OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mataeocephalus nigrescens

Mataeocephalus nigrescens és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 622-1345 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines i Borneo.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Berg C., 1898. Substitución de nombres genéricos. II. Commun. Mus. Nac. Buenos Aires v. 1 (núm. 2). 41-43.
* ↑ BioLib (castellà)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Matanui bathytaton

Matanui bathytaton és una espècie de peix de la família dels tripterígids i de l'ordre dels perciformes.

## Referències

* ↑ Jawad, L. A. & K. D. Clements, 2004. Matanui, a new genus of deepwater triplefin fishes (Pisces: Tripterygiidae) from New Zealand. J. R. Soc. N. Z. v. 34 (núm. 1): 81-103.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Hardy, G. S., 1989. The genus Forsterygion Whitley & Phillipps, 1939 (Pisces: Tripterygiidae) in New Zealand and Australia, with descriptions of two new species. J. Nat. Hist. v. 23 (núm. 3): 491-512.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 1997. Tripterygiid fishes of the western and central Pacific, with descriptions of 15 new species, including an annotated checklist of world Tripterygiidae (Teleostei). Theses Zool. 29:1-607.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Mathilde Mallinger

Mathilde Mallinger (Zagreb llavors Imperi austríac 17 de febrer de 1847 - Berlín, 19 d'abril de 1920) fou una soprano lírica austríaca.
Estudià al Conservatori de Praga i més tard a Viena sota la direcció de Richard Lewy. El mateix any 1866 debutà a Múnic amb l'òpera Norma de Bellini, i per l'èxit assolit signà un avantatjós contracte; el 1868 desenvolupà el rol d'Eva en Els mestres cantaires de Nuremberg. El 1869 fou cridada al teatre de l'òpera de la cort, al que hi va pertànyer fins al 1882. El 1869 va contraure matrimoni amb el baró de Schimmelpfennig del Oye. El 1890 fou nomenada professora de cant del Conservatori de Praga, on entre d'altres alumnes va tenir la txeca Ella Tordek, càrrec que el 1895 canvià per un de semblant en un institut musical de Berlín.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 605 (ISBN 84-239-4532-4)
* ↑ http://forgottenoperasingers.blogspot.com/2016/07/ella-tordek-tordkova-kamenitz-czech.html
# Matià

Matià (en grec, Μαθιά) és un poblet de Grècia situat a l'illa de Creta. Pertany a la unitat perifèrica d'Iràklio, al municipi de Minoa Pediada i a la unitat municipal de Kasteli. L'any 2011 tenia població de 167 habitants.
Als voltants d'aquest poble s'han trobat restes arqueològiques d'assentaments i tombes, així com pitos dels períodes minoic mitjà (al lloc de Stavroplaka) i minoic recent (al lloc de Katalimata), a més d'altres restes de períodes posteriors.
També hi ha diverses esglésies, entre les quals destaca la d'Agios Georgios, amb pintures murals del s. XIV.

## Referències

* ↑ Detall del cens de 2011 (en grec).
* ↑ Matià en la pàgina www.discoverminoapediadas.gr (anglès)
* ↑ Georges Daux, Chronique de fouilles et découvertes archéologiques en Grèce en 1957, p.783, en Bulletin de Correspondance Hellénique (1958) núm. 82, pp. 644-830, (en francès)]

## Bibliografia

* Nikos Panagiotakis, L'évolution archéologique de la Pédiada (Crète centrale): premier bilan d'une prospection, p. 405, en Bulletin de correspondance Hellenique núm. 127 (2003). (francès)
# Matteo Rauzzini

Matteo Rauzzini (Camerino, província de Macerata, 1754 - Dublín, Irlanda, 1791) fou un cantant i compositor italià, era germà del també tenor i compositor Venanzio Rauzzini (1747-1810).
Acompanyà al seu germà a Múnic (1772) i es presentà per primera vegada en escena amb Le finte gemelli, òpera bufa de la seva composició. El 1774 passà a Anglaterra, acompanyant també al seu germà, i no tardà a ser contractat a Dublín; allà donà a l'escena Il re pastore (1784) i es dedicà a l'ensenyança de l'art operístic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 863 (ISBN 84 239-4549-9)
# Matteo Simonelli

Matteo Simonelli (Roma, c. 1618 - Roma, 20 de setembre de 1696) fou un compositor italià, fill del pintor Giuseppe Simonelli. Fou mestre de capella de diverses esglésies de Roma, on va tenir molts alumnes, entre ells a Giovanni Maria Casini. Va compondre molta música religiosa.

## Referències

* ↑ «SIMONELLI, Matteo». Musiciens à Rome de 1570 à 1750. cmbv. [Consulta: 2 març 2017].
* ↑ Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 56, pàg. 417. (ISBN 84-239-4556-1)

## Bibliografia

* (italià) Biografia a treccani.it

## Enllaços externs

* Imatge del compositor
# Maurice Kufferath

Maurice Kufferath (Saint-Josse-ten-Noode, 8 de gener de 1852 - Uccle, 8 de desembre de 1919) fou un crític musical, llibretista, violoncel·lista i director d'orquestra belga. Fou considerat com una figura emblemàtica de l'escena musical a Bèlgica.
Fill d'un professor de fuga i contrapunt del Conservatori de Brussel·les, des d'infant començà a aprendre el violoncel; després continuà la carrera de lleis en la Universitat d'aquella capital, i el 1873 ingressà en el cos de redacció de L'Indépendence Belge, tenint al seu càrrec la secció política. Però l'especialitat de Kufferath fou la literatura musical, a la que es dedicà amb molta competència.
Ardent partidari de l'obra de Wagner, Kufferath fou un dels entusiastes apòstols que tingueren les doctrines del compositor alemany. Fou propietari i director de la revista Le Guide Musical, en la que inseria molt notables treballs, el mateix que en altres publicacions anàlogues. En unió amb Guide, primer, i després associat a Octavi Maus, dirigí durant diversos anys el Teatre de la Moneda de Brussel·les, i és inútil dir que llavors posà interès especial en què les òperes de Wagner tingueren en aquell escenari una interpretació acuradíssima en tots els conceptes.
A més, organitzà, molt escollides interpretacions de les obres de Gluck, Beethoven, Mozart, etc, així com de les d'eminents compositors belgues i francesos (L'Etranger, de d'Indy; Le Roi Arthus, de Chausson; Eros vainqueur de de Bréville, etc.,); Kufferath també fou, el que oferí al públic de Brussel·les, en aquella ocasió, les òperes del nostre compatriota Albéniz: Pepita Jiménez i San Antonio de la Florida.
Entre els principals estudis que sortiren de la seva ploma d'aquest musicòleg, cal mencionar: L'art de dirigir; Henri Vieuxtemps sa vie, son oeuvre; Héctor Berlioz et Schumann; Le Théâtre de Richard Wagner; Lohengrin; La Walkyrie, Siegfried, Les Maîtres chanteurs de Nuremberg; Parsifal, Tristan et Iseult; Guide thématique et analyse de Tristan et Iseult; Salomé; Musiciens et philosophes (obra que fou traduïda al castellà per E. Chavarri); Fidelio, bell llibre dedicat a la producció de Beethoven, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 3539 (ISBN 84-239-4582-0)
# Max Ettinger

Max Ettinger (Lemberg, ara Lviv, Ucraïna, 27 de desembre de 1874 - Basilea, Suïssa, 19 de juliol de 1951) fou un compositor austrohongarès. S'educa musicalment a Berlín i Múnic, i aconseguí el títol de professor en el Conservatori d'aquesta última ciutat. Notable compositor, entre les seves obres més assolides hi figuren:
* una sonata per a violí i una altra per a violoncel;
* un quintet per a instruments de fusta i piano;
* una suite sobre temes antics anglesos, per a gran orquestra;
* tres lieder sense paraules, per a gran orquestra, titulats Traumes (Somnis);
* el poema Weisheit des Orients, per a veus de solistes, cor i orquestra;
* l'òpera en tres actes Judith, estrenada amb èxit a Nuremberg el 1921.
* The Jiddische Requiem (1947).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Apèndix núm. IV, pàg. 1406, ISBN 84-239-4574-X
# Max Friedländer

Max Jakob Friedländer (Berlín, 5 de juliol de 1867 - Amsterdam, 11 d'octubre de 1958) fou un historiador de l'art i un expert artístic, director de museus de Berlín entre 1929 i 1933.

## Trajectòria

Nascut a Berlín va estudiar a Múnic, Leipzig i Florència. un cop va acabar els seus estudis, va retornar a la seva ciutat natal on va ser col·laborador de Wilhelm von Bode, als Museus estatals de Berlín. La seva estreta i reconeguda relació va fer que el 1929 fos nomenat director de la institució en la que va tenir alumnes que després tindrien molta anomenada com Feliks Władysław Starczewski, Jean Chantavoine i Fritz Fridolin Windisch.
Friedländer es va mantenir en aquest lloc fins al 1933 que, amb l'arribada del nazisme es va veure obligat a dimitir. Tot seguit es va refugiar a Amsterdam, lloc on va poder desplegar la seva experiència en art neerlandès) i on va morir el 1958.
Va ser nomenat "Geheimrat" (conseller) de l'Imperi Germànic. Actualment se'l considera un historiador de l'art de referència.

## Obres

* Meisterwerke der niederländischen Malerei des 15. und 16. Jahrhundert, 1903
* Von Jan van Eyck bis Bruegel, 1916
* Albrecht Dürer, 1923
* Die altniederländische Malerei, 1924-37 (trad. a l'anglès com "Early Netherlandish painting")
* Echt und unecht, 1929
* Von Kunst und Kennerschaft, 1946
* Essays über die Landschaftsmalerei, 1947
* Early Netherlandish Painting, vol. VII, Leiden y Bruselas, 1972, póstumo.

## Bibliografia

* Friedrich Winkler, "Friedländer, Max". A: Neue Deutsche Biographie, tom 5, p. 455 y ss.
* Annick Born, "Antwerp Mannerism: a fashionable style?". A: Extravagant. A forgotten chapter of Antwerp painting 1500-1530, Maastricht and Antwerp 2005, pp. 10-19. Catálogo.

## Referències

* ↑ https://www.ipsb.nina.gov.pl/a/biografia/feliks-wladyslaw-starczewski
* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1261 (ISBN 84-239-4580-4)
* ↑ Friedlander, Max J. Rudolf M. Heilbrunn. Reminiscences and Reflections (en anglès). Londres: Evelyn, Adams & Mackay, 1969, p. 109. ISBN 0238-78921-7.

## Enllaços externs

* Dictionary of Art historians: "Friedländer, Max Jacob" Arxivat 2010-11-27 a Wayback Machine.
# Max Kalbeck

Max Kalbeck (Breslau, 4 de gener de 1850 – Viena, 4 de maig de 1921) fou un crític musical, poeta i escriptor alemany.
Encara molt jove publicà algunes poesies, i després estudià Dret, que abandonà per la filosofia, dedicant-se, per fi, a la música. El 1875 entrà com a crític musical de la Schlesische Zeitung, sent nomenat al mateix temps director auxiliar del Museu de Breslau. El 1880 fou cridat a la redacció de la Wiener Allgemeine Zeitung, d'on passà el 1883 a la Presse, a la Wiener Montagys-Revue el 1890, i al Neues Wiener Tageblatt el 1895. A part de gran nombre d'estudis crítics sobre diverses obres i autors de nombroses traduccions de llibrets d'òpera, se li deu:
* Gereimtes und Ungereimtes (1885);
* Wiener Opernabende (1885);
* Opernabende (1888);
* Das Bühnenfespiel zu Bayreuth; Humoresken und Phantasien (1896), i, sobretot, la seva important Johannes Brahms (6 vol., 1908-14), la Correspondència de la qual també publicà el 1906.
A més, és autor, de llibres d'opereta, als que hi posaren música, entre d'altres Johann Strauss, Fielitz, Caro i Ede Poldini, i de nous texts per Bastien und Bastienne i La finta giardiniera de Mozart, i Maien König de Gluck.
Finalment va publicar les col·leccions de poesies:
* Aus Natur und Leben (1870);
* Neue Dichtüngen (1872);
* Wintergrün (872);
* Nöchte (1877);
* Zur Dämmerzeit (1880);
* Aus alter und neuer Zeit (1890).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, pàg. 3293 (ISBN 84-239-4582-0)
# Max Mangold

Max Mangold (Rhelingen, 1722 - Darmstadt, 1797) fou un jesuïta germà de Johann Wilhelm, fill de Johann Eric i oncle de Daniel August i Georg tots els anomenats foren músics.
Havia ensenyat filosofia i teologia a Inglostadt, a la mort del seu germà prengué la direcció del col·legi d'Augsburg.
Va escriure una obra per a defensar a la Companyia de Jesús dels atacs que li havia dirigit el carmelita descalç fra Alexandre de San Joan de la Creu, en la seva continuació de la Historia eclesiàstica de l'abat Fleury. El títol de l'obra és; Reflexiones in R. P. Alexandri a S. Joanne de Cruce Carmelitas excalceati continuationem Historias ecclesiasticae Claudii Fleurii Abbatis (3 vol., Augsburg, 1783-86).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 825 (ISBN 84-239-4532-4)
# Max Seifriz

Max Seifriz (Rottweil, 1827 - Stuttgart, 1885) fou un compositor alemany.
Fou deixeble de Täglichsbert, i el 1841 com a violí en la capella del príncep de Hohenzollern, i el 1849 passà al teatre Municipal de Zúric i el 1853 fou nomenat director d'orquestra de la cort del príncep Hohenzollern, amb residència a Löwenberg, finalment el 1871 aconseguí el càrrec de director de la música de la cort a Stuttgart.
Les seves obres consisteixen en la música per Die Junfrau von Orleans, una obertura, una simfonia, cors per a veus d'home, etc. Una col·laboració amb Singer publicà: Grosse theodoresbuch-praktische Violinschule.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 1569 (ISBN 84-239-4554-5)
# Cantanhede

Cantanhede és un municipi portuguès, situat al districte de Coïmbra, a la regió del Centre i a la subregió de Baixo Mondego. L'any 2007 tenia 38.860 habitants. Es divideix en 19 freguesies. Limita al nord amb Vagos, Oliveira do Bairro i Anadia, a l'est amb Mealhada, al sud-est amb Coïmbra, al sud amb Montemor-o-Velho i Figueira da Foz, al nord-oest amb Mira i a l'oest amb d'Oceà Atlàntic.

## Població

Població del concelho de Cantanhede (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 10759 | 14967 | 27796 | 33696 | 41303 | 38717 | 37140 | 37910 | 38590 |

## Freguesies

* Ançã
* Bolho
* Cadima
* Camarneira
* Cantanhede
* Cordinhã
* Corticeiro de Cima
* Covões
* Febres
* Murtede
* Ourentã
* Outil
* Pocariça
* Portunhos
* Sanguinheira
* São Caetano
* Sepins
* Tocha
* Vilamar
# Potamotrygon schuhmacheri

Potamotrygon schuhmacheri és una espècie de peix pertanyent a la família dels potamotrigònids.

## Descripció

* Fa 25 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Paranà i Paraguai.

## Estat de conservació

La pèrdua i degradació del seu hàbitat (a causa de la construcció d'infraestructures, el desenvolupament agrícola i la contaminació de l'aigua) sembla ésser la seua principal amenaça. En canvi, no forma part del comerç internacional de peixos d'aquari ni de la dieta alimentària de les poblacions humanes locals.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Garman S. W., 1877. On the pelvis and external sexual organs of selachians, with especial references to the new genera Potamotrygon and Disceus (with descriptions). Proc. Boston Soc. Nat. Hist. v. 19. 197-214.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Castex, M. N., 1964. Una nueva especie de raya fluvial americana: Potamotrygon schuhmacheri sp. n. Neotropica (La Plata) v. 10 (núm. 32): 92-94.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Potamotrygon schuhmacheri» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ De Carvalho, M.R., N. Lovejoy i R.S. Rosa, 2003. Potamotrygonidae (River stingrays). P. 22-28. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil.
* ↑ López, H.L., A.M. Miquelarena i R.C. Menni, 2003. Lista comentada de los peces continentales de la Argentina. ProBiota Serie Técnica y Didáctica. Núm 5, 87 p.
* ↑ Menni, R.C. i L.O. Lucifora, 2007. Condrictios de la Argentina y Uruguay. ProBiota, FCNyM, UNLP, Serie Técnica-Didáctica, La Plata, Argentina, 11: 1-15.
* ↑ Charvet-Almeida, P.; de Almeida. M.P. (2004). "Potamotrygon schuemacheri." 2004 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2004. [Consulta: 6 abril 2023]
* ↑ Araújo, M.L.G., Charvet-Almeida, P., Almeida, M.P. i Pereira, H., 2004. Freshwater stingrays (Potamotrygonidae): status, conservation and management challenges. Information document presented to CITES Animals Committee, AC20, Inf. 8.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pou de glaç de la Font del Barbot

El Pou de glaç de la Font del Barbot és una poua, o pou de glaç, del terme municipal de Castellcir, al Moianès. És en terres del poble rural de Santa Coloma Sasserra.
Està situat a prop i al sud de la Font del Barbot, a una certa distància a migdia del paratge del Barbot. És a l'esquerra del torrent del Soler, a prop i a llevant de la masia de Serracaixeta, la qual queda enlairada damunt del lloc on hi ha la poua. És al sud d'on en el torrent del Soler aflueix el torrent de la Font del Pardal i al nord del lloc on hi aflueix el torrent de Sauva Negra.
És al costat de ponent del camí que davalla des del Barbot per l'esquerra del torrent, fins a trobar el Camí de Santa Maria. No és gaire lluny al nord del Pou Cavaller.
Entre els segles XVII i XX, es feia glaç aprofitant les obagues i l'aigua de les rieres, entre elles la de Castellcir, per vendre'l a Castellterçol, Moià i Barcelona. El transport es feia a la nit en carruatges de tir animal.

## Etimologia

El nom d'aquesta poua és convencional i recent, de caràcter descriptiu: és a prop de la Font del Barbot.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.

## Enllaços externs

* Pàgina web dedicada als pous de glaç del Vallès Oriental i del Moianès Arxivat 2013-12-13 a Wayback Machine.
# Poua del Molí del Bosc

La Poua del Molí del Bosc, també coneguda com a Poua de la Vileta, és una poua, o pou de glaç, del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada a la part meridional del terme de Castellcir, a tocar de la masia de la Vileta, al sud-est de la Casa Nova de la Vileta i a prop del Molí del Bosc i del Tenes. És al nord del Molí Nou i del Molí del Mig, just al sud del Molí del Bosc, en un petit turó que dissimula la poua. Es troba a l'esquerra de la Riera de Castellcir, a llevant de la Font del Molí.
La poua ha perdut la volta, però conserva quasi sencer tot el dipòsit, en forma de pou. El mur de contenció està reforçat amb paret seca i conserva les restes d'una de les obertures.
Entre els segles XVII i XX, es feia glaç aprofitant les obagues i l'aigua de les rieres, entre elles la de Castellcir, per vendre'l a Castellterçol, Moià i Barcelona. El transport es feia a la nit en carruatges de tir animal.

## Etimologia

La poua rep aquest nom del molí a prop del qual es troba, el Molí del Bosc.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* Pàgina web dedicada als pous de glaç del Vallès Oriental i del Moianès Arxivat 2013-12-13 a Wayback Machine.
# Premi Justícia de Catalunya

El Premi Justícia de Catalunya és la distinció més alta en matèria de justícia que atorga la Generalitat de Catalunya. Creada el 2003, té el propòsit de fomentar i reconèixer les iniciatives, actuacions, estudis i propostes que suposin una millora considerable del dret català i de la justícia a Catalunya.

## Guardonats

* Carles Viver Pi-Sunyer (2003)
* Lluís Puig i Ferriol (2003)
* Consell de Col·legis d'Advocats de Catalunya (2003)
* Anton Cañellas i Balcells (2004)
* Guillem Vidal Andreu (2004)
* Carlos Jiménez Villarejo (2006)
* Institut per la Reinserció Social (IRES) (2006)
* Lluís Jou i Mirabent (2007)
* Antonio Doñate Martín (2007)
* Eva Serra i Puig (2008)
* Eduardo Enrech Larrea (2008)
* Antonio Carril Pan (2009)
* Maria Eugènia Alegret i Burgués (2010)
* Col·legi de Procuradors dels Tribunals de Barcelona (2012)
* Martín Rodríguez Sol (2013)
* Francesc Casares i Potau (2016)

## Referències

* ↑ Decret de creació del premi
* ↑ «Decret d'atorgament dels premis del 2003». Arxivat de l'original el 2005-01-11. [Consulta: 27 desembre 2007].
* ↑ Decret d'atorgament del premi a Anton Cañellas
* ↑ «Decret d'atorgament del premi a Guillem Vidal». Arxivat de l'original el 2004-11-12. [Consulta: 27 desembre 2007].
* ↑ Decret de concessió dels premis del 2006
* ↑ Acord del govern de la Generalitat amb l'atorgament dels premis del 2007
* ↑ «El Govern distingeix la historiadora Eva Serra i el magistrat Eduardo Enrech amb el Premi Justícia». [Consulta: 28 juliol 2017].
* ↑ «El Govern atorga el Premi Justícia de Catalunya a l'expresident de l'Audiència de Tarragona». [Consulta: 28 juliol 2017].
* ↑ «Nota d'atorgament del premi 2010». [Consulta: 28 juliol 2017].
* ↑ «El Govern atorga el Premi Justícia de Catalunya al Col·legi de Procuradors dels Tribunals de Barcelona». Arxivat de l'original el 2017-07-28. [Consulta: 28 juliol 2017].
* ↑ «El Govern atorga el Premi Justícia de Catalunya a Martín Rodríguez Sol, l'exfiscal en cap de Catalunya». Arxivat de l'original el 2017-07-28. [Consulta: 28 juliol 2017].
* ↑ «DECRET 328/2016, de 13 de desembre, de concessió del Premi Justícia de Catalunya per a l'any 2016». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 7267, 15-12-2016. Arxivat de l'original el 2017-07-28 [Consulta: 27 juliol 2017].