OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Moenkhausia petymbuaba

Moenkhausia petymbuaba és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,6 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Xingu (Brasil).

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1903. New genera of South American fresh-water fishes, and new names for old genera. Smithson. Misc. Collect. v. 45: 144-148.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Lima, F. C. T. & J. L. O. Birindelli. 2006. Moenkhausia petymbuaba, a new species of characid from the Sierra do Cachimbo, Rio Xingu basin, Brazil (Characiformes: Characidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v, 17 (núm. 1): 53-58.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Moliònides

Segons la mitologia grega, els Moliònides són la denominació conjunta dels germans Èurit i Ctèat, fills de Posidó i de Molíone, adoptats per Àctor, germà d'Augias.
Es deia que havien nascut d'un ou de plata semblant al que havia albergat els fills de Leda. De vegades se'ls considera un únic personatge monstruós, amb dos caps i un únic cos. A la Ilíada, on apareixen per primera vegada, es diu que són dos herois, d'estatura i força considerable, però humans.
Nèstor, havia combatut contra ells en la seva joventut, durant la lluita dels epeus de l'Èlida contra Neleu, el seu veí. Va estar a punt de matar-los, però Posidó els va salvar envoltant-los per un núvol.
Van auxiliar el seu oncle Augias quan fou atacat per Heracles. D'acord amb una versió, en el combat que hi hagué varen ferir mortalment Íficles, germà d'Heracles, aprofitant que l'heroi estava malalt, i per això Hèracles se'n venjà al cap de tres anys, parant-los una emboscada, aprofitant un banquet en honor de Posidó.
Els Moliònides estaven casats amb dues filles de Dexamen: Teronice i Terèfone, amb les que van tenir dos fills, Amfímac i Talpi, que a la guerra de Troia comanaven les forces dels epeus.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 372. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 152. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Molí Nou de Passerell

El Molí Nou de Passerell fou un molí situat al municipi de Moià, a la comarca del Moianès.
Està situat al nord-est de la vila de Moià, al sud de la masia de Passerell, a la qual pertanyia. És a la dreta de la riera de Passerell, a migdia de l'Embassament de Molí Nou i a l'esquerra del torrent de la Vinya. Queda al sud, aigües avall, del Molí Vell de Passerell. L'edifici del molí ha sofert diverses midificacions al llarg del temps. Va ser uns dels darrers molins en deixar de funcionar al municipi.
A l'entorn del molí, en un lloc que constitueix un bell paisatge natural, s'ha construït una zona de pícnic que és el destí d'un dels itineraris de natura dels voltants de Moià.

## Bibliografia

* AYMAMÍ DOMINGO, Gener i PALLARÈS PERSONAT, Joan. Els molins hidràulics del Moianès i de la Riera de Caldes. Barcelona: Unió Excursionista de Catalunya de Barcelona, 1994. (Arxiu Bibliogràfic Excursionista de la UEC). ISBN 84-85678-125
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Molí Vell de Passerell

El Molí Vell de Passerell fou un molí al municipi de Moià, a la comarca del Moianès. És al nord-est de la vila de Moià, a prop i al sud-est de la masia de Passerell, a l'esquerra de la riera de Passerell. Queda just a la cua de l'Embassament de Molí Nou. Queda al nord, aigües amunt, del Molí Nou de Passerell. Actualment queden poques restes visibles del molí vell.

## Bibliografia

* AYMAMÍ DOMINGO, Gener i PALLARÈS PERSONAT, Joan. Els molins hidràulics del Moianès i de la Riera de Caldes. Barcelona: Unió Excursionista de Catalunya de Barcelona, 1994. (Arxiu Bibliogràfic Excursionista de la UEC). ISBN 84-85678-125
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Molí del Mig (Castellcir)

El Molí del Mig, el nom complet del qual és Molí del Mig del Bosc, fou un antic molí situat en el terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Està situat a la part meridional del terme, a l'esquerra de la riera de Castellcir. Pertanyia a la masia del Bosc, que es troba al nord-est del molí, però té més a prop la masia de Can Sants, que queda al nord-oest. Just a migdia de les restes del Molí del Mig hi ha les del Molí Nou.
El seu accés és fàcil amb tota mena de vehicles fins al Molí del Bosc, però des d'aquest lloc cal continuar a peu. Es travessa la riera de Castellcir, i cal continuar aigües avall per l'esquerra de la riera fins que, al cap de poc més de 400 metres s'arriba a les poques restes que queden d'aquest molí. Uns quatre-cents metres més al sud, pel mateix camí, es troba el Molí Nou del Bosc. Antigament hi menava, directament des del Sant Andreu de Castellcir, el Camí del Molí del Mig del Bosc, que passava per la Vileta.

## Bibliografia

* AYMAMÍ DOMINGO, Gener i PALLARÈS PERSONAT, Joan. Els molins hidràulics del Moianès i de la Riera de Caldes. Barcelona: Unió Excursionista de Catalunya de Barcelona, 1994. (Arxiu Bibliogràfic Excursionista de la UEC). ISBN 84-85678-125
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Molí del Mig en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Molí del Perer

El Molí del Perer fou un molí situat en el terme municipal de Moià, a la comarca del Moianès.
Estava situat al sector nord-occidental del terme de Moià, a la vall de la riera de Malrubí, al límit del terme, tocant amb el de Santa Maria d'Oló. És al nord del Rourell i al sud-oest del Perer. És al costat nord-est d'on s'ajunten el Riu Sec i la riera de Malrubí.
L'edifici que alberga el molí està en força bon estat. A l'exterior se n'observen dues basses, així com un pou i el desguàs del molí.

## Bibliografia

* AYMAMÍ DOMINGO, Gener i PALLARÈS PERSONAT, Joan. Els molins hidràulics del Moianès i de la Riera de Caldes. Barcelona: Unió Excursionista de Catalunya de Barcelona, 1994. (Arxiu Bibliogràfic Excursionista de la UEC). ISBN 84-85678-125
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Montellà (Noedes)

Montellà (Montailla, oficialment en francès), és un antic nucli de població de la comuna nord-catalana de Noedes, a la comarca del Conflent.
És a 1.229 metres d'altitud, a la capçalera de la Ribera de Noedes. En la seva rodalia es formà la morrena glacial del mateix nom. Montellà és el lloc d'entrada a la Reserva Natural de Noedes, i de pas per a diverses excursions a la Serra de Madres, com al proper Estany del Clot o al més apartat Gorg Estelat.
Hom ha vinculat el lloc amb el topònim Montejam esmentat en un pergamí de l'any 1151, que recollia els censos als quals tenia dret el comte de Barcelona. Es documenta que, l'any 1354, Arnau Bernat de Fullà (fill de Jausbert de Fullà, el sepulcre del qual es conserva a Sant Joan de Fullà) tenia en feu reial els censos de Montellà, Noedes i Orbanyà, que romanien a la família ja des de l'època del seu besavi, Ramon de Fullà. En l'actualitat (2016), al lloc només hi resta una edificació i algunes ruïnes.

## Referències

* ↑ Montellà en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Barataud, 2007.
* ↑ «Montellà (Noedes)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sallés, 1981.
* ↑ Capeille, 1914/1978.

## Bibliografia

* Barataud, Julien. Mise en place d'une méthode de diagnostic agro-écologique en zone de montagne. Application dans la Réserve Naturelle de Nohèdes (Pyrénées-Orientales) [memòria per a "Maîtrise des Sciences et Techniques Aménagement et Mise en Valeur Durable d es Régions]. Rennes: Université de Rennes 1, 2007.
* Becat, Joan. «100 - Noedes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 221. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* Leger, J.-F. Les pâturages de Montellà, étude et propositions pour une gestion patrimoniale et pastorale.. Montpellier: ENSAM - Réserve Naturelle de Nohèdes, 1994.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Noedes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Sallés i Verdaguer, Francesca «Topònims del 1151». Butlletí de la Societat Catalana d'Onomàstica, núm. 6, 1981, pàg. 18-20. Arxivat de l'original el 2016-04-12 [Consulta: 31 març 2016].
# Montesa Cota 307

La Montesa Cota 307 fou un model de motocicleta de trial de la gamma Cota de Montesa que es fabricà entre 1987 i 1988. Creada com a successora de la Cota 304, tenia una cilindrada de 237,5 cc, frens de disc a ambdues rodes i monoamortidor posterior. Presentada el novembre de 1987, fou la primera Cota equipada amb l'històric motor "123" que esdevingué realment competitiva al màxim nivell (el seu primer any, assolí el cinquè lloc final al mundial a mans de l'occità Philippe Berlatier). La Cota 307 desplaçà definitivament els models amb motor base "348" (el darrer dels quals fou la Cota 335) i ha estat considerada la primera d'una nova generació de Cota que arribà al seu zenit amb la Cota 310 de 1989.

## Característiques

Tret dels frens de disc i el monoamortidor posterior, la Cota 307 seguia oferint les mateixes característiques tècniques que les seves antecessores: conjunt dipòsit-selló d'una sola peça, motor de dos temps monocilíndric refrigerat per aire amb canvi de 6 velocitats, bastidor de doble bressol i amortidors anteriors de forquilla convencional. Pel que fa a l'estètica, se'n diferenciava a primer cop d'ull per la nova decoració, amb el dipòsit meitat blanc i meitat vermell (amb sengles franges blava i daurada separant ambdós colors), la forquilla i el xassís blancs (aquest darrer, però, conservava la part posterior vermella), les llandes daurades i el motor i tub d'escapament grisos. La transmissió secundària seguia sortint pel costat esquerre.

### Fitxa tècnica

Cota 307 :
| Id. Model | 39M |
| Núm. Sèrie | 39M00001- |
| Anys | 1987 - 1988 |
| CC | 237,5 |
| Diàmetre x Carrera | 71 x 60 mm |
| Compressió | 12:1 |
| CV | 15,5 a 5.250 rpm |
| Carburador | Dell'Orto PHBH 26 |
| Canvi | 6 velocitats |
| Suspensió davant | Forquilla Betor |
| Suspensió darrera | Monoamortidor Betor |
| Pneumàtic davant | 2,75 x 21 |
| Pneumàtic darrera | 4,00 x 18 |
| Frens davant | Disc 185 mm |
| Frens darrera | Disc 175 mm |
| Pes en sec | 86 Kg |
| Capacitat dipòsit | 4,5 litres |
| Pintura dipòsit | Blanc i vermell |

## Referències

* ↑ Orengo, Joan Carles. «Spanish Trial Bikes (segunda parte)» (en castellà). todotrial.com, 01-09-2000. Arxivat de l'original el 10 de juny 2010. [Consulta: 4 abril 2013].
* ↑ «Apogeu del trial i el cros en els anys 70». montesaweb.com, 2007. [Consulta: 12 abril 2013].
* 1 2 «Cota 307» (en castellà). trialmc.com. [Consulta: 7 maig 2013].
* ↑ «Model Cota 307». montesaweb.com. [Consulta: 15 juny 2017].
* ↑ G. M., A. «Montesa Cota 307» (en castellà). Moto Verde. Publicaciones Howard España, S.A. [Madrid], núm. 117, 4-1988, p. 39-41, 53-54.
* ↑ Bertran, Ignasi «Comparativo a través del tiempo. 25 años separan la primera Sherpa de la última Cota» (en castellà). SOLO MOTO Treinta. Alesport S.A. [Barcelona], núm. 66, 8-1988, p. 82-89.

## Enllaços externs

* Vídeo d'una Cota 307 de 1987 (castellà)
# Montetrisaïta

La montetrisaïta és un mineral de la classe dels sulfats. Fou anomenada l'any 2009 per Paolo Orlandi i Elena Bonaccorsi per la localitat tipus: Monte Trisa (Itàlia). És dimorfa de la redgillita.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la montetrisaïta pertany a «07.D - Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana només; plans d'octaedres que comparteixen vores» juntament amb els següents minerals: felsőbanyaïta, langita, posnjakita, wroewolfeïta, spangolita, ktenasita, christelita, campigliaïta, devil·lina, ortoserpierita, serpierita, niedermayrita, edwardsita, carrboydita, glaucocerinita, honessita, hidrohonessita, motukoreaita, mountkeithita, shigaïta, wermlandita, woodwardita, zincaluminita, hidrowoodwardita, zincowoodwardita, natroglaucocerinita, nikischerita, lawsonbauerita, torreyita, mooreïta, namuwita, bechererita, ramsbeckita, vonbezingita, redgillita, nickelalumita, kyrgyzstanita, guarinoïta, schulenbergita, theresemagnanita, UM1992-30-SO:CCuHZn i calcoalumita.

## Característiques

La montetrisaïta és un sulfat de fórmula química Cu₆(SO₄)(OH)$_{10}$·2H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Químicament és molt semblant a la redgillita.

## Formació i jaciments

Es forma com a producte d'oxidació de minerals sulfurs com ara la calcopirita, pirita, esfalerita o galena. S'ha descrit a Àustria, Alemanya, Bolívia, Grècia i Itàlia.

## Referències

* ↑ «Montetrisaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Moritz Fürstenau

Moritz Ignaz Ludwig Carl Franz August Fürstenau (Dresden, 26 de juliol de 1824 - Dresden, 27 de març de 1889), fou un flautista i musicòleg alemany. El seu pare Anton (1792-1852) també fou un bon músic.
El 1842 succeí al seu pare en la Capella Reial de Dresden, el 1852 fou nomenat conservador de la col·lecció reial de música, i el 1856 professor de flauta del Conservatori de Dresden.
Com a historiador, es va fer un nom pels seus meritoris treballs:
Altres escrits menors són:
* Die Musikalischen Beschäftigungen Der Prinzessin Amalie, Herzogin zu Sachsen (Dresden 1874),
* Die Fabrikation musikalischer Instrumente im sächsischen Vogtland, amb Berthold (Leipzig, 1876) i Das Konservatorium für Musik in Dresden 1856-1881 (Dresden, 1881).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 844. (ISBN 84-239-4525-1)
# Mormia austriaca

Mormia austriaca és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Europa: Àustria.

## Referències

* ↑ Enderlein, G., 1935. Zur Klassifikation der Psychodinen. Sber. Ges. Naturforsch. Freunde Berlin, 1935, 248. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2014-05-25. [Consulta: 7 maig 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Wagner, Rüdiger, 1975. Sechs neue Psychodidenarten aus Deutschland und Österreich (Diptera, Psychodidae). Mitteilungen der Deutschen Entomologischen Gesellschaft. Vol. 34, núm. 1/2, pàgs. 1-9. «Enllaç». (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Diptera Site - The BioSystematic Database of World Diptera (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ A Pan-European Species directories Infrastructure (PESI) (anglès)
* ↑ Fauna Europaea (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Motor bicilíndric en línia

Un motor bicilíndric en línia, conegut també com a bicilíndric vertical, bicilíndric paral·lel o pel seu nom anglès, straight-twin (literalment, "bessó recte"), és un motor de combustió interna de dos cilindres alineats en paral·lel. Pot ser tant de dos com de quatre temps, en cicle d'Otto o dièsel.

## Seqüència d'encesa

Als motors de dos temps, on el cicle es completa en 360 graus, el temps d'encesa s'inicia cada 180 graus (360°/2 cilindres = 180°).
Als motors de quatre temps, on el cicle es completa en 720°, la seqüència es pot produir de dues maneres:
* Motors on les bieles d'ambdós cilindres s'acoblen al mateix braç del cigonyal: l'encesa s'hi inicia a intervals regulars de 360°, ja que quan el primer cilindre és al començament del tercer temps (explosió), el segon cilindre és al començament del primer temps (admissió) i, quan es produeix l'encesa i comença l'explosió, el primer cilindre inicia l'admissió.
* Motors on la base de cada biela està acoblada a costats oposats del cigonyal: l'encesa s'hi produeix a intervals irregulars amb una diferència de 180 i 540°. Això passa perquè, quan es produeix l'encesa al primer cilindre i dona pas al tercer temps, el segon cilindre es troba a l'inici de la compressió (segon temps). Al moment en què es produeix l'encesa al segon cilindre, el primer comença a expulsar els gasos de combustió (quart temps).

## Usos

Els motors de dos cilindres en línia es fan servir en motocicletes, automòbils, vaixells, camions petits, tractors i com a motors estacionaris. El cotxe més barat del món, el Tata Nano indi, fa servir aquesta mena de motors.

## Referències

* ↑ Dunne, Jemima. Motorcycle. The definitive visual history (en anglès). DK Publishing, 2012. ISBN 978-1-4654-0088-8. OCLC 794413067 [Consulta: 2 febrer 2019].
* ↑ (en anglès) American bicyclist and motorcyclist. Cycling Press, Vol. 6, 1911.
* ↑ Henshaw, Peter. «Two–Engine». A: How Your Motorcycle Works: Your Guide to the Components & Systems of Modern Motorcycles (en anglès). Veloce Publishing, 15/9/2012, p. 19. ISBN 978-1-84584-494-3.
* ↑ Ried, Rick «American Motorcyclist» (en anglès). British Heritage, American Style. AMA [Pickerington, OH EUA], vol. 55, núm. 12, 12-2001, pàg. 18–20. ISSN: 0277-9358.

## Enllaços externs

* Article sobre tipus de motors segons els cilindres a moto1pro.com (castellà)
# Movima

El movima és una llengua indígena parlada a la província de Yacuma, departament de Beni, a Bolívia, per unes 1.400 persones, segons les dades del Cens Indígena Rural de Tierras Bajas de 1994.
Des de la promulgació del decret suprem núm. 25894 l'11 de setembre de 2000 el movima és una de les llengües indígenes oficials de Bolívia. Va ser inclòs en la Constitució Política promulgada el 7 de febrer de 2009.
Com assenyala Haude (2012), tot i comptar amb centenars de parlants, el movima és considerat una llengua en perill d'extinció. Segons l'estudi de PROEIB Andes (2001), l'ètnia movima compta amb 6.516 membres, dels quals el 76,4% és monolingüe en castellà, i només un 0,5% és monolingüe en movima. Gran part dels parlants monolingües són ja adults o gent gran, mentre que gairebé tots els nens són monolingües en castellà. Actualment existeixen una sèrie d'iniciatives per promoure el manteniment de l'idioma, com, per exemple, la implementació de cursos en movima en diverses institucions.
Se la considera una llengua aïllada. Fins ara no s'ha mostrat cap parentiu convincent amb cap altra llengua de la regió, malgrat algunes similituds lèxiques amb l'itonama.

## Bibliografia

* Haude, Katharina (2012). Movima. En: Mily Crevels y Pieter Muysken (eds.) Lenguas de Bolivia, tomo II Amazonía, 375-413. La Paz: Plural editores.

## Referències

* ↑ Bolivia: Decreto Supremo Nº 25894, 11 de septiembre de 2000
* ↑ Constitución Política de Bolivia
* ↑ ASJP - World Language Tree
# Moxostoma pisolabrum

Moxostoma pisolabrum és una espècie de peix de la família dels catostòmids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Nord-amèrica: Estats Units.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S. 1820. Ichthyologia Ohiensis [Part 6]. Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 5). 299-307.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts, Estats Units, 1997.
* Moyle, P. i J. Cech.: Fishes: An Introduction to Ichthyology, 4a edició, Upper Saddle River, Nova Jersey, Estats Units: Prentice-Hall. Any 2000.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Robins, C. R. i E. C. Raney 1956: Studies of the catostomid fishes of the genus Moxostoma, with descriptions of two new species. Memoirs of the Cornell University Experimental Station Núm. 343: 1-56, Pls. 1-5.
* Robins, C. R. i E. C. Raney 1957: The systematic status of the suckers of the genus Moxostoma from Texas, New Mexico and Mexico. Tulane Studies in Zoology v. 5 (núm. 12): 291-318.
* Robins, C. R. i E. C. Raney 1957: Distributional and nomenclatural notes on the suckers of the genus Moxostoma. Copeia 1957 (núm. 2): 154-155.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, 1985, Londres: Macdonald.
# Karl von Perfall

Karl August Franz Sales Freiherr von Perfall (Múnic, 29 de gener de 1824 - 15 de gener de 1907) fou un compositor alemany del Romanticisme.
Primerament estudià Dret, però des de 1849 es dedicà a la música sota la direcció de Hauptmann. El 1851 s'encarregà de la direcció de ?Liedertafel, de Múnic, i el 1854 fundà l'Oratorienverein. Nomenat el 1855 cambrer de palau i el 1864 intendent musical d'aquest, el 1867 s'encarregà de la direcció del Teatre Reial, el 1869 fou intendent de teatre i el 1872 intendent general.
A més d'altres treballs sense importància, va compondre la música per als drames Barbarossa (1849), Prinz Karneval (1850), i Frühling im Winter (1851), així com les òperes:
* Doruröschen, (1858),
* Undine (1859),
* Rübezahl (1860),
* Esther, Der Friede (1871),
* Sakuntala (1853),
* Das Konterfei (1863),
* Raimondin (1881),
* Junker Heinz (1886).
També es dedicà a la crítica, i va escriure: Ein Beitrag zur Gesch, der königlichen Theater in München 1867-1892 (Múnic, 1894), Bierbaum, 26 Jahre Münchener Hoftheater geschichte (Múnic, 1892), i Die Entwickelung des modernen Theaters (1899).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 43, pàg. 752 (ISBN 84-239-4543-X)