OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Shujing

El Shujing o Shu Jing (xinès tradicional: 書經; xinès simplificat: 书经; pinyin: Shūjīng; wade-giles: Shuching), el Clàssic de la Història o Clàssic dels Documents, és un recull de documents (discursos, consells, decrets, etc.) en relació amb la política i l'administració dels sobirans de l'antiguitat xinesa, des dels yao i els shun (Mil·lenni III aC) fins al final dels zhou Occidentals. Aquests documents haurien estat redactats pels equips d'escribes i secretaris reials.
Conegut des del temps de Confuci, que el cita i a qui la tradició ha atribuït molt de temps la seva compilació, va escapar per poc a la seva destrucció total un primer cop sota la dinastia Qin i després durant el període de divisió que va seguir la caiguda de l'imperi Han. La versió actual és incompleta i la datació de certs capítols va ser posada en dubte des dels Song segons criteris estilístics.
Malgrat el dubte en relació amb el període exacte de redacció de tal o tal passatge, els historiadors estan d'acord a veure-hi el conjunt més antic de prosa xinesa. És també, malgrat el problema de datació ja esmentat i de la poca claredat de certs texts, una font preciosa pel que fa a la història i la cultura de la Xina antiga. Des de la dinastia Han, va ser inclòs entre els Cinc Clàssics, el coneixement dels quals era indispensable per seguir una carrera com a funcionari.
Consisteix en 58 capítols, 33 dels quals són generalment considerats autèntiques obres del segle iv aC o anteriors. Els cinc primers capítols pretenen preservar les dites i les memòries de les accions dels emperadors que van regnar durant la llegendària època daurada xinesa; els quatre següents són dedicats a la dinastia Xia; els 17 successius tenen a veure amb la dinastia Shang i els 32 capítols finals tracten de la dinastia dels Zhou Occidentals.
# Becquerel (unitat)

El becquerel, de símbol Bq, és la unitat de mesura de l'activitat radioactiva $A$ del sistema internacional d'unitats. Es tracta d'una unitat derivada que es defineix com el nombre de desintegracions nuclears que ocorren en una certa quantitat d'una substància durant un segon.
El becquerel només mesura el nombre de desintegracions per segon, la perillositat d'aquesta activitat radioactiva dependrà de l'energia i de la natura de les partícules emeses.

## Etimologia

El becquerel fou adoptat com a unitat de mesura de l'activitat radioactiva a la 15a Conferència General de Pesos i Mesures el 1975 (resolució núm. 8). El seu nom fa honor al físic francès Antoine Henri Becquerel (1852-1908) que, l'any 1896, descobrí accidentalment una nova propietat de la matèria que, posteriorment, fou anomenada radioactivitat. Aquest descobriment tengué lloc durant la seva investigació sobre la fluorescència. El 1903 rebé el Premi Nobel de Física per aquest treball, conjuntament amb Pierre Curie i Marie Curie, que descobriren que era un fenomen atòmic.

## Equivalències

Un becquerel és una desintegració (adimensional) en un segon, és a dir:
1 Bq = 1/s = 1 s$^{−1}$
Una altra unitat, més antiga i molt major, és el Curie, Ci, que pren el nom en honor de Marie i Pierre Curie i que encara es fa servir tradicionalment en alguns sectors, on és una unitat més còmoda que el becquerel.
* 1 Ci = 3,7×10¹⁰ Bq

## Càlcul de l'activitat en becquerels

Per una massa determinada $m$ (en grams) d'un radioisòtop de massa molar $M$ i període de semidesintegració $t_{1/2}$, l'activitat radioactiva $A$ es pot calcular usant la fórmula:
    $A={\frac {m\,N_{A}\ln(2)}{M\,t_{1/2}}}$
on $N_{A}$= 6,022 141 79(30)×10$^{23}$ és la constant d'Avogadro i $\ln$ representa el logaritme neperià.
Per exemple, un kilogram de potassi conté 0,012 % de $^{40}$K (0,12 g, tots els altres isòtops són estables) és $t_{1/2}$ d'1,248×10$^9$ anys = 39,38388×10$^{15}$ segons, i té una massa molar de 39,96399848 g mol$^{−1}$, s'obté una activitat radioactiva de 31,825 kBq.

## Altres unitats

Les unitats que mesuren la dosi de radiació absorbida pels éssers vius són el gray (dosi absorbida, només quantitat física) i el sievert (dosi equivalent, quantitat i efectes sobre els organismes).

## Enllaços externs

* Plana de CONVERTWORLD.COM sobre el becquerel. (català)
* Unitats derivades Arxivat 2005-03-16 a Wayback Machine. a la plana web de l'Oficina Internacional de Pesos i Mesures (BIPM) (anglès)
* Presentacio PowerPoint Euskal Herriko Unibertsitatea (castellà)

## Notes i referències

* 1 2 Taylor, B.N.. International System of Units (SI) (rev., 2008 Ed.) (en anglès). DIANE Publishing, 2009. ISBN 9781437915587.
* ↑ «The Nobel Prize in Physics 1903» (en anglès americà). [Consulta: 17 març 2021].
* ↑ Guillem Cortés Rossell. Investigación y Ciencia. Edición española de Scientific American. Radiaciones ionizantes. p. 8. Mayo 2011. ISSN 0210136X
# Tiridates II de Pàrtia

Tiridates II fou rei de Pàrtia del 32 aC al 29 aC i del 28 aC al 26 aC.
El 32 aC Roma va donar suport a les reclamacions del tron de Pàrtia fetes per un membre de la família arsàcida de nom Tiridates (II), que va entrar al país i fou reconegut rei, però Fraates IV tenia el suport dels escites i es va mantenir a les regions orientals i altres i encara fou capaç d'enviar un exèrcit a Armènia el 30 aC; l'any següent (29 aC) Fraates IV va fer fugir a Tiridates II cap a territori romà (Síria), on l'emperador August no li va voler donar suport directe, però va rebre algun tipus d'ajuda, ja que va tornar a la zona de l'Eufrates i Tigris el 28 aC i va emetre monedes on s'anomena Filiromanos (Philiromaios).
La politica d'August es va dirigir a obtenir un tractat amb els parts pel qual Roma va recuperar les insignies perdudes a la batalla de Carres, i els presoners foren alliberats (tot i que no van tornar a Roma perquè ja s'havien establert a Pàrtia). Això va permetre restablir la influència romana a Armènia i Tiridates en fou la victima, encara que l'emperador mai el va voler entregar a Fraates IV.
| Rebel·lat en el regnat de: Fraates IV | Imperi Part | Rebel·lio dominada per: Fraates IV |
# Antíoc XII Dionisi

Antíoc XII Dionís Epífanes, Filopator o Cal·línic (en llatí Antiochus Dionysus, en grec antic Ἀντίοχος Διόνυσος Ἐπιφανής Φιλοπάτωρ Καλλίνικος) fou rei selèucida del 87 aC al 84 aC.
Era fill d'Antíoc VIII Grypos, a la mort del qual el 96 aC es va declarar, junt amb tres germans més, a favor de què regnés un cinquè germà (el gran), Seleuc VI Epifanes. Al morir Seleuc VI durant una revolta popular a Mopsuèstia l'any 95 aC, el seu germà Demetri III Eucàros va assolir la corona, i va associar als seus germans Felip I Filadelf i Antíoc XI Epifanes Filadelf (que potser eren bessons) deixant fora al germà més petit. El 88 aC en ser derrotat i empresonat Demetri III pel seu germà Felip I, Antíoc XII va recollir la successió a Damasc. El 87 aC va arribar a un acord amb el seu germà i des de llavors va governar la regió de Damasc, i va tenir el suport d'Egipte. Es va enfrontar amb els macabeus i els nabateus, i va morir amb lluita contra aquests darrers el 84 aC. L'exèrcit es va retirar desorganitzadament i la major part dels soldats van morir al desert. Els nabateus van ocupar Damasc amb el seu rei Aretes III Filohel·len al davant.

## Referències

* ↑ Antiochus XII a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 200
| Precedit per: Demetri III Eucàros | Imperi Selèucida | Succeït per: Tigranes II d'Armènia |
# Fernando Arretxe Caminondo

Fernando Arretxe Caminondo (Valcarlos (Navarra), 1961), més conegut com a Arretxe I, és un dels jugadors de pilota basca més importants dels anys 90. Son fill Iker, segueix la nissaga amb el malnom Arretxe II.
Debutà amb 20 anys, i en la seua carrera com a professional de la pilota a mà ha estat amb diverses empreses: Eskulari, Reur, Asegarce, Frontis.

## Palmarés

* Campió del Manomanista, 1994 i 1997.
* Subcampió del Manomanista, 1996 i 1999.
* Campió per parelles, 1991, 1992 i 1994.
* Subcampió per parelles, 1989, 1993 i 1996.
* Campió del Quatre i mig, 1996.
# Antton Karrera Agirrebarrena

Antton Karrera Agirrebarrena (Amezketa, Guipúscoa, 1943) és un polític basc membre de la federació basca d'Izquierda Unida, Ezker Batua-Berdeak. A les eleccions al Parlament Basc de 2001 (VII Legislatura) fou elegit diputat i ocupà el lloc de portaveu del seu grup parlamentari des de gener de 2002, quan va substituir Javier Madrazo. A més, és Coordinador d'Ezker Batua-Berdeak a Guipúscoa i membre de la Presidència d'Euskadi.
Karrera va pertànyer a ETA durant el franquisme i fou als 27 anys un dels setze membres d'ETA asseguts al banc dels acusats durant el Procés de Burgos, contant com advocat amb Artemio Zarco. No obstant això, Karrera va començar ja cap a 1970 a condemnar les accions armades d'ETA, inclòs el segrest del cònsol Beilh, per no considerar-les la millor via per a lluitar contra la dictadura de Francisco Franco.

## Referències

* ↑ Alineaciones para un reñido derbi político Noticias de Gipuzkoa, 19 de gener de 2009.
* ↑ Las sentencias del consejo de guerra de Burgos, La Vanguardia, 29 de desembre de 1970.
# Sewellia pterolineata

Sewellia pterolineata és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Vietnam.

## Referències

* ↑ Hora S. L. 1932. Classification, bionomics and evolution of homalopterid fishes. Mem. Indian Mus. v. 12 (núm. 2). 263-330.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Freyhof, J. i D. V. Serov 2000: Review of the genus Sewellia with description of two new species from Vietnam (Cypriniformes: Balitoridae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 11 (núm. 3): 217-240.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Roberts, T. R. 1998: Systematic revision of the balitorid loach genus Sewellia of Vietnam and Laos, with diagnoses of four new species. The Raffles Bulletin of Zoology v. 46 (núm. 2): 271-288.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sewellia speciosa

Sewellia speciosa és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Laos i el Vietnam.

## Referències

* ↑ Hora S. L. 1932. Classification, bionomics and evolution of homalopterid fishes. Mem. Indian Mus. v. 12 (núm. 2). 263-330.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Freyhof, J. i D. V. Serov 2000: Review of the genus Sewellia with description of two new species from Vietnam (Cypriniformes: Balitoridae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 11 (núm. 3): 217-240.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Roberts, T. R. 1998: Systematic revision of the balitorid loach genus Sewellia of Vietnam and Laos, with diagnoses of four new species. The Raffles Bulletin of Zoology v. 46 (núm. 2): 271-288.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Piero Maroncelli

Pietro Maroncelli (Forli, Emília-Romanya, Itàlia, 21 de setembre de 1795 - Nova York, EUA, 1 d'agost de 1846) fou un lluitador polític, literat i músic italià.
Estudià música en el Conservatori de Nàpols, tenint per mestres a Paisiello i Zingarelli; després passà a Bolonya, on trava relacions amb alguns patriotes que conspiraven per alliberar-se del jou austríac, acusat com a carbonari (carbonaris), fou detingut en el seu poble natal i més tard empresonat en el Castell de Sant'Angelo de Roma, en el que hi va romandre alguns mesos, aconseguint després la llibertat.
Llavors es traslladà a Milà, i per a guanyar-se la vida treballà en una impremta, i en aquesta ciutat va conèixer el que hauria de ser el seu company d'infortuni, el cèlebre literat Silvio Pellico, sent detinguts ambdós l'any 1820. Conduïts a Venècia, foren condemnats a mort per inculpar-los d'haver intentat revolucionar el país, però aquella pena els fou commutada per la de carcere duro en la fortalesa de Špilberk (Moràvia). En aquesta dura presó sofrí, igual que el seu amic, innombrables molèsties que suportà resignadament, però que alteraren la seva salut, i, a conseqüència d'un tumor a la cama esquerra, es precisà que li tallessin. No aconseguí la llibertat fins l'1 d'agost de 1830, i com que no se li permetia residir al seu país, es traslladà a París, i el 1833 als Estats Units, on es dedicà a donar lliçons de música.
Més tard va perdre la vista, i al final també se li torbà la raó, el que va afanyar la seva mort. Durant el seu empresonament a Špilberk va compondre nombroses poesies que retenia de memòria, ja que el rigor dels seus carcellers no li permetien traslladar al paper els fruits del seu enginy; posteriorment va escriure l'interessant treball Adizzioni alle <Mie prigioni> di Silvio Pellico (París, 1834): en aquesta va exposar les seves teories literàries sobre el cormentalisme i el profilisme, i així com Silvio Pellico mostrà en les seves Memòries una resignació cristiana, Maroncelli, pel contrari, exposa la seva indignació sobre els seus opressors.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 278-79 (ISBN 84-239-4533-2)
# Piero Strozzi

Pietro Strozzi fou un compositor italià, de la segona meitat del segle XVI; pertanyia a la il·lustre família florentina d'aquest cognom.
Cultivà la música com aficionat, però mereix un honrós lloc en la història d'aquest art per haver estat un dels primers que van compondre en l'anomenat estil representatiu. Escriví la música de la mascarada del poeta Ottavio Rinuccini, Mascarada degli acceati, i d'altres de circumstàncies en col·laboració amb Striggio, Caccini i Merulo.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 1334 (ISBN 84 239-4557-X)
# Pierre Alexandre François Chevillard

Pierre Alexandre François Chevillard (Anvers, 15 de gener de 1811 - París, 20 de desembre de 1877) fou un violoncel·lista i compositor francès.
Ingrés en el conservatori de París el 1820 tenint per mestre a Morblins; el 1831 formà part de l'orquestra del teatre Italià, i després, el 1853 junt amb Maurin (1822-1894), Sabatier i Mas, fundà el Quartet Maurin que s'especialitzà en l'execució dels quartets de Beethoven, que va merèixer els elogis dels crítics tant, per l'impecable execució comper fidelitat de la interpretació. El 1855 el quartet realitzà una gira per Alemanya, i com molt bé diu Fétis,
| « | <allà es prodigaren calorosos aplaudiments a la interpretació més perfecta que s'hagi sentit de la música més difícil de conjunt que existeix> | » |
El 1859 succeí a Varlin com a professor de violoncel del Conservatori de París. Va escriure un Méthode compléte de violoncelle i diverses peces per aquest instrument.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 211. (ISBN 84-239-4517-0)
# Pierre Berton

Pierre Berton (París, 7 de gener de 1727 - 14 de maig, 1780) fou un compositor francès.
Dotat de gran precocitat, als dotze anys ja va compondre diversos motets que s'executaren en la catedral de Senlis. Més tard formà part de la capella de Notre Dame de París, i el 1744 fou contractat com a Baix per l'empresa de l'Òpera d'aquella capital, on i va romandre dos anys, passant després a Marsella i més tard a Bordeus com a director d'orquestra.
Llavors començà a escriure pel teatre i, per fi, el 1755 aconseguí en concurs públic la plaça de director d'orquestra de l'Òpera de París, sent a més, des de 1768, director de la capella reial, on va tenir entre d'altres deixebles el seu conciutadà Adrien Quaisain.
Fou un dels primers a reconèixer el geni de Gluck, al feu cridar a París, així com en Puccini.
Les seves òperes principals són:
* Deucalion et Pyrha, (1755),
* Erosine (1763),
* Sylvie (1766),
* Thèonis (1767),
* Adèle de Ponthieu (1773).
A més va refer moltes obres de Lully i va escriure fragments per a d'altres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 36, pàg 378, ISBN 84-239-4536-7
* ↑ Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 48, pàg. 814, ISBN 84-239-4548-0
# Pierre Certon

Pierre Certon (Melun, vers 1510-1520 - París, 23 de febrer de 1572) fou un compositor francès del Renaixement. Fou un representant de la generació posterior a Josquin i Mouton, i influí en el desenvolupament tardà de la cançó francesa.
Des de 1542 fins 1558 desenvolupà el càrrec de Magister puercrum en la Capella Reial. fou deixeble de Josquin des Près i se'l considera com un dels més significats representants de l'escola iniciada per Janequin.
De Certon es conserven vuit misses a quatre veus (1840-58); Moduli 3-6 v. lib. 2 (París, 1842), Meslanges (càntics, cançons espirituals, etc., 5-13, v. 1571); Chansons à 4 v. (1555).
En moltes col·leccions de diversos autors, s'hi troben amb freqüència obres de Certon.

## Referències

* ↑ Shrock, Dennis. Choral Repertoire. Oxford University Press, 7 d'abril de 2009, p. 106–107. ISBN 978-0-19-988687-6.
* ↑ Randel, Don Michael. The Harvard Biographical Dictionary of Music. Harvard University Press, 1996, p. 149. ISBN 978-0-674-37299-3.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 12, pàg. 1354. (ISBN 84-239-4512-X)
# Pierre Gaveaux

Pierre Gaveaux (Besiers, Erau, 9 d'octubre de 1761 - París, 5 de febrer de 1825) fou un compositor i professor francès.
De bon principi es dedicà al cant, fou infant de cor en una església de Besiers i després se'l contractà com a tenor en un teatre de Bordeus (1788), d'on passà al teatre Monsieur (París) i al de l'Opéra-Comique. Ensems es dedicà a la composició, fent representar més de 30 obres, diverses de les quals aconseguiren força èxit. El 1812 es retirà definitivament de l'escena, i després d'un atac de bogeria mental, fou reclòs en un manicomi, on acabà els seus dies.
Entre les seves produccions cal mencionar:
* Pària, (1792),
* Les deux ermites,
* Le diable couleur de rose,
* Leonore ò l'amour conjugal, (que serví a Beethoven per a base de l'argument de la seva òpera Fidelio),
* La famille indigente,
* Sophie et Moncars,
* Les deux jockeys,
* Le trompeur trompé,
* Le bouffe et le tailleur,
* M. Deschalumeaux,
* La rose blanche et la rose rouge,
* L'enfant prodigue,
* Une nuit au bois, etc.
A més, va compondre el ballet L'amour à Cythère, estrenat al teatre de l'Òpera de París i l'himne antirevolucionari Le reveil du peuple, que va estar molt en voga després del 9 de Termidor. la música de Gaveaux manca de vigor, perà de vegades resulta molt agradable.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1100 (ISBN 84-239-4525-1)
# Pierre Jean Garat

Pierre Jean Garat (Ustaritz, Pirineus Atlàntics, 25 d'abril de 1764 - París, 1 de març de 1823) fou un cantant del País Basc.
Destinat a l'advocacia pel seu pare, estudià música contra la seva voluntat, i als setze anys es traslladà a París i assoli ser rebut en els salons de l'aristocràcia, on es va fer admirar per tothom i aconseguí la protecció del comte d'Artois, que el nomenà el seu secretari particular i el presentà a la reina Maria Antonieta, que tenia grans desitjós d'escoltar-lo.
La Revolució el deixà en la misèria i llavors decidí dedicar-se per complet a la música, que fins llavors només havia cultivat per afició. Després de donar alguns concerts a la capital francesa, que provocaren un gran entusiasme, Garat feu alguns viatges a Holanda, Anglaterra i Espanya, assolint grans èxits arreu.
El 1796 fou nomenat professor del Conservatori de París, on entre d'altres alumnes tingué a Adelaide Comelli-Rubini. Garat no va conèixer rival en la seva època, cantant amb igual encert les òperes de Gluck, que les del repertori italià. També fou un bon compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 737 (ISBN 84-239-4525-1)
# Pierre Ligou

Pierre Ligou (Avinyó, 1749 - Alès, 1822) fou un compositor classicista occità. Estudià en el seminari, i el 1769 aconseguí la plaça d'organista a Alès, que conservà tota la vida. L'anomenaven l'abat Ligou perquè havia portat en el seminari i en el cor de la catedral un petit coll com els sacerdots. Escrigué dues òperes còmiques: Argent fait tout i Les deux Aveugles de Francoville, representades amb èxit en els teatres de París; un Te Deum, molt apreciat al Migdia de França; diverses misses, motets, etc. Deixà manuscrites dues òperes: Armide de Quinault, i Samson, de Voltaire

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30. pàg. 703, ISBN 84-239-4530-8
# Pierre Louis Deffès

Pierre Louis Deffès (Tolosa de Llenguadoc, 25 de juliol de 1819 - 28 de maig de 1900) fou un compositor francès.
Ingressà en el Conservatori el 1839, on fou deixeble de Jacques Fromental Halévy, assolint el premi de música el 1847, pel qual es traslladà a Roma, i després viatjà per Itàlia i Alemanya no retornant a França fins al 1852.
És autor de diverses òperes còmiques representades amb èxit en quasi tots els teatres de França, i malgrat aquest èxit, la carència d'originalitat de llurs partitures va fer que cap d'aquestes passés a la posteritat. El 1855 estrenà la primera obra L'anneau d'argent, i algun temps després donà al teatre Le clef des champs (1857), Les violons du roi (1859), Le café du roi (1861), Les Bouirguignonnes (1862), Passé minuit (1864), La Boite à surprise (1864), Valse et Minuet (1865), Les croqueuses de pommes (1868), i aquest mateix any en els Bouffes parisencs, Petit bon homme vit encore.
Deixà algunes òperes inèdites, entre elles, la titulada Le Marchand de Venise, argument pres de l'obra de William Shakespeare.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 17, pàg. 1306 (ISBN 84-239-4517-0)