OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rineloricaria teffeana

Rineloricaria teffeana és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 14 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Steindachner, F. 1879. Über einige neue und seltene Fischarten aus den zoologischen Museen zu Wien, Stuttgart und Warschau. Anz. Akad. Wiss. Wien v. 16 (núm. 4): 29-34.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pilar Fernández de la Mora

Pilar Fernández de la Mora (Sevilla, 26 de març de 1867 - Madrid, 15 d'agost de 1929) fou una pianista i professora de piano espanyola.
Feu els primers estudis musicals amb Oscar de la Cinna. A l'any de rebre les seves ensenyances i quan encara no havia complert els set anys, es presentà al públic en el Gran Teatre de Cadis, seguint al cap de poc per les províncies andaluses una tournée de concerts, amb èxits tan grans com els assolits en els dos inicials.
A Madrid fou deixeble de Juan Maria Guelbenzu, i havent tingut ocasió d'escoltar-la el cèlebre Anton Rubinstein, durant un dels seus viatges per Espanya, admirat dels talents de la petita concertista, l'aconsellà continuar els seus estudis en el Conservatori de Paris i ell mateix la presentà el llavors director d'aquest centre, Ambroise Thomas. Efectuada la necessària oposició, restà inscrita a la classe de Massart, rebent ocasionalment algunes lliçons de Rubinstein en les seves visites a París. Els progressos foren tan ràpids i sorprenents, que al cap de poc guanyà el primer premi, en aquest Conservatori, amb la recompensa del gran piano de cua i el llegat en metàl·lic nomenat Papelin, encara triomfà molt més, ja que Fernández de la Mora era la primera espanyola que el conquistava l'important establiment docent.
En aquell temps donà una sèrie de sis concerts en la Sala Pleyel i d'altres a Londres amb l'insigne Pablo Sarasate (un d'aquests davant la reina Victòria i els prínceps de Gal·les). Incansable, això no obstant, en el perfeccionament de la seva tècnica, encara va haver d'anar a Alemanya per treballar durant una temporada amb l'artista Teresa Carreño, i després, durant un any, amb al famós Planté.
Portada d'una decidida vocació vers l'ensenyança, després d'una breu tournée de concerts per l'estranger i durant una de les seves estança's a Madrid, aconseguí amb renyides oposicions la plaça de professora de piano en el Conservatori, consagrant-se des de llavors quasi per complet a la seva càtedra, no obstant el brillant esdevenidor que com a solista excepcional se li presentava. Dominadora de tots els secrets de la tècnica del piano, posseint una extensa i sòlida cultura artística, un temperament eminentment musical i una poderosa força suggestiva, així com aquest do, tant rar en els grans instrumentistes, de saber inculcar el que ells saben, de la seva classe sortiren artistes notables com José Cubiles Ramos, Elisa Tovara, Mourille, Julián Bautista, Lucas Moreno i altres.
Fernández de la Mora era oficial d'Acadèmia i oficial d'Instrucció pública, de França; sòcia d'honor i mèrit de diverses corporacions i societats i fundadora del Premi Mora per l'Acadèmia de Santa Cecília de Cadis. Va actuar en concerts al Palau Reial de Madrid junt amb Sarasate, Antonio Fernández Bordas, Ruiz de Tejada i altres artistes eminents.
És autora de diferents interessants treballs didàctics, devent mencionar-se, entre els editats, la transcripció d'un dels més difícils estudis de Chopin, d'excel·lent aplicació tècnica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 789 (ISBN 84-239-4523-5)
# Pilos (fill d'Ares)

Segons la mitologia grega, Pilos (en grec antic: Πύλος) va ser un heroi, fill d'Ares i de Demònice, la filla de l'heroi Agènor. Era germà de Testi, Molos i Evè. Se'l considera fundador de la ciutat de Pilos, a l'Èlida.

## Bibliografia

* ↑ «Apollodorus, Library, book 1, chapter 7, section 7». [Consulta: 12 juny 2024].
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 176.
* ↑ «Perseus Encyclopedia, Pylos». [Consulta: 12 juny 2024].
Viccionari
# Pimelodus coprophagus

Pimelodus coprophagus és una espècie de peix de la família dels pimelòdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 25 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del llac Maracaibo.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Galvis, G., J.I. Mojica i M. Camargo 1997. Peces del Catatumbo. Asociación Cravo Norte, Santafé de Bogotá, D.C., 188 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lundberg, J.G. i M.W. Littmann 2003. Pimelodidae (Long-whiskered catfishes). p. 432-446. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Schultz, L. P. 1944. The catfishes of Venezuela, with descriptions of thirty-eight new forms. Proceedings of the United States National Museum v. 94 (núm. 3172): 173-338, Pls. 1-14.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pirral

El pirral és el nom que reberen les monedes d'or i d'argent fetes encunyar pel comte-rei Pere II a Sicília, després de la conquesta de l'illa, l'any 1283. La d'or tenia una llei de 23,75 quirats, pesava 4,35 grams i equivalia a 14 sous barcelonesos. Els catalanoparlants anomenaven aquesta moneda "agostar".
Pel que fa al pirral d'argent serví de model del croat.

## Referències

* ↑ Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 12; entrada: "agostar"
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 205.
# Piteu (rei)

Segons la mitologia grega, Piteu (en grec antic: Πιτθεύς) va ser un rei de Trezè, fill de Pèlops i d'Hipodamia, i germà de Tiestes, d'Atreu i de Trezè.
Hom li atribuïa la fundació a la ciutat de Trezè del temple grec més antic, el d'Apol·lo Teari. Tenia gran reputació de savi i eloqüent, i era un endeví expert. Per això, interpretant l'oracle segons el qual un fill d'Egeu seria un gran heroi, aprofità una visita d'aquest per emborratxar-lo i fer que passés la nit amb la seua filla Etra, i per aquesta unió es va convertir en avi de Teseu. Per això Teseu tenia drets dinàstics sobre el tron de Trezè.
Piteu també es va encarregar de l'educació d'Hipòlit, el fill de Teseu i de l'amazona Hipòlita.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 442. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 177. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Plaerdemavida

Plaerdemavida és un personatge de la novel·la Tirant lo Blanc de Joanot Martorell, publicada per primer cop a València el 1490. En l'obra, Plaerdemavida és la donzella que assisteix la princesa Carmesina, de la cort de Constantinoble. És filla d'un comte que no és present a la cort. Representa una personalitat alegre, espontània, desimbolta i es guanya la simpatia dels altres personatges de l'obra.
Amb un paper destacat des del capítol CCXXXIII fins al final del llibre, és considerada per diversos crítics, com el personatge més complicat de la novel·la, mostrant alguns trets d'impotència, repressió, voyeurisme i tendència al lesbianisme. Per altra banda, és el personatge qui més contribueix a donar-hi un to de comèdia, participant de forma activa en el jocs de Tirant i Carmesina.
Fa d'alcavota en els amors entre el cavaller Tirant i la princesa Carmesina i també ajuda a unir-se unes altres parelles, però el seu amor per Hipòlit no és correspost, Després d'una trampa muntada per la Viuda Reposada al cavaller Tirant, els dos abandonen Constantinoble en un vaixell que es dirigeix a l'Àfrica. Durant 10 anys, Tirant lo Blanc i Plaerdemavida resideixen a l'Àfrica per separat i Plaerdemavida es casa amb el rei de Fes i hereta el títol de reina de Fes. 10 anys després, Tirant i Plaerdemavida es retroben en terres africanes i aquesta li ho explica tot a Tirant. Posteriorment, ambdós decideixen retornar a Constantinoble perquè Tirant recuperi la seva estimada Carmesina i al final del llibre, Tirant, la fa casar-se amb el seu cosí, el senyor d'Agramunt.

## Referències

* ↑ «Plaerdemavida». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Anyó i Oliver, 2004, p. 159.
* ↑ Colón, Germà. Estudis de filologia catalana i romànica. València: Universitat de València, 1997, p. 3. ISBN 8478268332.
* ↑ Fernández, Francisco. Los estudios ingleses. El reto del tercer milenio (en castellà). Universitat de València, 2000, p. 256. ISBN 8437042178.
* 1 2 Beltrán Llavador, Rafael «Las "Bodas sordas" en Tirant lo Blanc y La Celestina» (en castellà). Revista de Filología Española, núm. 70, 1990, pàg. 91-117 [Consulta: 6 octubre 2019].
* ↑ Vargas Llosa, Mario. Lletra de batalla per Tirant lo Blanc. Barcelona: Edicions 62, 1969, p. 79.
* ↑ Anyó i Oliver, 2004, p. 161.

## Bibliografia

* Anyó i Oliver, Joaquim. Tirant lo Blanc i Shakespeare: les fonts de Much ado about nothing. Universitat de València, 2004. ISBN 8484155757.
# Planaltina britskii

Planaltina britskii és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ Böhlke J. E. 1954. Studies on fishes of the family Characidae. Núm. 7. A new genus and species of glandulocaudine characids from Central Brazil. Stanford Ichthyol. Bull. v. 4 (núm. 4). 265-274.
* ↑ Menezes, N. A., S. H. Weitzman & J. R. Burns. 2003. A systematic reivew of Planaltina (Teleostei: Characiformes: Characidae: Glandulocaudinae: Diapomini) with a description of two new species. Proc. Biol. Soc. Wash. v. 116 (núm. 3): 557-600.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Platja del Canadell

La platja del Canadell és una platja situada a l'entorn urbà de Calella de Palafrugell, al municipi de Palafrugell (Baix Empordà). Limita a ponent amb la punta de Conill, sobre la que hi ha la 'Casa Rosa' (ara ja blanca) i més enllà la platja del Port de Malaspina, i a llevant amb un tram de roquissar, per on discorre el camí de ronda que arriba a Llafranc, a un quilòmetre. Orientada al sud-sud-est, té una longitud de 191 metres i una amplada de 17 metres, formada per sorra gruixuda i grava, amb un pendent d'entrada a l'aigua moderat. El grau d'ocupació a l'estiu és alt. És accessible a peu i en cotxe. Està flanquejada per elegants cases d'estiueig de principis del segle XX i sobre la platja mateix hi ha antigues casetes de pescadors transformades en habitatges.
El nom té el seu origen en la paraula canya, en referència al fet que era una platja on hi havia moltes canyes.
Com a servei de seguretat la platja té equip de vigilància, policia local, senyalització de perill i Creu Roja. A més a més, la platja està equipada amb els serveis de lavabos, dutxes, rentapeus, telèfons, papereres, cendrers i serveis de neteja.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.
Les cases amb façana al passeig del Canadell i les edificacions que tanquen visualment la platja pel seu extrem est estan incloses dins de l'entorn de protecció del conjunt històric del Port Bo.
El passeig actual del Canadell va ser projectat i dissenyat el 1976 per l'arquitecte Joan Pericot i Garcia.

## Referències

* ↑ «La “casa rosa”, ara, és blanca a Calella». El Punt Avui, 11-06-2021.
* 1 2 «Canadell». Agència Catalana de Turisme.
* 1 2 «Platja del Canadell». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* 1 2 «Gestió ambiental de les platges de Llafranc, Tamariu i Calella de Palafrugell (Port Bo i Canadell)» p. 10. Ajuntament de Palafrugell/Generalitat de Catalunya, 2009. [Consulta: 6 juliol 2012].
* 1 2 «Passeig del Canadell». Ajuntament de Palafrugell. [Consulta: 20 octubre 2012].
* ↑ «Declaració de bé cultural d'interès nacional, amb la categoria de conjunt històric, del sector del Port Bo de Calella de Palafrugell i de delimitació del seu entorn de protecció». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 2103, 20-09-1995 [Consulta: 2 maig 2012].
# Platja del Claper

La platja del Claper és una platja natural del municipi de Portbou (Alt Empordà) situada sota uns penya-segats, a un quilòmetre al sud de la població, darrere del Port de Portbou. Té una longitud de 25,4 m i una amplada de 7 m, de sorra de gra gruixut barrejada amb grava i pedres petites, i el pendent d'entrada al mar és bastant accentuat. S'hi accedeix per una llarga i costeruda escalinata, que arranca des del mirador de la carretera N-260a. Aquest mirador havia estat anys enrere l'abocador d'escombraries de Portbou.

## Referències

* ↑ «Cala del Claper». Visita Costa Brava.
* ↑ «Platges i Dunes de Catalunya». @sigte_udg.
* ↑ «Claper». Catalunya.com.
* ↑ «Records del passat». El Full de l'Albera Marítima, núm. 91, 8-2019, pàg. 31.
# Plaça del Platger (Tortosa)

La Plaça del Platger és una plaça del barri de Remolins, a Tortosa (Baix Ebre), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de dos espais rectangulars adossats, un d'obert a mitjana altura del carrer de Vilanova i l'altre, més gran, amb sortida a la travessia del Platger. El primer conserva un antic pou, ara tapat i arrebossat modernament, a través del qual es devia abastir el sector abans de la instal·lació de l'aigua corrent. Resulta interessant perquè conserva bastants construccions sense modificacions actuals. Romanen en estat original, només emblanquinades, les dels números 5, 4, 3, 8 i 9. A la núm. 2, remodelada, la planta i el primer pis tenen arrebossat nou, però el segon pis i les golfes tenen a vista el maó de cantell. Les construccions solen tenir dos o tres pisos, de vegades amb entresòl (núm. 5) o golfes (núm. 2). Les obertures solen ser allindades, però s'utilitza també l'arc de maó (núm. 5). Els balcons són de ferro i manises decorades a la base. Destaca la núm. 9, on no n'hi ha cap i tot són finestres força petites. Les teulades són a doble vessant, sense voladissos importants. Poden tenir terrats al davant, que donen a la plaça, amb una barana senzilla (núm. 2, 4, 7, 8, 11, 12).
A l'hora de considerar el nom actual dels carrers, l'espai contigu al carrer de Vilanova és considerat part d'aquest carrer i no de la plaça, i segueix la seva numeració.

## Història

Conserva el traçat medieval però les construccions són totes de final del segle xix i començament del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 «Plaça del Platgé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Plectorhinchus paulayi

Plectorhinchus paulayi és una espècie de peix de la família dels hemúlids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 45 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Somàlia, Kenya, Aldabra i Maurici.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McKay, R.J., 1984. Haemulidae. A W. Fischer i G. Bianchi (editors) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean (Fishing Area 51). Vol. 2. FAO, Roma. pag. var.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Steindachner, F. 1895. Vorläufige Mittheilung über einige neue Fischarten aus der ichthyologischen Sammlung des k. k. naturhistorischen Hofmuseums in Wien. Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Wien v. 32 (núm. 18): 180-183.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Plesienchelys stehmanni

Plesienchelys stehmanni és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 20,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 340-975 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Riu de la Plata fins a les Illes Malvines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Anderson M. E., 1988. Studies on the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes) of the Southern Hemisphere. II. Two new genera and a new species from temperate South America. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 4) v. 45 (núm. 11). 267-276.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Gosztonyi, A. E., 1977. Results of the research cruises of FRV "Walther Herwig" to South America. XLVIII. Revision of the South American Zoarcidae (Osteichthyes, Blennioidei) with the description of three new genera and five new species. Archiv für Fischereiwissenschaft v. 27 (núm. 3): 191-249.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.

## Bibliografia

* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Podarge

Segons la mitologia grega, Podarge (en grec antic Ποδάργη), va ser una de les Harpies.
Unida al déu del vent Zèfir, va engendrar dos cavalls Xantos i Bali, que pertangueren a Aquil·les, i també se li atribueix la maternitat de Flogeu i Hàrpag, cavalls dels Dioscurs (o els que Diomedes va robar a Resos).

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 445. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 179. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461