Rémy, comtessa de Lamotte (Fontette, 22 de juliol de 1756 - Londres, 23 d'agost de 1791) fou una aventurera francesa, filla d'una família de la baixa noblesa vinguda a menys, que es feu cèlebre per la seva participació en el famós Assumpte del collar.
Descendia d'Enric de Valois-Saint-Rémi, fill natural d'Enric II. Jeanne fou enviada pels seus pares a l'abadia de Longchamp, d'on s'escapoli junt amb el seva germana, que estava en el mateix establiment. Conegué més tard un noble de províncies, Marc Antoine Nicholas de Lamotte, gendarme del rei i d'equívoca conducta. Es casà amb ell i tots dos es traslladaren a París, entrant en relacions amb el cardenal Louis-René Rohan, que desenvolupà el principal paper en el susdit assumpte, que tanta ressonància assolí.
El 31 de maig de 1786 fou condemnada a ser marcada amb un ferro roent i a ser fuetejada públicament. Reclosa en la Salpêtrière a cadena perpètua, aconseguí escapar-se'n un any més tard i passà a Londres, on es trobava el seu marit, que també havia estat condemnat a galeres per contumàcia, sent ambdós objecte de les persecucions de la policia.
Un matí fou trobada moribunda al carrer, al qual s'havia llençat des d'un tercer pis. Després de la seva mort Nicholas de Lamotte retornà a París i morí quaranta anys més tard en un hospital.
La comtessa de Lamotte va escriure unes Memoires justificatives (Londres, 1789), i una Autobiografia (1793), la primera edició de la qual fou destruïda per la policia.

## Referències

* 1 2 Queralt del Hierro, María Pilar. «Escándalo en Versalles» (en castellà). La Vanguardia, 12-01-2018. [Consulta: 17 maig 2021].
* ↑ «Jeanne De Saint-Remy De Valois (1756-1791)» (en anglès). Find a Grave. [Consulta: 17 maig 2021].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 267 (ISBN 84 239-4529-4)
# Jeroni Rosselló Ribera

Jeroni Rosselló Ribera (Palma, 31 de gener del 1827 - 1902) fou poeta, lul·lista i polític. Estudià a l'Institut Balear i a la Universitat de Barcelona, on es llicencià en Dret el 1850. Com a polític, primer formà part dels nuclis progressistes i republicans. Després, en el període de la Restauració, es definí per la monarquia democràtica i fou un dels dirigents del Partit Liberal, regidor a l'Ajuntament de Palma i conseller provincial. Participà sovint als Jocs Florals de Barcelona, i en fou mantenidor i president. El 1862 hi obtingué el títol de Mestre en Gai Saber. Així mateix, fou col·laborador de les publicacions Museo Balear, La Roqueta, Calendari Català i Lo Gay Saber. Fou distingit amb la creu de cavaller de l'orde de Carles III.
Els seus primers llibres, en castellà, són Hojas y flores (1853) i Ecos del Septentrión (1857). Començà a usar la llengua pròpia arran del contacte amb la Renaixença catalana. Amb el sobrenom de "Lo joglar de Maylorcha", escrigué romanços històrics. Deixà inèdit Lo cançoner de Miramar. Com a lul·lista, fou el primer a projectar l'edició de l'obra en català de Ramon Llull. N'edità les Obres rimades (1859) - hi inclogué un poema apòcrif, escrit d'ell mateix - i preparà l'edició del Fèlix o llibre de meravelles. Edità dues antologies de poesia: Poetas de las islas Baleares (1863) i Flors de Mallorca (1873).

## Vegeu també

* Els poetes romàntics de Mallorca

## Referències

* ↑ Marimon i Riutort, Antoni. La política colonial dʼAntoni Maura: les colònies espanyoles de Cuba, Puerto Rico i les Filipines a finals del segle xix. Edicions Documenta Balear, 1994, p. 38. ISBN 8460483770.
* ↑ «Los Mestres en Gay Saber: en Geroni Roselló». La Llumanera de Nova York, núm. 52, 8-1879, pàg. 1.