OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Simfonia núm. 1 (Milhaud)

La Simfonia núm. 1, op. 210, va ser composta per Darius Milhaud a França l'any 1939. Es va estrenar el 17 d'octubre de 1940, amb el mateix compositor dirigint l'Orquestra Simfònica de Chicago.
La simfonia va ser composta durant un període de malaltia i angoixa després de l'esclat de la Segona Guerra Mundial. A prop dels cinquanta anys en aquell moment i ja un compositor molt prolífic i madur, Milhaud mai havia intentat escriure una simfonia abans. Malgrat la seva antipatia expressada cap a la "música alemanya" tipificada per la simfònica, va acceptar un encàrrec per a aquesta obra de l'⁣Orquestra Simfònica de Chicago, a prop del seu 50è aniversari. Milhaud va escriure dotze simfonies fins al 1963.
Malgrat les difícils circumstàncies en què va ser escrita, la Primera Simfonia de Milhaud és una obra brillant i optimista amb l'estil neoclàssic únic del seu compositor. Amb una durada total d'uns 24 minuts, els quatre moviments de la peça són:
* Pastoral. Modérément animé (aprox. 7')
* Très vif (aprox. 4'30")
* Très modern (aprox. 6'30")
* Final. Animé (aprox. 6'20")
Aquesta simfonia, que no s'ha de confondre amb la Petita Simfonia núm. 1 de Milhaud "Le printemps", Op.43 (1917), és publicada per Heugel &amp; Cie.

## Enregistraments

* un enregistrament mono de 1943 pel segell Guild, amb l'⁣Orquestra Simfònica de l'NBC dirigida per Leopold Stokowski
* un enregistrament mono de 1956 realitzat per GDR Radio, amb l'⁣Orquestra Simfònica de la Ràdio de Berlín dirigida per Rolf Kleinert
* un enregistrament totalment digital del 1991 de Michel Plasson i la Toulouse Capitole Orchestra, a Deutsche Grammophon
* un enregistrament totalment digital de 1995 d'⁣Alun Francis i la Radio-Sinfonieorchester Basel, part d'una caixa de les Simfonies núm. 1-12 de Milhaud a CPO.

## Referències

* ↑ Hastings, Morris. «Milhaud: Symphony No.1». Columbia Masterworks, 1949. [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ Schulz, Reinhard. Album notes for Darius Milhaud Symphonies 1 & 4, 8–9. CPO, 1998.
# Simfonia núm. 1 (Pettersson)

Simfonia núm. 1 és una obra orquestral del compositor suec Allan Pettersson del 1951, que mai va completar.
La simfonia hauria d'haver estat la primera obra de Pettersson per a una gran orquestra simfònica. Va estar a punt de deixar la seva carrera com a violista i seguir la carrera de compositor. Encara tenia classes de composició de dos professors diferents. René Leibowitz, un estricte seguidor de la dodecafonia d'⁣Arnold Schoenberg, i Arthur Honegger van intentar guiar-lo més enllà. Pettersson no tenia gens d'interès en els estrictes ensenyaments de Leibowitz, a part de voler dominar la part teòrica. Li agradava més Honegger. No obstant això, Pettersson va deixar clar des del principi que escriuria la simfonia com volgués. Tant el director Tor Mann com el musicòleg Bo Wallner van rebre informació sobre aquesta simfonia. Pettersson va trobar més dificultats a mesura que treballava més en la Simfonia número 3 durant els anys 1951 i 1952. Va quedar atrapat en el seu desig de crear una obra distintiva. El 1952, va deixar de banda el projecte i va començar a treballar en la seva Simfonia núm. 2, dedicada a Mann. El 1955, va fer alguns canvis a la partitura, que va marcar el final de la composició. Després d'això, la simfonia va ser retirada completament, i Pettersson va indicar que no s'havia de tocar durant la seva vida. Quan Pettersson va morir el 1980, ningú més que ell mateix havia vist mai la simfonia.
A mitjans de la dècada de 1990, el segell discogràfic alemany CPO va començar a gravar el cicle simfònic de Pettersson. La primera simfonia no es va tenir en compte, a part que es va afirmar que Peter Ruzicka estava ocupat recollint els esbossos i mirant si la interpretació era possible. El públic va haver d'esperar fins al 14 de gener de 2010 perquè Christian Lindberg (com a director d'orquestra) la interpretés amb la Norrköpings Symfoniorkester a De Geerhallen. Els mesos següents també es van fer enregistraments per a Bis Records. Lindberg és qui va fer que l'obra de 136 pàgines fos apta per a l'execució, però segons ell no es va plantejar la seva finalització. L'orquestració es fa més fina cap al final, com a senyal que l'obra no està acabada.

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20180130102006/http://www.mic.se/ Zweedse muziekcentrale
* ↑ Bis Records estava en aquell moment ocupada en les gravacions per al seu cicle.
# Simfonia núm. 22 (Weinberg)

La Simfonia núm. 22, op. 154, de Mieczysław Weinberg va ser composta entre el 1993 i el 1994. Va ser l'última composició de Weinberg i la va deixar sense orquestrar a la seva mort dos anys després. El 2002 va ser orquestrada per Kiril·l Umanski i estrenada a Moscou el novembre següent.

## Moviments

* I. Fantasia: Lento – poco piu mosso – moderato – Adagio – Largo – Adagietto
* II. Intermezzo: Con moto
* III. Reminiscences: Adagio – Moderato

## Enregistraments

* Weinberg. Orchestral Music, Volume Two: Choreographic Symphony, opus 113; Symphony no. 22, opus 154. Siberian Symphony Orchestra/Dmitri Vassiliev (director). Toccata Classics TOCC 0313 TT: 71:54. Enregistrat a Omsk Philharmonic Hall, Omsk, Siberia. 11-12 de juliol de 2015.

## Referències

* ↑ Whitehouse, Richard. «Ressenya del disc» (en anglès). classicalsource.com. Arxivat de l'original el 6 de juny 2020. [Consulta: 20 abril 2020].
* ↑ Elphick, Daniel. «DSCH Journal» (en anglès). [Consulta: 25 desembre 2020].
# Simfonia núm. 2 (Arnold)

La Simfonia núm. 2, op. 40, va ser composta per Malcolm Arnold el 1953 per encàrrec de la Bournemouth Winter Garden's Society. Va dedicar la partitura a l'⁣Orquestra Simfònica de Bournemouth i al director Charles Groves, que va estrenar l'obra el 25 de maig de 1953.
L'obra consta de quatre moviments⁣:
* I. Allegretto
* II. Vivace
* III. Lento
* IV. Allegro con brio
Els crítics Donald Mitchell i Christopher Stasiak han assenyalat l'ús que Arnold fa en aquesta simfonia del que anomenen com a "clixés mahlerians⁣", o estil i construcció mahleriana. Per contra, Hugo Cole va observar que és "una obra sorprenentment original... prou atrevida per burlar "l'esperit de l'època" de manera tan escandalosa".

## Actuacions notables

* Primera actuació: 25 de maig de 1953 per l'⁣Orquestra Simfònica de Bournemouth dirigida per Charles Groves
* Estrena a Londres: 3 de juny de 1953 per l'⁣Orquestra Filharmònica de Londres dirigida pel compositor
* Primera emissió: 9 de febrer de 1954 per la BBC Scottish Symphony Orchestra dirigida per Alexander Gibson al <a href="https://en.wikipedia.org/wiki/BBC_Third_Programme" rel="mw:ExtLink" title="BBC Third Programme" class="cx-link" data-linkid="32">BBC Third Programme</a>
* Estrena al BBC Proms⁣: 8 d'agost de 1956 per l'⁣Orquestra Simfònica de la BBC dirigida pel compositor

## Enregistraments comercials

* 1955: Malcolm Arnold i la Royal Philharmonic Orchestra a Philips Records NBL5021 (reeditat a EMI 382 1462 (dirigida pel compositor))
* 1976: Charles Groves i l'⁣Orquestra Simfònica de Bournemouth a EMI Classics HMV ASD 3353 (LP) CDM 566324-2 (CD) (Enregistrat per la persona dedicada)
* 1995: Richard Hickox i la London Symphony Orchestra a Chandos Records CHAN 9335
* 1996: Andrew Penny i la RTÉ National Symphony Orchestra a Naxos Records 8.553406 (gravat del 10 a l'11 d'abril de 1995, en presència del compositor)
* 1994: Vernon Handley i la Royal Philharmonic Orchestra

## Referències

* ↑ Stasiak, Christopher Tempo, 161/162, 1, 6-1987, pàg. 85–90. JSTOR: 945378.
* ↑ Cole, Hugo (1989) Malcolm Arnold: An Introduction to his Music, Faber, ISBN 0-571-10071-6, p. 55
# Simfonia núm. 3 (Langgaard)

La Simfonia núm. 3 Ungdomsbrus - La melodia (La flor de la joventut - La melodia), BVN. 96, per a piano, cor mixt i orquestra, va ser escrita per Rued Langgaard en el període 1915-1916 i revisada el 1925 i el 1933. Es va estrenar el 1918 dirigida pel mateix Langgaard, amb el jove pianista de 19 anys, Victor Schiøler, com a solista. Tot i que no es conserven les fonts originals de l’obra, en la seva primera audició la simfonia tenia una extensió notablement superior a la versió definitiva de 1933.

## Moviments

Amb una durada d'uns 27 minuts, consta de tres moviments que s'interpreten sense interrupció:
* I. Poco animato festivo - Lento (Cadenza) - Animato festivo (Tempo primo) -
* II. Grave maestoso - Lento misterioso -
* III. Allegro ma non troppo - Più lento - Vivace

## Origen i context

Langgaard va concebre inicialment la Tercera Simfonia com una obra per a piano sol el 1915, que després va ampliar a principis de 1916 en forma de concert per a piano, encara que la va anomenar "simfonia". No està del tot clar a quina "melodia" fa referència Langgaard al títol. Segons Bendt Viinholt Nielsen, l'estructura i estil són més conservadors en comparació amb altres composicions del compositor, reflectint una connexió amb les formes romàntiques clàssiques, amb una influència clara de la música de Schumann.

## Recepció

Després de la seva estrena el 1918, l'obra va ser durament criticada. La simfonia, que en aquell moment durava gairebé tres quarts d'hora i contenia una petita secció coral al final (sense text), va ser qualificada de «creació interminable i invertebrada». En 1926, Langgaard i Schipler la van tornar a interpretar en una versió revisada (sense el cor) en un concert organitzat pel mateix compositor. Més endavant, en 1934, es va realitzar una nova interpretació en estudi per la Corporació Danesa de Radiodifusió sota el títol de Simfonia No. 3, si major, Midsommerklange (Sons d'estiu). El títol Ungdomsbrus (La flor de la joventut) correspon a una versió posterior.

## Referències

* ↑ Nielsen, Bendt Viinholt. «Simfonies». Funfació Langgaard. [Consulta: 23 novembre 2024].
* 1 2 3 Nielsen, Bendt Viinholt. «Langgaard: Symphonies 2 & 3». Dacapo Records. [Consulta: 18 novembre 2024].
# Simfonia núm. 44 (Haydn)

La simfonia en mi menor, Hoboken I/44, del compositor austríac Joseph Haydn va ser composta el 1772. Es coneix popularment amb el nom de Fúnebre). Al final de la seva vida, Haydn va sol·licitar que toquessin el moviment lent d'aquesta simfonia en el seu funeral.

## Moviments

Està orquestrada per a dos oboès, fagot, dues trompes (en mi i sol), cordes i baix continu. La simfonia consta de quatre moviments:
* Allegro con brio, 4/4
* Menuetto: Allegretto, 3/4
* Adagio, 2/4
* Finale: Presto, 2/2
La peça és característica del període Sturm und Drang de Haydn. El primer moviment, escrit en forma sonata, comença amb un motiu de quatre notes tocades a l'uníson que apareixen per tot el moviment.
El segon moviment, de manera inusual, és un minueto en mi menor i un trio en mi major (aquest moviment hauria d'anar en tercer lloc, com de costum). El minueto és un cànon entre les veus agudes i greus en un interval d'un compàs. Haydn escriuria més tard un cànon semblant en el minueto de la seva simfonia núm. 23 i cànons similars serien escrits més endavant en minuetos en sol major per Michael Haydn i Mozart. Més endavant, el mateix Haydn desenvoluparia aquesta tècnica en els Cànons en diapasó del minueto de la seva simfonia núm. 3 i el Minueto de les bruixes del seu Quartet per a cordes en re menor de l'Op. 76.
El tercer moviment és lent, també en mi major i amb les cordes amb sordina.
El final, com el primer moviment, està escrit en forma sonata i està dominat per una figura que obre el moviment a l'uníson. És bastant contrapuntístic i acaba en mi menor en comptes d'acabar en una tonalitat major com era habitual a moltes altres obres en tonalitats menors d'aquella època (com la següent simfonia de Haydn, la Simfonia dels adéus). Ja que tots els moviments estan a la mateixa tònica, l'obra és homotonal.

## Referències

* ↑ Hc Robbins Landon, Haydn: Chronicle and Works, 5 vols, (Bloomington and London: Indiana University Press, 1976-) v. 2, Haydn at Eszterhaza, 1766-1790
* ↑ Hc Robbins Landon, < u>Haydn: Chronicle and Works, 5 vols, (Bloomington and London: Indiana University Press, 1976-) v. 1, Haydn: the Early Years, 1732-1765

## Bibliografia

* H. C. Robbins Landon (ed.), Joseph Haydn: The Complete Symphonies, volum II (Philharmonia/Universal Edition, 1964)
# Simfonia núm. 4 (Brahms)

La Simfonia núm. 4 en mi menor, op. 98, de Johannes Brahms és l'última de les seves simfonies. Brahms va començar a treballar en la peça a Mürzzuschlag, aleshores a l'⁣Imperi Austrohongarès, l'any 1884, tot just un any després d'acabar la seva Simfonia núm. 3. Brahms va dirigir l'⁣Orquestra de la Cort a Meiningen, Alemanya, per a l'estrena de l'obra el 25 d'octubre de 1885. És una obra voluptuosament romàntica, considerada sovint com la seva obra mestra, amb Ein deutsches Requiem.

## Moviments

La durada és d'uns 40 minuts i està dividida en quatre moviments:
* Allegro non troppo (mi menor)
* Andante moderato (mi major)
* Allegro giocoso (do major)
* Allegro energico e passionato (mi menor)

## Instrumentació

Està orquestrada per a dues flautes (una d'elles doblada a piccolo), dos oboès, dos clarinets, dos fagots, un contrafagot, quatre trompes, dues trompetes, tres trombons, timbales, triangle (només al tercer moviment) i instruments de corda.

## Música

El monumental primer moviment ens mostra el Brahms més dramàtic i apassionat, mentre que el contemplatiu segon moviment té el caràcter d'un rèquiem. L'exuberant i joiós tercer moviment (compost després) ressona amb el triangle. L'últim moviment és notable com a rar exemple d'una xacona simfònica, que és semblant a una passacaglia; tot i que el mateix Brahms s'hi referia amb el nom de "xacona". Per al tema iteratiu, Brahms va adaptar el tema de la passacaglia del moviment final de la cantata de Johann Sebastian Bach Nach dir, Herr, verlanget mich. La simfonia està farcida d'al·lusions musicals, principalment d'obres de Beethoven.

## Recepció

Va ser estrenada a Meiningen el 25 d'octubre de 1885 amb el mateix Brahms dirigint l'orquestra. Va rebre una bona acollida i ha romàs molt popular des d'aleshores. L'obra havia tingut una presentació prèvia de caràcter privat en una versió per a dos pianos (un d'ells tocat per Brahms). L'amic i biògraf de Brahms, Max Kalbeck, indicà que el crític Eduard Hanslick, en escoltar el primer moviment en aquesta vetlada, exclamà «Durant aquest moviment vaig tenir el sentiment que dues persones extremadament intel·ligents m'estaven colpejant». Per descomptat, posteriorment Hanslick va afegir més comentaris elogiosos de l'obra.
Arnold Schönberg, al seu assaig Brahms the Progressive, va evidenciar diverses relacions temàtiques a la partitura, com també ho faria Malcolm MacDonald a la seua biografia sobre el compositor. La primera part del tema de la xacona és anticipada pels contrabaixos durant la coda del precedent moviment; i les terceres descendents del primer moviment, transposades una cinquena, apareixen en contrapunt durant una de les variacions finals de la xacona.

## Referències

* Walter Frisch. Brahms: The Four Symphonies (New Haven: Yale University Press, 2003), pp. 115-140
# Simfonia núm. 4 (Knipper)

La Simfonia núm. 4 en re major Poema per als combatents del Komsomol, op. 41, va ser composta per Lev Knipper el 1934 i revisada el 1966. Inclou un solo de tenor, un solo de baix i dos cors. Incorpora Poliuixko-pole (Cançó de les planes), sobre una poesia de Víktor Gussev que es va convertir en una cançó de masses popular a la Unió Soviètica. Es va estrenar a Moscou sota la direcció d'Aleksandr Gauk el març de 1933.

## Moviments

* I. Andante molto–Allegro
* II. Adagio
* III. Lugubre
* IV. Andante maestoso

## Origen i context

Knipper va tenir una carrera que es va estendre durant gairebé cinquanta anys, durant els quals va viure l'evolució completa de la música soviètica, aportant-hi una influència significativa i decisiva. Knipper va ser un supervivent. Considerat prou digne per representar la Unió Soviètica al Festival ISCM de 1931 a Oxford, també va ser un dels escassos que es va atrevir a defensar Xostakóvitx públicament.
Knipper va compondre la seva Quarta Simfonia inspirat en un viatge per Crimea i els llocs històrics de la Guerra Civil. La seva obra retrata un jove komsomolista que dona la vida per la Revolució, amb l’objectiu d’expressar el seu heroisme i noblesa. El Poema sobre el Combatent del Komsomo, amb text de Viktor Gusev, és una peça per a orquestra, cor i solista. La simfonia, de quatre moviments, incorpora el motiu de Camp petit i combina contrast i coherència sense seguir estrictament els esquemes tradicionals.

## Referències

* 1 2 Fuld, J.J.. The Book of World-famous Music: Classical, Popular, and Folk. Dover Publications, 2000, p. 360 (Dover Books on Music). ISBN 978-0-486-41475-1.
* 1 2 3 «Gliere: "The Red Poppy" / Knipper: Symphony no. 4, op. 41». Melodiya. [Consulta: 5 febrer 2025].
* ↑ «Russian Orchestral Works». Gramophone. [Consulta: 7 febrer 2025].
# Simfonia núm. 4 (Langgaard)

La Simfonia núm. 4 Løvfald (Caiguda de les fulles), BVN 96, va ser escrita per Rued Langgaard el 1916 i revisada el 1920. Té una durada aproximada de 24 minuts. Es va estrenar sota la direcció del mateix compositor l'any 1917 al Palau Odd Fellows de Copenhaguen.

## Moviments

A continuació d'una obertura enèrgica i violenta, es desenvolupen diverses seccions, cadascuna de les quals pot interpretar-se com un estudi de caràcter. Langgaard les va denominar de la següent manera:
* El murmuri del bosc — Raig de sol (obert per tresets a l’oboè i els fagots)
* Tro (dos acords tutti)
* Tardorenc (pizzicato)
* Cansament (solo d’oboè)
* Desesperació (trèmolo de timbales)
* Diumenge al matí — Les campanes (secció de vent)
* Acabat (obert per les cordes suaus), després del qual un breu final posa fi a l'obra.

## Origen i context

El procés de composició va durar quatre mesos, entre el 12 de març i el 25 de juliol de 1916. No se sap per què alguns apunten que la va escriure en només cinc dies.

## Recepció

El 1920, l'obra es va retallar en 360 compassos, aproximadament un terç. Amb aquest nou format es va interpretar a Heidelberg, Darmstadt, Karlsruhe i altres ciutats d'Alemanya. Després de l’actuació a Heidelberg el 1921, un crític alemany va escriure: «Les seves idees destaquen amb una meravellosa precisió, lligades per l’art de la instrumentació, superior a altres nous talents». Més endavant, l'obra va ser interpretada en diverses ocasions a Dinamarca (1939, 1940, 1950) i es va incloure en un concert commemoratiu per Langgaard el 1952. A més, va ser la primera simfonia del compositor en ser enregistrada, realitzada per l'Orquestra Simfònica de la Ràdio Nacional Danesa sota la batuta de John Frandsen, el 1974.

## Música

Langgaard va assolir un notable domini orquestral amb la seva Quarta Simfonia. Aquesta obra posa de manifest la seva habilitat i originalitat com a compositor. La forma en un sol moviment esdevé l’estructura ideal per reflectir la fusió única que Langgaard fa entre el romanticisme naturalista i una espiritualitat profundament personal.
El títol de Caiguda de les fulles no només evoca la tardor, sinó que també té connotacions religioses, representant el final del món en la seva visió apocalíptica. Aquest simbolisme religiós es fa evident en un moment del final de l'obra, on Langgaard crea una pausa i, a poc a poc, afegeix tres capes sonores diferents en el grup de vents en un passatge on la partitura marca "Diumenge al matí (les campanes)", reflectint la seva fascinació pel so de les campanes.

## Referències

* ↑ Nielsen, Bendt Viinholt. «Simfonies». Funfació Langgaard. [Consulta: 7 desembre 2024].
* 1 2 Falck, Jørgen. «Symfoni Nr. 4 (Løvfald) / Chronos / Det Er Ganske Vist». Emi. [Consulta: 7 desembre 2024].
* 1 2 3 4 5 Buhl, Jesper. «Langgaard: The Complete Symphonies, Vol. 3: Symphonies Nos. 4 • 6». Danacord. [Consulta: 7 desembre 2024].
# Florica Lavric

Florica Lavric (Copălău, 7 de gener de 1962 - Bucarest, 20 de juny de 2014) fou una remadora romanesa que va competir durant la dècada de 1980.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on guanyà la medalla d'or en la competició del quatre amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Chira Apostol, Olga Homeghi-Bularda, Viorica Ioja i Maria Tanasa-Fricioiu. En el seu palmarès també destaquen dues medalles de plata i una de bronze al Campionat del món de rem.

## Referències

* ↑ A murit canotoarea Florica Lavric. cotidianul.ro (21 June 2014)
* ↑ «Florica Lavric Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 18 octubre 2019].
* ↑ Fitxa a worldrowing.com Arxivat 2021-01-08 a Wayback Machine. FISA
# Aneta Mihaly

Aneta Mihaly (romanès: Aneta Marin) (Axintele, 23 de setembre de 1957) és una ex-remadora romanesa que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics de Moscou, on fou quarta en la prova del quadruple scull del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Los Angeles, guanyà la medalla de plata en la prova del vuit amb timoner del programa de rem. En el seu palmarès també destaquen tres medalles en el quadruple scull al Campionat del món de rem, dues de plata, el 1977 i 1979; i una de bronze, el 1981.

## Referències

* ↑ «Aneta Mihaly Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 6 octubre 2019].
* ↑ «Fitxa a worldrowing.com». Arxivat de l'original el 2021-01-11. [Consulta: 10 gener 2021].
* ↑ Aneta Mihaly a Comitè Olímpic de Romania]
# Marlena Zagoni

Marlena Zagoni (romanès: Marlena Predescu) (Lucieni, 22 de gener de 1951), de soltera Predescu, és una exremadora romanesa que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on fou sisena en la prova del vuit amb timoner del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, guanyà la medalla de bronze en la competició del dos sense timoner del programa de rem. En el seu palmarès també destaquen dues medalles de bronze al Campionat del món de rem, el 1974 en el quatre amb timoner i el 1975 en el dos sense timoner

## Referències

* ↑ «Marlena Predescu-Zagoni Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 25 de febrer 2011. [Consulta: 11 octubre 2019].
* ↑ Rudern – Weltmeisterschaften – Vierer mit Steuerfrau. sport-komplett.de
* ↑ Rudern - Weltmeisterschaften Zweier ohne Steuerfrau. sport-komplett.de