OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Silvinichthys bortayro

Silvinichthys bortayro és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: oest de l'Argentina.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Arratia, G., 1998. Silvinichthys, a new genus of trichomycterid catfishes from the Argentinian Andes, with redescription of Trichomycterus nigricans. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 9 (núm. 4): 347-370.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Fernández, L. i M. C. C. de Pinna, 2005: Phreatic catfish of the genus Silvinichthys from southern South America (Teleostei, Siluriformes, Trichomycteridae). Copeia 2005 (núm. 1): 100-108.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Silvinichthys mendozensis

Silvinichthys mendozensis és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,3 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 39-43.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Mendoza a l'Argentina.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Arratia, G., 1998. Silvinichthys, a new genus of trichomycterid catfishes from the Argentinian Andes, with redescription of Trichomycterus nigricans. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 9 (núm. 4): 347-370.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fernández, L. i M. C. C. de Pinna, 2005: Phreatic catfish of the genus Silvinichthys from southern South America (Teleostei, Siluriformes, Trichomycteridae). Copeia 2005 (núm. 1): 100-108.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Simfonia, D 2B (Schubert)

La Simfonia en re major, D 2B/997, és una obra inacabada de Franz Schubert que ha sobreviscut en una partitura orquestral incompleta de 30 compassos. L'esborrany inclou la lenta introducció, sencera, i el primer tema de l'Allegro. És una de les sis simfonies inacabades de Schubert. La va començar el 1811, quan Schubert tenia catorze anys, però no se sap exactament quant més va escriure abans d'abandonar-la (malgrat que visqué encara disset anys més). La instrumentació és l'estàndard de les simfonies primerenques schubertianes, amb una orquestra clàssica i amb l'afegit de trombons.
Brian Newbould, director i compositor especialista en Schubert, suggereix que la peça està modelada d'acord amb la Segona simfonia de Ludwig van Beethoven. Malgrat que a la Segona simfonia de Beethoven no hi ha trombons, Schubert si els inclou. Newbould afirma que la presència dels trombons no s'ajusta bé amb l'estil primerenc en les obres orquestrals de Schubert i opina que "no aporta res especial". Potser obeeix a un d'aquells impulsos juvenils de "córrer abans de poder caminar". No obstant això, la manera en que Schubert utilitza els trombons en aquesta obra indica que ja sabia quina era la seva funció era en una orquestra clàssica.

## Referències

* Descobrint Música – L'Esperit de Schubert. Entrevista amb Brian Newbould.
* Newbould, Brian (1999). Schubert: La Música i l'Home. Universitat de Premsa de Califòrnia.. ISBN 9780520219571.
* Schubert I la Simfonia: una Perspectiva Nova [Paperback] (Toccata Premsa, 1992; paperback reestrena 1999), ISBN ISBN 0907689272, ISBN 978-0-907689-26-3 978-0-907689-26-3 – Hardback, – Paperback
# Simfonia núm. 10 (Tubin)

La Simfonia núm. 10 va ser composta per Eduard Tubin el 1973. Va ser estrenada a Göteborg el 27 de setembre de 1973 per l'Orquestra Simfònica de Göteborg, dirigida per William C. Byrd. Té una durada aproximada de 26 minuts.

## Origen i context

Tubin va completar la Desena Simfonia en molt poc temps. Va ser composta a Handen, a prop d'Estocolm, entre el 10 de gener i el 5 d'abril de 1973. Va ser un encàrrec de l'orquestra preferida de Tubin, l'Orquestra Simfònica de Göteborg.

## Representacions

L'estrena va ser dirigida pel nord-americà, William C. Byrd, i es va emetre en directe a la ràdio sueca. Tubin va ser present i va quedar molt satisfet tant amb el director com amb l'orquestra. Va rebre crítiques positives. Després d'una actuació del 1980 a Malmö, Paul-Christian Sjöberg va escriure:
| « | ... testimoni magnífic d'un món d'expressió peculiar amb un fort perfil individual. Cèl·lules obstinades i totes endinsades en oasis musicals d'intensitat lírica, tot sostingut per un arquitecte magistral, la forta expressivitat del qual mai es converteix en buit patetisme. | » |
L'estiu de 1976 es va fer la primera actuació als Estats Units com a part d'un festival de cultura estoniana celebrat a Baltimore. Ho va fer la Baltimore Symphony sota la direcció de Taavo Virkhaus. El 7 de gener de 1980, el director Neeme Järvi la va interpretar amb la Simfònica de Boston per commemorar el 75è aniversari del compositor.

## Instrumentació

La Simfonia núm. 10 està escrita per a una orquestra gran estàndard, sense instruments doblats, concretament: 3 flautes, 3 oboès, 2 clarinets, 2 fagots - 4 trompes, 2 trompetes, 3 trombons, 1 tuba, percussió i cordes.

## Referències

* 1 2 «Symphony No. 10». Estonian Music Information Centre. [Consulta: 7 gener 2024].
* 1 2 Tubin, Eino. «Eduard Tubin. A Biography». Eino Tubin. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ Ledbetter, Steven. «Programa de mà». Simfònica de Boston. Arxivat de l'original el 18 de gener 2024. [Consulta: 18 gener 2024].
# Simfonia núm. 1 (Atterberg)

La Simfonia núm. 1 en si menor, op. 3, va ser completada per Kurt Atterberg el 1911. Ell mateix va dirigir l'estrena a Göteborg el 10 de gener de 1912.
Atterberg va començar el seu tercer treball mentre que l'anterior encara no estava completament acabat. Després de la seva Rapsòdia per a piano i orquestra (opus 1) i un 'quartet de corda (opus 2), va començar a treballar en la que seria la seva primera simfonia a la primavera de 1909. En aquell moment encara era estudiant a l'Escola Tècnica d'Estocolm i, per tant, encara no havia rebut cap formació al conservatori. Tanmateix, la rapsòdia i una simfonia inacabada van ser el factor decisiu per poder estudiar a la Kungliga Musikhögskolan. La simfonia es va acabar la tardor de 1910.
Al voltant del mateix període, Atterberg dominava la direcció. El 1911 ja era el precursor de l'⁣Orquestra Simfònica de Göteborg i el 10 de gener de 1902 se li va permetre dirigir la primera actuació de la seva primera simfonia amb aquesta orquestra. Atterberg tenia uns 24 anys en el moment de la composició i encara confiava molt en la música que havia escoltat i no tant en els coneixements teòrics d'escriure una simfonia. La música es basa en gran manera en la de Johannes Brahms i Max Reger, però "grans" directors com Max von Schillings i Wilhelm Stenhammar encara van trobar que valia la pena interpretar aquesta obra. Cal destacar que Suècia encara no tenia una veritable tradició amb les simfonies, tot i que això eren demanades a la sala de concerts. Després d'aquesta simfonia en seguirien vuit més.
La simfonia, que va ser lleugerament modificada l'any 1913, té tres moviments, dels quals el quart és una amalgama de moviments finals:
* Allegro con fuoco
* Adagio – Presto
* Adagio – Allegro energico
Atterberg va escriure la simfonia per a:
* 3 flautes (3a també flautí), 2 oboès, 1 corn anglès, 2 clarinets, 1 clarinet baix, 2 fagots, 1 contrafagot
* 4 trompes, 2 trompetes, 3 trombons, 1 tuba
* timbales, 1 percussió
* violins, violes, violoncels, contrabaix

## Discografia

* Sterling: Orquestra Simfònica de la Ràdio Sueca dirigida per Stig Westerberg (enregistrament el 1986)
* CPO: Orquestra Simfònica de la Ràdio de Frankfurt dirigida per Ari Rasilainen

## Referències

* ↑ Kube, Michael. «Atterberg: Symphonies 1 & 4». cpo. [Consulta: 1r maig 2024].
* ↑ Hedman, Frank. «Atterberg: Symphony No. 1 - Symphony No. 4». Sterling. [Consulta: 1r maig 2024].
# Simfonia núm. 1 (Bernstein)

Simfonia núm. 1 Jeremiah va ser compost per Leonard Bernstein el 1942. És una obra programàtica que segueix la història bíblica del profeta Jemeries. El tercer moviment utilitza textos del Llibre de les lamentacions de la Bíblia hebrea, cantat per una mezzosoprano. L'obra va guanyar el premi del Cercle dels Crítics de Música de Nova York com a la millor obra americana del 1944.

## Moviments

La simfonia conté tres moviments:
* Prophecy
* Profanation
* Lamentation

## Representacions

Es va estrenar el 28 de gener de 1944, a la Mesquita de Síria de Pittsburgh amb el compositor dirigint la Pittsburgh Symphony Orchestra. La solista va ser Jennie Tourel. Tot seguit es va representar al Carnegie Hall de Nova York el 29 de març de 1944, un altre cop amb Tourel com a solista.

## Referències

* ↑ “Music Critics Prize Won by Bernstein,” New York Times (16 May 1944): 19.
* ↑ Leonard Bernstein, Jeremiah, Symphony No. 1 (New York and London: Boosey and Hawkes, 1992), ii.
# Simfonia núm. 1 (Rautavaara)

La Simfonia núm. 1, op. 5, va ser composta pel finlandès Einojuhani Rautavaara el 1955 mentre encara estudiava als Estats Units. Es va estrenar el 1957 a Hèlsinki per la Orquestra Simfònica de la Ràdio Finlandesa.
Estructurada originalment en quatre moviments lent-ràpid-lent-ràpid, el 1988 es va convertir en una estructura de dos moviments, «amb un moviment principal expansiu, romàntic i carregat de patetisme, seguit d'un scherzo grotesc i irònic», segons el compositor. El 2003, Rautavaara va incorporar un moviment tranquil i líric entre els dos de la revisió anterior.

## Moviments

La darrera versió de 2003, amb una durada aproximada de 27 minuts, consta dels següents moviments:
* Andante
* Poetico
* Allegro

## Anàlisi musical

La simfonia captura l'essència de la música finlandesa dels anys 50, amb un primer moviment romàntic que recorda a Xostakóvitx i un segon moviment irònic que evoca Prokófiev. Aquests compositors, juntament amb altres com Bartók, Britten i Hindemith, simbolitzaven la modernitat de les obres que apareixien als programes de concerts finlandesos de l'època.

## Referències

* ↑ «Einojuhani Rautavaara: Symphony No. 1». Fennica Gehrman. [Consulta: 17 març 2024].
* ↑ Hong, B.B.. Rautavaara's Journey in Music. Rowman & Littlefield Publishers, 2022. ISBN 978-1-5381-7234-6.
* ↑ Rautavaara, Einojuhani. «Rautavaara: Book Of Visions, Adagio Celeste, Symphony No. 1». Ondine, 2005. [Consulta: 17 març 2024].
* ↑ Aho, Alevi. «Rautavaara: Symphonies 1, 2 & 3». Ondine, 1997. [Consulta: 19 març 2024].
# Simfonia núm. 1 (Szymanowski)

La Simfonia núm. 1 en fa menor, op. 15, va ser composta pel compositor polonès Karol Szymanowski entre 1906 i 1907.
Szymanowski va lluitar amb la composició. Va escriure en una carta de 1906 que anava a "resultar ser una mena de monstre contrapuntístic-harmònico-orquestral" i va arribar a dir "no m'agrada". Només va completar el primer moviment i el final i aquests dos moviments van tenir una única actuació a la Filharmònica de Varsòvia, dirigida per Grzegorz Fitelberg el 26 de març de 1909, abans que Szymanowski retirés la partitura. La següent actuació, sota el mateix director, va tenir lloc el 6 d'octubre de 1938, després de la mort de Szymanowski, a la Ràdio Polonesa de Varsòvia.
La simfonia està escrita per a 3 flautes, 3 oboès, 4 clarinets, 3 fagots, 6 trompes, 3 trompetes, 3 trombons, tuba, percussió (4 intèrprets), 2 arpes i cordes.
Els dos moviments que va instrumentar són:
* I Allegro moderato
* II Allegretto con moto grazioso
El temps de reproducció és d'uns 20 minuts.

## Enregistraments

* Chandos - Orquestra Simfònica de la BBC, dirigida per Edward Gardner
* LSO Live - London Symphony Orchestra, dirigida per Valery Gergiev
* Naxos - Orquestra Filharmònica Estatal de Polònia (Katowice), dirigida per Karol Stryja
* Naxos - Orquestra Filharmònica de Varsòvia, dirigida per Antoni Wit

## Referències

* 1 2 «Symphony No. 1 in F minor Op. 15 - Karol Szymanowski» (en anglès). Culture.pl. [Consulta: 15 juny 2023].
* ↑ «Symphony No. 1 in F minor op. 15». karolszymanowski.pl. [Consulta: 14 abril 2019].
* ↑ Thomas, Adrian. «LSO Szymanowski: Symphony no.1». onpolishmusic.com. [Consulta: 14 abril 2019].
# Simfonia núm. 2 (Atterberg)

La Simfonia núm. 1 en fa major, op. 6, va ser completada per Kurt Atterberg el 1912. Atterberg va dirigir els dos primers moviments de l'obra amb l'⁣Orquestra Simfònica de Göteborg el 18 de desembre de 1912 a Göteborg. Carl Corbach va dirigir la Fürstliche Hofkapelle el 27 de juliol de 1913 a Sondershausen, ja amb els tres moviments definitius. Max von Schillings ja havia interpretat l'obra de manera extraoficial a Stuttgart. La simfonia completa té una durada aproximada de 40 minuts.

## Origen i disseny

Atterberg, principalment un compositor tradicional, havia escrit una simfonia de dues parts amb el que ja la considerava finalitzada. Wilhelm Stenhammar, el director principal de l'orquestra, i tambñe compositor i pianista va tocar la part de piano a la part central del segon moviment en què hi ha un acord impressionant en la menor que les trompes i el piano toquen a l'uníson. Més endavant, Atterberg va recordar: «He dirigit la simfonia moltes vegades, entre d'altres el 1921 amb la Filharmònica de Viena i les seves vuit trompes, però aquest motiu mai s'ha tocat amb tanta precisió i força fonamental com quan Stenhammar era al piano».
Els especialistes van criticar que la simfonia només constés de dues parts, fet que no estava de moda en aquells moments i consideraven l'obra inacabada. Atterberg va fer cas a les seves queixes i més tard va publicar un tercer moviment. Atterberg era més popular a Alemanya que a casa seva, i per això la primera actuació oficial de la Simfonia núm. 2 de tres moviments "completa" es va fer a Sondershausen. En un breu període de temps, la nova simfonia es va anar interpretant, per exemple dirigida per Siegmund von Flausegger a Berlín, el 8 de novembre de 1915, i per Georg Huttner a Dortmund, el 7 d'abril de 1916. A Suècia, la simfonia completa es va interpretar per primera vegada l'11 de febrer de 1914, en una interpretació a Göteborg dirigida pel compositor.
La simfonia té una estructura de tres parts:
* Allegro con moto
* Adagio – Presto
* Allegro con fuoco

## Orquestració

L'orquestració també és tradicional:
* 3 flautes (3a també flautí), 2 oboès (2n també corn anglès), 2 clarinets (2n també clarinet baix), 2 fagots
* 4 trompes, 2 trompetes, 3 trombons, 1 tuba
* timbales, 1 percussió, 1 piano
* violins, violes, violoncels, contrabaix

## Discografia

* Societat Sueca⁣: Stig Westerberg dirigirint l'⁣Orquestra Simfònica de la Ràdio Sueca el 1967.
* cpo⁣: Ari Rasilainen dirigirint l'⁣Orquestra Simfònica de la Ràdio de Frankfurt.
* Chandos : Neeme Järvi dirigirint l'⁣Orquestra Simfònica de Göteborg.

## Referències

* 1 2 3 Jacobsson, Stig. «Atterberg: Orchestral Works, Volume 2: Symphony No. 2 / Symphony No. 8». Chandos. [Consulta: 1r maig 2024].
* ↑ «Symphony No.2, Op.6 (Atterberg, Kurt)». Imslp. [Consulta: 1r maig 2024].
# Simfonia núm. 2 (Bernstein)

La Simfonia núm. 2, The Age of Anxiety, per a piano i orquestra, és una simfonia composta per Leonard Bernstein entre 1948 i 1949 als Estats Units i Israel i revisada el 1965. Porta el títol del poema homònim de WH Auden i està dedicada a Serge Koussevitzky.

## Història

Es diu que un amic li va donar a Bernstein la idea d'escriure música basada en The Age of Anxiety en una carta:
       Què en penses de la idea de l'Ansietat? Hi ha tanta subtilitat musical en aquesta idea, amb els diversos ritmes provocats pels diferents camins que prenen les parelles i els seus mitjans de transport diferents, sense parlar dels estats d'ànim i la separació que es converteix en Unitat sota els efectes de l'alcohol o els impulsos libido. Has mencionat que seria un bon material per a ballet, sí, però jo crec que primer hauria de ser compost com a música independent per protegir-la de ser una música de programa massa evident. I després, si un coreògraf astut pot posar en pràctica la composició musical amb l'afegit de la qualitat que la bona música pot aportar als temes i al material, perfecte. Prefereixo tenir 'això' a la sala de concerts, on pot ser menys manipulat que a l'escola de ballet on molts talents diferents el tractarien. És una cosa massa bona per a moltes mans.
Quan va començar a escriure la peça, Bernstein va afirmar que el poema d'Auden era "un dels exemples més destrossadors de pur virtuosisme de la història de la poesia anglesa" i que una "composició d'una simfonia basada en The Age of Anxiety va adquirir una qualitat gairebé compulsiva". Després que "The Age of Anxiety" d'Auden guanyés el premi Pulitzer el 1948, Bernstein ho va elogiar, dient: "Quan vaig llegir el llibre per primera vegada em vaig quedar sense alè". Bernstein va treballar en la composició "a Taos, Filadèlfia, Richmond, Massachusetts, a Tel-Aviv, als avions, als vestíbuls d'hotels..." Encara que s'anomena simfonia, "The Age of Anxiety" no segueix la forma simfònica tradicional: en comptes d'una obra convencional de quatre moviments, exclusivament orquestral, Bernstein la va escriure per a piano sol i orquestra, i va dividir la peça en sis subseccions, reflectint el text d'Auden, dividides a parts iguals en dues parts que s'executen sense pausa. Va completar la peça el 20 de març de 1949 a la ciutat de Nova York. Insatisfet amb el final de la composició, Bernstein la va revisar el 1965. El treball va ser dedicat i encarregat per Serge Koussevitzky que es preparava per acabar els seus 25 anys de carrera dirigint l'Orquestra Simfònica de Boston.

## Referències

* 1 2 Chisholm, Kate. «Works | Solo Instrument(s) & Orchestra | Symphony No. 2: The Age of Anxiety (1949)». www.leonardbernstein.com.
* ↑ «Symphony No. 2, "The Age of Anxiety" - Leonard Bernstein». LA Phil. Arxivat de l'original el 2018-01-15. [Consulta: 19 juny 2020].
* ↑ Hudgins, Deanna. «Symphony No. 2, "The Age of Anxiety" - Leonard Bernstein». LA Phil. [Consulta: 19 juny 2020].
# Simfonia núm. 2 (Szymanowski)

La Simfonia núm. 2 en si bemoll major, op. 19, va ser composta per Karol Szymanowski entre 1909 i 1910. Es va estrenar a Varsòvia el 7 d'abril de 1911 dirigida per Grzegorz Fitelberg. Una actuació típica de la simfonia dura uns 30 minuts.

## Origen i context

Amb vint-i-set anys, en aquesta simfonia Szymanowski va estar molt influenciat per la cultura alemanya i la simfonia té molts ressons de Richard Strauss i Max Reger. Aquesta simfonia va introduir Szymanowski a Europa el 1911-1912, després de la seva estrena a Varsòvia. Després es va sentir a Berlín, Leipzig i Viena. La simfonia es va publicar poc després de la mort del compositor després de moltes revisions. Aquesta simfonia i el seu ús d'un violí sol van establir les bases, per dir-ho d'alguna manera, del primer Concert per a violí de Szymanowski.

## Anàlisi musical

La simfonia mostra la destresa del compositor com a contrapuntista. L'obra poc convencional per a la seva època, està en dos moviments i comença de la manera típica de Szymanowski (també amb semblança a Skriabin) amb un solo de violí:
* Allegro moderato — Grazioso
    El primer moviment en si bemoll major té un caràcter apassionat.
* Tema — Variazioni — Fuga
    El segon moviment en què s'invoca explícitament Reger, és gairebé un moviment autònom amb la seva pròpia introducció. Consta d'un tema i cinc variacions. És lúdic, festiu i semblant a la dansa. L'Scherzo en si és una estructura de tres parts basada no només en el tema de la variació sinó també en el tema del violí solista del 1r moviment. El moviment acaba amb una sisena variació seguida d'una fuga. El seu model és probablement el final fugal de la Simfonia domèstica de Strauss. Cada tema de la fuga demostra ser derivat de temes anteriors.

## Instrumentació

Szymanowski va escriure la seva simfonia per a una gran orquestra formada per instruments estàndard:
| Vent fusta 3 Flautes 3 Oboè o (2 Oboès i 1 Corn anglès) 2 Clarinets en si 1 Clarinet en si bemoll i 1 en mi bemoll o (1 Clarinet baix) 3 Fagots Metall 4 trompes en fa 3 Trompetes en si 3 Trombons Tuba | Percussió Timbales Arpa Cordes 1r i 2n Violins Violes Violoncels Contrabaixos |

## Referències

* ↑ Tranchefort, François-René. Guía de la música sinfónica. Alianza Editorial, 2002, p. 1190. ISBN 9788420685823 [Consulta: 2 maig 2023].
* 1 2 3 Palmer, Christopher (CD booklet insert: Szymanowki-Symphonies Nos. 2 & 3; Bartok-Two Pictures, Detroit Symphony Orchestra conducted by Antal Dorati, Decca, Catalogue# 425625-2)
* 1 2 3 4 «Universal Edition AG». [Consulta: 11 juny 2012].
* ↑ International Music Score Library Project (imslp.org)