OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Markiana geayi

Markiana geayi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 10,4 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1903. New genera of South American fresh-water fishes, and new names for old genera. Smithson. Misc. Collect. (Quarterly) v. 45. 144-148.
* ↑ Pellegrin, J. 1909. Characinidés américains nouveaux de la collection du Muséum d'Histoire naturelle. Bulletin du Muséum National d'Histoire Naturelle (Série 1) v. 14 (núm. 7)[1908]: 342-347.
* ↑ «Markiana geayi». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Taphorn, D., R. Royero, A. Machado-Allison i F. Mago Leccia 1997. Lista actualizada de los peces de agua dulce de Venezuela. p.55-100. A E. La Marca (ed.) Catálogo zoológico de Venezuela. vol. 1. Vertebrados actuales y fósiles de Venezuela. Museo de Ciencia y Tecnología de Mérida, Veneçuela.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Maroubra perserrata

Maroubra perserrata és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,2 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí i de clima temperat que viu fins als 15 m de fondària.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del sud d'Austràlia.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1948. Studies in ichthyology. Núm. 13. Rec. Aust. Mus. v. 22 (núm. 1). 70-94.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Whitley, G. P., 1948. Studies in ichthyology. Núm. 13. Records of the Australian Museum v. 22 (núm. 1): 70-94.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Marquesat d'Alfarràs

El Marquesat d'Alfarràs és un títol nobiliari concedit per Felip V d'Espanya l'any 1702 a Pere de Ribes-Vallgornera i de Boixadors.

## Història

Al juny del 1400 la Paeria de Lleida vengué la regió d'Alfarràs per 50.000 sous al qui fou paer en cap, Bernat de Boixadors. El 1441, Miquel de Boixadors també era senyor d'Andaní.
El 1702, Pere de Ribes-Vallgornera i de Boixadors aconseguí el títol de marquès d'Alfarràs de mans de Felip V. El 1769, Teresa de Ribes i d'Olzinelles, tercera marquesa d'Alfarràs, es va casar amb Joan Antoni Desvalls i d'Ardena, sisè marquès de Llupià i quart del Poal.
El 22 d'octubre de 1809, durant la Guerra del Francès, els sometents d'Àger, les Avellanes i Almenar, comandats per Manuel Blavia, es concentraren a Alfarràs per protegir el pont sobre la Noguera.
Des de mitjan segle xix, el panteó familiar és al Cementiri del Poblenou de Barcelona (Dep. I, illa 3a exterior, núm. 413-414).

## Marquesos d'Alfarràs

| | Titular | Període |
| Creat per Felip V |||
| I | Pere de Ribes i Boxadors | 1702 - 1759 |
| II | Jeroni de Ribes i de Castellbell | 1759 - 1768 |
| III | Maria Teresa de Ribes i d'Olzinelles | 1768 - ? |
| IV | Antoni Miquel Desvalls i de Ribes | ? - 1821 |
| V | Joaquim Desvalls i de Sarriera | 1821 - 1883 |
| VI | Lluís Desvalls i Fort de Saint Maurin | |
| VII | Joan Desvalls i d'Amat | |
| VIII | Joan Baptista Desvalls i Amat | 1890 - 1926 |
| IX | Lluís Desvalls i Trias | 1926 - 1987 |
| X | Lluís Desvalls i Maristany | 1988 - 2014 |
| XI | Maria Soledat Desvalls i Leonori | 2015 |

## Referències

* 1 2 Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
* 1 2 Carta de successió, BOE, 22-09-1988
* 1 2 3 «Marquesat d'Alfarràs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Arce Robledo, Carlos de. Quién Es Quién en la Nobleza Española?. Mitre, 1985, p. 309. ISBN 978-848-615-384-7.
* ↑ Dalmau, Rafael. Els castells catalans, Volum 6, 1966. ISBN 978-842-320-292-8.
* ↑ «María Teresa de RIBAS y de OLZINELLES». geneanet. Martín Rodríguez.
* ↑ «Juan Antonio DESVALLS y de ARDENA». geneanet. Martín Rodríguez.
# Pierre Hyacinthe Azaïs

Pierre Hyacinthe Azaïs (Ladèrn de Lauquet, 4 d'abril, 1741 - Tolosa de Llenguadoc, 3 de març, 1796) fou un compositor francès del Classicisme. Fou mestre de música de la "Royal Military School" de Sorèse.
A més d'un gran nombre de misses i motets va compondre sonates, duets i trios per a instruments de corda. També se li deuen: Méthode de musique sur un nouveau plan (1776).

## Obres

* Le Violoncelle classique (1970)
* Le Violoncelle classique (1968)
* Le Violoncelle clàssiques, en cinc volums graduats. Eleccions, digitacions, anotacions de Jean Brizard, transcripcions, harmonitzacions de Henri Classens. Volum C. [Per a violoncel i piano] (1965)
* Le Violoncelle classique (1965)
* Six simphonies à grand orchestre, descobertes pel senyor Hugard de St-Guy (1780)
* Menuet pour le violoncelle (1780)
* Six duo pour deux violoncelles.seguits de les 12 sonates aparegudes darrerament (1778)
* XII sonates pour le violoncelle, (1777)
* Six Trio en quatre parties, un violí, un violoncel i trompa; o violí, violoncel i un clarinet (1776)
* Six simphonies à grand orchestre (1774)
* Six Trios en quatre parties: un violí, un violoncel, i una trompa: o un Violoí, un violoncel, i un clarinet...
* Six Duo pour deux violoncelles.
* 12 Sonates, aparegudes darrerament...

## Notes

* ↑ https://data.bnf.fr/14980794/hyacinthe_azais/

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 1361 (ISBN 84-239-4506-5)
# Trichiurus margarites

Trichiurus margarites és una espècie de peix pertanyent a la família dels triquiúrids.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: el Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Linnaeus, C., 1758. Systema naturæ per regna tria naturæ, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata. - pp. (1-4), 1-824. Holmiæ. (Salvius).
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Li, C.-S., 1992. Hairtail fishes from Chinese coastal waters (Trichiuridae). Mar. Sci. v. 4 (núm. 3): 212-219.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Josep Jaume Millet Cunill

Josep Jaume Millet Cunill (el Masnou, Maresme, 1881 - el Masnou, Maresme, 29 de desembre de 1969) fou un enginyer industrial i comerciant català, alcalde del Masnou de 1939 a 1940.
Fill de Joan Millet Bertran (el Masnou, 1849-1905) i de Francesca Cunill Cuyàs. El seu pare es va dedicar a l'exportació i importació de productes, amb la qual cosa va obtenir un gran comercial, i va fundar l'empresa anomenada Juan Millet y Cia., dedicada a aquest sector.
Fou el primer alcalde franquista del Masnou. Quan les tropes franquistes entraren a la vila el 27 de gener es constituí una comissió gestora de l'Ajuntament per autoritat del general cap de l'exèrcit del Nord, i fou designat com a president-alcalde ja que era un home clau en les files de Falange Española Tradicionalista y de las JONS (FET y de las JONS).
Una de les primeres mesures del nou consistori fou l'anul·lació de tots els acords presos pel govern republicà municipal durant la Guerra Civil (1936-1939). Després, va canviar diversos noms dels carrers per fer desaparèixer noms relacionats amb el republicanisme i el catalanisme i posar-hi en el seu lloc noms de generals colpistes o personatges del règim franquista. També fou immediata la tramitació dels expedients de depuració del personal i tots els que havien estat empleats des del juliol de 1936 foren suspesos de feina i substituïts per personal interí. Al segon pis de la casa de la vila hi instal·là les oficines de censura. Es retornaren les deus d'aigua i altres finques col·lectivitzades als seus propietaris i va fer confiscar finques dels republicans que hagueren de partir a l'exili i dels compresos en la Llei de responsabilitats polítiques. El mes de juny de 1939 ordenà fer desaparèixer, en vuit dies, els rètols en català al poble i la seva substitució pel castellà. Un any després, un ban ordenava que els funcionaris i empleats, mestres i professors privats només podien emprar el castellà en tots els serveis públics, en cas contrari, quedarien destituïts immediatament.
El 12 de setembre de 1940, després d'uns mesos amb molt poca assistència dels regidors, per ordre del governador civil, es renovà la comissió gestora de l'Ajuntament, fent-lo cessar d'alcalde i posant-hi Jaume Buch Vallverdú.
Fou president del Casino del Masnou en dues ocasions. Es casà amb Antònia Martí Coll i tingué cinc fills: Lluïsa, Germán, Guillem, Marta i Jaume. La seva filla Lluïsa Millet Martí fou cap de la delegació local del Masnou de la Sección Femenina de FET y de las JONS.

## Referències

* ↑ «Necrológicas: Don José J. Millet Cunill». La Vanguardia, 30-12-1969, p. 31.
* ↑ Rico Vázquez, Miquel; Roig Lerones, Marta. El cementiri del Masnou, un museu a l'aire lliure (segles XVIII-XXI). El Masnou: Ajuntament del Masnou, 2006, p. 89-90 (La Roca de Xeix núm. 27).
* 1 2 3 Toran, Rosa. Atles electoral: els consistoris del Masnou 1812-1979. El Masnou: Ajuntament del Masnou, 2013, p. 136-137.
* ↑ «Necrología: Don José J. Millet Cunill». La Vanguardia, 21-01-1970, p. 26.
* ↑ Toran, Rosa. Història Contemporània del Masnou. El Masnou: Ajuntament del Masnou, 2017.
# Josep Maria Lladó Bausili

Josep Maria Lladó Bausili (1903-1956) va ésser un polític i artista català, batlle d'Igualada (l'Anoia) en dues etapes (1940-1941 i 1955-1956), simultaniejant aquest càrrec amb el de cap local de FET-JONS. Va ser escollit regidor pel terç corporatiu el 1952 i era primer tinent quan va haver de rellevar Francisco Llansana. Fou també fabricant tèxtil i vocal de la junta del Cercle Mercantil d'Igualada.
Personalitat polifacètica dins els camps tèxtil, polític i artístic. Va ser alcalde d'Igualada dos breus períodes, un de setembre de 1940 a abril de 1941, durant la postguerra, i el segon de novembre de 1955 a juliol de 1956, en l'últim any de la seva vida. En el seu vessant artístic, fou membre fundador de l'Agrupació Fotogràfica d'Igualada, l'any 1929, i practicà l'escultura i el dibuix de caricatures amb un estil molt personal. Utilitzà el pseudònim Nery en unes caricatures al llibre "El C. de F. Igualada campeón de Cataluña 1945-1946", imprès per Bas l'any 1946.
Destacà en la fotografia experimental d'avantguarda. Fou guardonat amb diversos premis nacionals i internacionals i la "Federation Internationale de l'Art Photographique" el va distingir amb el diploma d'Excellence FIAP. Una bona part de la seva obra, publicada en diferents llibres i revistes, està dipositada al Museu Nacional d'Art de Catalunya.
En col·laboració amb el cineasta igualadí Josep Castelltort va dirigir "El Campeón", sobre guió propi, film que al V Festival Internacional de Cinema Amateur de Cannes, 1952, va guanyar el Gran Premi del President de la República Francesa a més de la Copa Challenge i el Premi d'Honor del Festival com a millor film. "El Campeón" és considerat un dels títols antològics de la cinematografia amateur internacional i està dipositat a la Filmoteca de Catalunya.
Morí prematurament essent encara batlle i diputat provincial (exercia aquest darrer càrrec des de 1952).

## Bibliografia

* Marín, Martí: Els Ajuntaments Franquistes a Catalunya (Política i administració municipal 1938-1979). Lleida. Pagès Editors. Col·lecció Seminari, 12. Plana 506.
* Naranjo, Juan. Les avantguardes fotogràfiques a Espanya, 1925-1945. Fundació La Caixa. Barcelona, 1997
* Torrella, José. Crónica y análisis del cine amateur español. Rialp SA. 1965
* Balsells-Naranjo. Praha París Barcelona Modernitat fotogràfica de 1918 a 1948 Modernité photographique de 1918 à 1948 Museu Nacional d'Art de Catalunya. La Fàbrica, editorial. 2010

## Referències

* ↑ Ajuntament d'Igualada, Llistat dels alcaldes d'Igualada Arxivat 2014-04-13 a Wayback Machine.
* ↑ Revista d'Igualada, núm. 26, Pseudònims Igualadins Arxivat 2014-07-26 a Wayback Machine. escrita per M. Teresa Miret i Solé
* ↑ «1946-1947, Campions!». [Consulta: 6 octubre 2024].
* ↑ «El Campeón» (en pel.lícula muda). Youtube. [Consulta: 6 octubre 2024].
# Josep Montaner Rincon

Josep Montaner Rincon (Reus, 1813 - 1888) va ser un advocat i arxiver català.
Fill de Tomàs Montaner, advocat de Falset, i de la reusenca Josepa Rincon, era nebot de Joan Rincón Gil, que havia estat alcalde de Reus el 1822, durant el Trienni liberal. Per la seva fortuna i pel bon exercici de la seva professió de jurisconsult, era molt ben considerat i estava integrat dins de l'alta societat reusenca. La necrològica que va publicar sobre ell el diari Lo Somatent deia que "freqüentava els salons de les cases de Simó i madame Barret".
Es va dedicar també a la producció de vins i va divulgar nous sistemes per a perfeccionar l'envelliment del vi, sense abandonar l'exercici de l'advocacia. Va ser també un dels fundadors de Banc de Reus. Quan va morir l'erudit i historiador reusenc Andreu de Bofarull, Josep Montaner el va succeir en el càrrec d'arxiver i bibliotecari municipal, que, a dir de Josep Olesti, va desenvolupar amb gran satisfacció de l'administració i dels ciutadans. Va recopilar en diverses llibretes aspectes de la història local i biografies de personatges de Reus. En el moment de la seva mort recollia informació per elaborar la biografia d'un reusenc poc conegut, el bisbe Alzina, coetani i company de ministeri del prelat de Pittsburgh Miquel Domènech Veciana. Quan va morir, l'Ajuntament va replantejar el càrrec d'arxiver-bibliotecari i va pensar en que havia de buscar algú que fes també la feina de cronista de la ciutat, donada la importància i la divulgació que havien tingut els Anales históricos de Reus publicats per Bofarull. El 21 de desembre de 1888, un parell de setmanes després de la mort de Josep Montaner, l'ajuntament va convocar la plaça ja amb la nova definició d ’arxiver, bibliotecari i cronista. El 15 de març de 1889, va ser nomenat el primer cronista, arxiver i bibliotecari de la ciutat, càrrec al qual s'havien presentat dos candidats: el fill de Josep Montaner, Amafio Montaner Peletier, i l'advocat, polític i escriptor, Bernat Torroja Ortega. Després de valorar els mèrits de cadascú, va obtenir la plaça Bernat Torroja. Però d'ell, tot i la seva reconeguda capacitat, com tampoc dels cronistes que el van seguir, no s'ha conservat a l'Arxiu Municipal cap crònica de la ciutat.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 463-464.
* ↑ "Necrològica". Lo Somatent. 12-XII-1888, p. 1
* ↑ Gort, Ezequiel. "Notes per a la història de l'Arxiu Municipal de Reus (IX)". A: Butlletí informatiu de l'Arxiu Municipal de Reus, núm. 10. Estiu 2005, p. 24
# Josep Navarro i Vives

Josep Navarro i Vives (Barcelona, 1931 - Barcelona, 5 d'abril de 2023) fou un pintor català pertanyent a la generació dels 50. Va treballar dins de l'informalisme matèric, va explorar en el camp de l'abstracció geomètrica i el cinetisme formant part del grup de treball MENTE. Anys més tard va tornar al món de la figuració. Durant els últims, la creació de Josep Navarro continua gravitant entre l'abstracció i la figuració.
Als quatre anys es va traslladar amb la seva família a Barcelona i molt aviat comença a dibuixar i desenvolupar una vocació que determinarà la seva vida. Va estudiar a l'Escola d'Arts i Oficis de Barcelona a mitjan dècada dels anys 1940. Més tard completarà la seva formació acadèmica a París i Londres, fet que li va proporcionar el contacte amb els moviments d'avantguarda de postguerra. El 1963, Josep Navarro torna a Barcelona i entra en contacte amb l'Escola de Barcelona, amb Antoni Tàpies i Puig al capdavant. En aquesta època, Josep Navarro inicia la seva etapa informalista. El 1970 s'incorpora als camps de treball del grup MENTE (Mostra Espanyola de Noves Tendències Estètiques) impulsat principalment per Daniel Giralt-Miracle i Joan Mas i Ramon. El 1978, després d'un període d'inactivitat creativa per motius de salut, Josep Navarro torna a la investigació dins d'una volta al llenguatge figuratiu. Entre la dècada dels vuitanta i fins a final dels anys noranta, els viatges de Josep Navarro per Amèrica del Nord i Mèxic influeixen en la seva obra. Des de 1998 i fins a la seva mort, el treball de Josep Navarro torna de mica en mica a una simplificació compositiva i cromàtica arribant a l'essència de les seves representacions, al límit de l'art abstracte. A aquesta etapa corresponen seves atmosferes pintades.

## Referències

* ↑ Localització al cementiri
* ↑ «Josep Navarro i Vives». Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Navarro Vives, Josep». A: Gran Enciclopedia Catalana. Tom 10, 1977.
* ↑ Bénezit, E. Diccionnaire des peintres, sculpteurs, dessinateurs et graveurs (en francès). Tom 10. Ed. Gründ, 1999, p. 120.
* ↑ «Adéu Josep Navarro Vives, motor excepcional de l'art català de la segona meitat del XX - Bonart». [Consulta: 7 abril 2023].

## Bibliografia

* Miranda Zaragoza, Roberto «Dos etapas de Navarro se funden en el Camón Aznar». El Periódico de Aragón, 24-01-2009.
* Farré, Natàlia «Un entusiasta de la luz y el color» (en castellà). El Periódico de Catalunya, 09-03-2014, pàg. 63. Arxivat de l'original el 2015-12-22 [Consulta: 9 juny 2014].
* Alatriste, Sealtiel «Composiciones atmosféricas» ( PDF) (en castellà). Revista de la Universidad de México, pàg. 47-48.
* Parcerisas, Pilar «El realisme màgic de Navarro Vives». Avui, 30-11-1995.
* Planas, Ricard «Les ciutats invisibles de Josep Navarro Vives». Bonart, núm. 98, 12-2007.
# Josep Palop Gómez

Josep Palop Gómez, àlies Palop, (Enguera, 28 d'agost de 1922 - València, 27 de setembre de 1993) fou un historietista valencià. Constitueix una de les més importants figures de l'Escola Valenciana d'historieta còmica, juntament amb Karpa, Jesús Liceras o Sanchis.

## Biografia

Va ser alumne de l'Escola d'Arts i Oficis de València, es va especialitzar en el dibuix d'historietes còmiques. Va col·laborar en El Peque (suplement infantil del diari Jornada) entre 1942 i 1944, i més tard en diverses publicacions infantils de Madrid, Barcelona i València.
En 1946 va crear per a la revista juvenil de l'Editorial Valenciana Jaimito la sèrie que li va donar major popularitat i que va mantenir viva durant la major part de la seua carrera, Bartolo, as de los vagos. Per a esta revista va crear també les sèries Robertín, niño millonario, Robinson Pérez, Sherlock Pómez, Invisible Man i Los hunos y los otros. Per a Pumby, revista germana de Jaimito, Palop va idear també Payasete y Fu-Chi-Nin, Biki, Tarzanete i Bombón i Becerrín i Monucho. En "Trampolín" va desenvolupar El conde Pepe.
Després del tancament de l'Editorial Valenciana, va treballar per a l'Editorial Aramo en la realització de «Nuestra Historia en Cómics», una obra que narrava en set volums la història del País Valencià. Preparava una mostra dels seus dibuixos per a la Casa de Cultura de Xàbia quan va morir inesperadament d'una hemorràgia cerebral a l'edat de 71 anys.

## Obra

| Anys | Títol | Publicació |
| 1950 | Robertín, el niño millonario | "Jaimito" |
| 1950 | Bartolo, as de los vagos | "Jaimito" |
| 1951 | El Conde Pepe | "Trampolín" |
| 1955 | Becerrín y Monucho | "Pumby" |
| 1956 | Don Pirulí | "Jaimito" |
| 1956 | Robinsón Pérez | "Jaimito" |
| 1959 | Payasete y Fu-Chinín | "Pumby" |
| 1960 | El abuelito | "Jaimito" |
| 1962 | Sherlock Pómez | "Jaimito" |
| 1967 | Invisible Man | "Jaimito" |
| 1972 | Tarzanete | "Pumby" |

## Referències

* ↑ Tadeo Juan, Francisco (invierno de 1982) en Ilustraciones para "Comicguía" nº 7, p. 14. Valencia: Libreria Telio.
* ↑ EP (29/09/1993). José Palop Gómez, creador de Bartolo, as de los vagos, El País.

## Bibliografia

* CUADRADO, Jesús. Atlas español de la cultura popular: De la historieta y su uso 1873-2000. Madrid: Ediciones Sinsentido/Fundación Germán Sánchez Ruipérez. 2 v, 2000. ISBN 84-89384-23-1.
* PORCEL TORRENS, Pedro. Clásicos en Jauja. La historia del tebeo valenciano. Alicante: Edicions de Ponent, 2002. ISBN 84-86404-02-9.
* RAMÍREZ, Juan Antonio. La historieta cómica de postguerra. Madrid: Editorial Cuadernos para el Diálogo, Colección Memoria y Comunicación, 12/1975. Depósito Legal: M. 38.325 - 1975 ISBN 84-229-6010-9.
* VÁZQUEZ DE PARGA, Salvador. Los cómics del franquismo. Barcelona: Editorial Planeta, S. A., Colección Textos núm. 59, 10/1980. ISBN 84-320-0629-7. Depósito Legal: B. 28047 - 1980.

## Enllaços externs

* Comic creator: José Palop Gomez en la Comiclopedia de Lambiek
# Josep Pineda i Fargas

Josep Pineda i Fargas (Centelles, Osona 1894 – Hato Rey, Puerto Rico, 1973) fou un polític català. El 1914 emigrà a Cuba, on es dedicà a l'activitat comercial i fou president del Centre Català de l'Havana el 1923-1924. El 1922 va fundar, amb Claudi Mimó i Caba, Joaquim Muntal i Gramunt, Marià Grau i Josep Conangla i Fontanilles, del Club Separatista Català núm. 1, qui el va nomenar secretari de l'Assemblea Constituent del Separatisme Català de 1928, presidida per Francesc Macià. El 1931 va tornar a Catalunya, on s'enfrontà amb Macià quan desconvocà la República catalana.
En esclatar la guerra civil espanyola tornà a Cuba com a delegat de la Generalitat de Catalunya, hi va fundar la revista Combat (1956-1958) i fou director de La Nova Catalunya del 1943 al 1959 (ja ho havia estat el 1908-1932). Fou portaveu del Centre Català de l'Havana el 1944-1960 i participà en la Conferència Nacional Catalana celebrada a Mèxic el 1953.

## Obres

* Puntos de vista del nacionalismo catalán (1928)
* Himnes i salms a Catalunya (1955)
* Breve historia de Cataluña (1957)

## Referències

* ↑ Pons, Marc. «Es publica la primera Constitució de la República Catalana». El Nacional, 02-10-2019. [Consulta: 13 abril 2020].