OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Pere Carreras i Robert

Can Pere Carreras i Robert és un edifici del municipi de Sitges (Garraf). L'edifici de Can Carreres està situat al carrer de Francesc Gumà, al nucli d'eixample projectat el 1880 per Jaume Sunyer i Juncosa. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una construcció entre mitgeres, dividida compositivament en dos cossos: a la part esquerra hi ha un cos amb la porta d'entrada a la part baixa, d'arc carpanell i motllura decorada amb motius florals que dona pas a un vestíbul mol ben conservat d'estil modernista. El projecte inicial fou modificat durant la construcció, i la façana presenta elements com els dos balcons de pedra, que segons alguns experts no s'adiuen amb la resta de la façana. En aquesta hi destaquen, a més, el trencadís que en decora la part superior i els balcons de ferro amb un senzill disseny de trets modernistes.
Al primer pis hi ha un balcó amb barana de pedra ornamentada; el cos de la dreta és de planta baixa i dos pisos, amb interessants motllures vegetals a les obertures de la planta i del primer pis. El segon pis l'ocupen sis petites obertures. L'edifici en conjunt presenta una gran unitat estilística i és una de les mostres més reeixides del Modernisme a Sitges. La casa està perfectament conservada en l'aspecte exterior i en els elements interiors com en el mobiliari, arrambadors, enteixinats i altres elements característics del seu període constructiu. Originalment la casa donava per darrere al carrer Illa de Cuba, on hi havia el jardí i la casa dels porters (però no en l'actualitat). L'adreça actual de la casa Pere Carreras i Robert és: carrer de Francesc Gumà 23.

## Història

Va ser un encàrrec de l'"indiano" Pere Carreras i Robert quan tornà a Sitges per a establir-s'hi amb la seva esposa. D'acord amb la documentació existent a l'Arxiu Històric Municipal de Sitges, el 8-10-1906, Carreras i Robert va demanar permís a l'Ajuntament per a la construcció d'una casa. L'obra va ser una creació de l'arquitecte Josep Pujol i Brull, i encara que no està datada amb precisió, els permisos es demanaren a finals de l'any 1906 es donaren el 9 d'octubre de 1906. La construcció definitiva va incorporar a la façana elements decoratius no previstos en el projecte original. En tornar a Cuba el matrimoni Carreras, adquirí l'edifici el també "americano" Pau Barrabeitg i Bertran.

## Imatges

* Porta
* Porticó
* Trenca-aigües d'una finestra
* Detall de l'entrada
* Vestíbul
* Estucat del vestíbul
* Balcó
* Vestíbul

## Bibliografia

* Servei del Patrimoni Arquitectònic El Baix Penedès. El Garraf Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1991. Col. Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya 3. ISBN 84-393-1227-X
* Isabel Coll Arquitectura de Sitges 1800-1930 Sitges: Ajuntament, 2001. Segona edició ISBN 84-931852-0-5

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Pere Carreras i Robert». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* Breu descripció i fotografia
# Enric Bagué i Garriga

Enric Bagué i Garriga (Barcelona 1900 – 1987) fou un historiador medievalista i editor català.

## Biografia

Es formà als Estudis Universitaris Catalans, on estudià amb Ferran Valls i Taberner i Francesc Martorell i Trabal. Va ser professor a l'Institut-Escola de la Generalitat de Catalunya i de la Universitat Autònoma de Barcelona (1932-1939)., alhora que feia algunes substitucions de Ferran Soldevila a l'Escola de Bibliotecàries.
Després de la guerra civil fou depurat per la repressió franquista. Exercí de professor a l'Escola Virtèlia i a l'Institut Albéniz de Badalona.
L'any 1981 fou distingit amb la Creu de Sant Jordi.

## Obres

* La dona i la cortesia a la societat medieval, 1947
* Pequeña historia de la Humanidad Medieval, 1953
* La Alta Edad Media, 1953
* Alfons el Benigne, 1959
* Pere el Catòlic, 1960
* Noms personals de l'edat mitjana, 1975
* Història: primeres lectures, 1936, en col·laboració amb Jaume Vicens i Vives
* ARS. Història de l'Art i de la Cultura, 1956, en col·laboració amb Jaume Vicens i Vives
* Història universal. Viatge per la Història, 1968
* El meu amic l'artista, 1971
* Històries del meu país, 1974
* L'aventura dels avis, 1983

## Publicacions

* Bagué i Garriga, Enric; Joan-F. Cabestany i Fort; Percy E. Schramm. Els primers comtes-reis (Barcelona, 1963).
* Libre de feyts d'armes de Catalunya de Bernat Boades (ed. d'Enric Bagué, Barcelona Bàrcino 1930-1948)
* Recort / Gabriel Turell (A cura d'Enric Bagué)

## Referències

* ↑ «esquela de: Enric Bagué i Garriga». La Vanguardia, 16-07-1987, pàg. 18.
* ↑ «Josep Estalella i Graells: la renovació de l'ensenyament secundari». Arxivat de l'original el 2007-10-20. [Consulta: 5 maig 2007].
* ↑ "Enric Bagué i Garriga". Dins: A. Estivill, Qui era qui a l'Escola de bibliotecàries, Barcelona: Edicions de la Universitat de Barcelona, 2016 (Biblioteca universitària), p. 108-109
* ↑ González-Agàpito, Josep. Bibliografia de la Renovació Pedagògica i el seu context. (1900-1939). Barcelona: Universitat de Barcelona, 1978, p.99.
* ↑ «Pep Valsalobre - El senyor de les mosques». Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 5 maig 2007].
* ↑ Inst. Cervantes - Libre de feyts d'armes de Catalunya de Bernat Boades (ed. d'Enric Bagué)
* ↑ «Inst. Cervantes - Recort / Gabriel Turell (A cura d'Enric Bagué)». Arxivat de l'original el 2007-11-07. [Consulta: 5 maig 2007].

## Enllaços externs

* ICC (Inst. Cartografia) - referències Enric Bagué i Garriga Arxivat 2007-10-19 a Wayback Machine.
* Històries del Meu País
* Ressenya d'Enric Bagué i Garriga Arxivat 2008-11-22 a Wayback Machine.
# Luana

Luana és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 249 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Luana tenia 249 habitants, 107 habitatges, i 66 famílies. La densitat de població era de 91,6 habitants/km².
Dels 107 habitatges en un 29% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,6% hi vivien parelles casades, en un 10,3% dones solteres, i en un 38,3% no eren unitats familiars. En el 33,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,33 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,9% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 32,5% entre 25 i 44, un 18,1% de 45 a 60 i un 18,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 106,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.583 $ i la renda mediana per família de 40.357 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.955 $ mentre que les dones 19.688 $. La renda per capita de la població era de 16.165 $. Entorn del 4,5% de les famílies i el 9,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Luana». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Luana». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Tomàs Sunyer

Tomàs Sunyer, conegut amb el nom italianitzat de Tomasso Sogner (Sant Pere Pescador, Alt Empordà, 4 d'octubre de 1762 - Liorna, 9 de juliol de 1821), fou un compositor català que va viure la major part de la seva vida a Itàlia. Era pare del també compositor especialitzat en òperes Pasquale Sogner.
Després de rebre instrucció musical del seu pare que era organista (possiblement, des de 1776, l'organista ocasional de Sant Pere Pescador Josep Sunyer), fou deixeble de Sala, Guglielmi i Tritto al Conservatorio della Pietà dei Turchini de Nàpols. Es donà a conèixer per la cantata dramàtica Aci e Galatea. Va debutar amb l'òpera I due creduti vedovi al Teatro Valle de Roma el 3 de setembre de 1791. L'any següent fou contractat com a mestre de capella a la catedral de Liorna. Anys més tard s'establí a Londres, on se sap que encara hi vivia el 1812, i on fou mestre de capella d'una església i professor d'harmonia i de cant. En l'època de la formació del Institut de Ciències i Arts d'Itàlia, Sogner fou nomenat individu de la secció de música d'aquella societat.
La seva música no ha sigut estudiada però se sap que el seu estil era el de la tardana escola napolitana. Entre les seves composicions més notables hi figuren una Missa; Vespres, a 8 veus; l'oratori La Passió diversos quartets per a instruments d'arc i sonates per a piano. Va compondre diverses òperes que s'han perdut, i el ballet Cerere fuggitiva que va musicar per al coreograf i ballarí napolità Salvatore Viganò.

## Referències

* ↑ «Dades a opera.stanford.edu».
* ↑ Moli Frigola, Montserrat. «L'orgue de Cadaqués (1689-1691) I (1706-1708)» p. 247.
* 1 2 3 Bertil H. Van Boer. Historical Dictionary of Music of the Classical Period. Scarecrow Press, 2012, p. 530. ISBN 978-0-8108-7183-0.
* ↑ Grempler, Martina. «Chronologie des Teatro Valle (1727–1850)».
* ↑ «Biografia a italianopera.org».
* ↑ Guy Graybill. Bravo!: Greatness of Italian Music. Branden Books, 2008, p. 100. ISBN 978-0-937832-49-3.
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. IV, pàg. 1524. (ISBN 84-7291-226-4)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1458 (ISBN 84 239-4556-1)
# Mahomet

Mahomet és una vila dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 4.877 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mahomet tenia 4.877 habitants, 1.654 habitatges, i 1.374 famílies. La densitat de població era de 274,9 habitants/km².
Dels 1.654 habitatges en un 51,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 70,9% hi vivien parelles casades, en un 9,4% dones solteres, i en un 16,9% no eren unitats familiars. En el 14,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,95 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,27.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 34,3% tenia menys de 18 anys, un 6,4% entre 18 i 24, un 31,8% entre 25 i 44, un 20,6% de 45 a 60 i un 6,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88 homes.
La renda mediana per habitatge era de 57.574 $ i la renda mediana per família de 61.063 $. Els homes tenien una renda mediana de 46.277 $ mentre que les dones 30.956 $. La renda per capita de la població era de 21.990 $. Aproximadament el 3,5% de les famílies i el 5,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mahomet». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mahomet». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Paral·lel 89° nord

El paral·lel 89° nord és una línia de latitud que es troba a 89 graus nord de la línia equatorial terrestre. Travessa íntegrament l'Oceà Àrtic.

## Geografia

En el sistema geodèsic WGS84, al nivell de 89° de latitud nord, un grau de longitud equival a 1,949 km; la longitud total del paral·lel és de 702 km, que és aproximadament 1,8% de la de l'equador, del que es troba a 9.890 km i a 112 km del pol Nord
Com tots els altres paral·lels a part de l'equador, el paral·lel 89° nord no és un cercle màxim i no és la distància més curta entre dos punts, fins i tot si es troben al mateix latitud. Per exemple, seguint el paral·lel, la distància recorreguda entre dos punts de longitud oposada és 351 km; després d'un cercle màxim (que passa pel Pol Nord), només és 224 km.

## Durada del dia

En aquesta latitud, el sol és visible almenys parcialment durant tot el dia des de principis d'abril fins a principis de setembre. Per contra, el sol està completament sota l'horitzó entre mitjans d'octubre i finals de febrer. Entre aquests períodes, durant poc més d'un mes cada vegada, és possible observar una posta de sol completa i al capvespre.

## Arreu del món

Així com tots els paral·lels al nord de la latitud 83° 40'N que passava per illa Kaffeklubben (extrem nord de Groenlàndia), el paral·lel 89º passa íntegrament per l'oceà Àrtic. i les seves plataformes de gel, sense creuar terra ferma.

## Vegeu també

* Paral·lel 88° nord
* Pol Nord

## Referències

* ↑ «Length of a Degree of Latitud'And Longitude». National Geospatial-Intelligence Agency. Arxivat de l'original el 2013-01-28. [Consulta: 15 agost 2018].
* ↑ T. Vincenty «Direct and Inverse Solutions of Geodesics on the Ellipsoid with application of nested equation». Survey Review, 4-1975.
* ↑ «Vincenty formula for distance between two Latitude/Longitude points».
* ↑ «Duration of Daylight/Darkness Table for One Year». Astronomical Applications Department of the U.S. Naval Observatory. Arxivat de l'original el 2019-10-12. [Consulta: 15 agost 2018].
# Andreu Balaguer i Merino

Andreu Balaguer i Merino (Barcelona, 31 d'octubre de 1848- ídem, 5 d'octubre de 1883) fou un historiador, passant de notari i publicista català que va participar del moviment de la Renaixença.

## Biografia

Fill de Jaume Balaguer i Torner, natural d'Ivars d'Urgell, i de Manuela Merino López, natural de Barcelona, de família barcelonina de classe mitjana, va poder estudiar dret i treballà un temps de passant de notari. Com que era catalanista ja el 1867, amb només 19 anys, era membre del grup de publicistes que el 1870 es formalitzarien en l'entitat La Jove Catalunya. Tot i que sempre va investigar de manera aficionada, Balaguer va assolir un reputat prestigi com a historiador; de fet va ser membre de l'Acadèmia de Bones Lletres des del 1876, era corresponent de l'Academia de la Historia de Madrid, i membre d'altres organitzacions erudites espanyoles i europees, cosa que li permeté mantenir el contacte amb historiadors francesos i italians. Va escriure diversos articles i nombroses ressenyes crítiques d'història literària i medieval a la revista "La Renaixença".

## Obra

La seva tasca historiogràfica cal emmarcar-la dins del romanticisme i de fet no s'estalvia el típic sentimentalisme d'aquest moviment; però Balaguer també aplicava les normes del criticisme, sobretot en les seves obres breus sobre documents històrics. De fet, els temes de què escrivia i el ritme amb què ho feia depenien de les troballes de documents originals que feia en arxius o botigues especialitzades. La seva bibliografia, per tant, és més aviat de temes molt variats i no té una trajectòria profunda, però sí que és evident la seva preferència per la història de la cultura. A diferència d'altres autors contemporanis, de Balaguer en destaca que normalment va escriure en llengua catalana.

### Obres

* La Festa de Sant Pere en lo castell de Belloch (1877)
* Un Document inédit relatif à la Chronique catalane du Roi Jacme Ier. d'Aragon (1877)
* De las costums nupcials catalanas en lo segle XIV (1877)
* La Festa de Sant Pere en lo castell de Belloch (1877)
* Lo Carnestoltes á Barcelona en lo segle XVII (1877)
* Ordinacions y bans del comtat d'Empurias (1879)
* Don Pedro el Condestable de Portugal : considerado como escritor, erudito y anticuario, 1429-1466 : estudio histórico-bibliográfico (1881)
* Lo Canonge Ripoll, ses obres, y sa influencia en los estudis histórichs de la comarca de Vich (1882)

## Referències

* ↑ «Naixements. Any 1848.Llibre 4.Registre núm.39». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 31-10-1848. [Consulta: 6 abril 2020].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 Mestre i Campi, Jesús (director). Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 87, entrada: "Balaguer i Merino, Andreu". ISBN 84-297-3521-6.
* 1 2 3 4 5 6 7 «Andreu Balaguer i Merino». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Felip Bertran i d'Amat

Felip Bertran i d'Amat (Barcelona, 3 de desembre de 1835 - Barcelona, 26 de juny de 1911) fou un jurisconsult, historiador i polític barceloní.

## Biografia

Era fill de Josep Bertran i Ros i de Teresa d'Amat i Amat. El 4 de desembre de 1868 es casà amb Elisa Musitu i García-Navarro (1843-1891) i fou pare de Josep Bertran i Musitu.
Es llicencià en dret i fou un destacat jurista. De 1870 a 1871 i en 1892 fou president de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya, des d'on defensà el dret català. El 1882 i el 1907-1911 fou president de l'Acadèmia de Bones Lletres i el 1902-1903 de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País. Aquesta entitat aconseguí que el nomenessin Senador de 1902 a 1905, amb suport conjunt de la Lliga de Catalunya i de Francisco Silvela. També fou un dels fundadors de la Caixa de Pensions per a la Vellesa i Estalvis de Barcelona i soci de l'Ateneu Barcelonès.
Políticament va donar suport la restauració borbònica i col·laborà amb Manuel Duran i Bas i Joan Mañé i Flaquer. Fou regidor de l'ajuntament de Barcelona en 1877 pel Partit Conservador.

## Obres

* Teoría de la expropiación forzosa por causa de utilidad pública (1899)
* Del origen y doctrinas de la escuela romántica (1891)
* Asociaciones, sociedades, personas jurídicas y vida corporativa de los pueblos (1893)

## Referències

* ↑ «esquela de Felipe Bertrán y de Amat». La Vanguardia, 27-06-1911, pàg. 1.
* ↑ «Registre del casament de Felip Bertran i Elisa Musitu» (en castellà). FamilySearch, 09-12-1868. [Consulta: 17 novembre 2023].
* ↑ «Nomenclàtor dels carrers». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Salvador-J. Rovira i Gómez. Els nobles de Tortosa (segle xix). Cossetània Edicions, 2008, p.57.
* ↑ «Felip Bertran i d'Amat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Isidre Molas Els Senadors Conservadors, editat per l'UAB
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Frederic Ribas Massana. Retrat d'una elit catalanista. Deixebles i hereus de Cambó: Vint Personatges. Editorial Sunya, 2008, p.51.
* ↑ [Julià Cèlia Canyelles. Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930). Ajuntament de Barcelona, 2013, p.119. ISBN 978-84-9850-461-3. ]

## Enllaços externs

* Retrat de Felip Bertran d'Amat Arxivat 2015-01-09 a Wayback Machine. al web de la RACBA
# Eduard Blasco Ferrer

Eduard Blasco Ferrer (Barcelona, 15 de juny de 1956 - Bastia, 12 de gener de 2017) fou un lingüista català. Professor a la Universitat de Càller (Sardenya), va ser un dels especialistes contemporanis més prestigiosos de la llengua sarda.
Blasco Ferrer es va llicenciar en filologia romànica el 1981 a la Universitat d'Erlangen, on va fer també el doctorat sota la direcció de Heinrich Kuen. Fou lector de català a la Universitat de Càller i, després de passar per diverses universitats (Bonn, Múnic, de 1987 a 1992, i Florència) retornà a Càller (1993) primer com a professor d'història de la llengua italiana i, des de 1996, de lingüística sarda.
Era conegut com l'autor de diversos estudis sobre el sard i també publicà sobre el català (també l'alguerès) i altres llengües romàniques i el substrat sard.

## Llibres

* Grammatica storica del catalano e dei suoi dialetti con speciale riguardo all'algherese. Tübingen: G. Narr, c1984.
* La lingua sarda contemporanea: grammatica del logudorese e del campidanese: norma e varietà dell'uso: sintesi storica. Cagliari: Della Torre, c1986.
* Storia linguistica della Sardegna. Tübingen: Niemeyer, 1984.
* Le parlate dell'alta Ogliastra: analisi dialettologica: saggio di storia linguistica e culturale. Cagliari: Edizioni Della Torre, 1988.
* Ello, ellus: grammatica sarda. Nuoro: Poliedro, c1994.
* La lingua nel Tempo: variazione e cambiamento en latino, italiano e sardo. Cagliari: CUEC, 1995.
* Quadrada corso di linguistica italiana: con facsimili, edizione e commento d'un testo quattrocentesco ad uso di seminari ed esercitazioni. Cagliari: CUEC, 1996.
* Pro domo: grammatica essenziale della lingua sarda. Cagliari: Condaghes, 1998.
* Italiano e tedesco: un confronto linguistico. Torino: Paravia scriptorium, 1999.
* Italiano, sardo e lingue moderne a scuola. Milano: F. Angeli, 2003.
* Storia della lingua sarda. Cagliari: CUEC, 2009.
* Paleosardo. Le radici linguistiche della Sardegna neolitica. Arxivat 2011-09-27 a Wayback Machine. Berlín: De Gruyter, 2010. ISBN 978-3-11-023560-9
* Corso di linguistica sarda e romanza Franco Cesati editore, 2016

## Referències

* ↑ «L'Isola perde un altro intellettuale Addio al linguista Blasco Ferrer». L'Unione Sarda, 12-01-2017 [Consulta: 13 gener 2017].
* ↑ http://www.cronachenuoresi.it/2017/01/12/ancora-un-lutto-nella-cultura-sarda-e-morto-il-professor-eduardo-blasco-ferrer/
* ↑ Libri. Un volume del linguista Eduardo Blasco Ferrer edito da Della Torre Arxivat 2019-12-09 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Notícia a "Unione Sarda" amb una entrevista en vídeo
# Plašilita

La plašilita, en anglès plášilite, és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el nom en honor de Jakub Plášil (nascut el 1984), cristal·lògraf del Departament d'Anàlisi d'Estructures de l'Institut de Física de l'Acadèmia de Ciències de la República Txeca.

## Característiques

La plašilita és un sulfat de fórmula química Na(UO₂)(SO₄)(OH)·2H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional el 2014, sent publicada l'any 2015. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2 i 3.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Blue Lizard, situada al districte miner de Red Canyon, dins el comtat de San Juan (Utah, Estats Units). També ha estat descrita en altres dues mines properes: la mina Markey i la mina Green Lizard, així com a la mina Widowmaker, situada al districte miner de White Canyon, també al comtat de San Juan.

## Referències

* ↑ «Plášilite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 setembre 2022].
# Little Rock (Iowa)

Little Rock és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 489 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Little Rock tenia 489 habitants, 208 habitatges, i 133 famílies. La densitat de població era de 242,1 habitants/km².
Dels 208 habitatges en un 23,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,1% hi vivien parelles casades, en un 2,4% dones solteres, i en un 35,6% no eren unitats familiars. En el 31,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 22,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,3% tenia menys de 18 anys, un 6,3% entre 18 i 24, un 21,1% entre 25 i 44, un 22,3% de 45 a 60 i un 26% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.667 $ i la renda mediana per família de 38.571 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.000 $ mentre que les dones 18.750 $. La renda per capita de la població era de 15.514 $. Entorn del 4,3% de les famílies i el 9,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Little Rock». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Little Rock». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.