OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pixacà

El pixacà, també anomenat cogomella pigada, pigat bord o pigat (Amanita pantherina, del grec pánther, que vol dir "pantera", al·ludint a color i pigallat del barret del seu bolet, semblant a la pell d'una pantera), és una cogomella pigada, una espècie de fong de la família de les agaricàcies. El seu bolet fa el típic desenvolupament de les amanites.
No s'ha de confondre amb l'Amanita rubescens, la cogomella vinosa, a la qual ressembla molt,i que al contrari del pixacà és comestible després de coure.

## Morfologia

Té un barret de fins a 12 cm de ròdol, amb el marge estriat, de color molt variable des del crema o beix fins al bru fosc o marró xocolata, amb abundants restes del vel fragmentat en esquames d'un blanc net, que es manté sense tacar-se ni enfosquir-se, fins i tot quan el bolet és vell. Les làmines són blanques i lliures.
El peu, que també és blanc, porta un anell poc evident que es disgrega amb facilitat. A la part de baix, les restes del vel que haurien de formar la volva es limiten a dibuixar uns cèrcols disposats com la rosca d'un vis.
La carn blanca no fa a penes olor en els bolets joves. Els més vells fan pudor.

## Hàbitat

Surt a la tardor al sotabosc dels boscos caducifolis i mixtos, de les suredes i fagedes i també a les brolles d'estepes i brucs.

## Toxicitat

És un bolet tòxic. Ocasiona trastorns digestius més forts encara que els produïts pel reig bord, però no porta els principis actius causants de les al·lucinacions. És totalment rebutjable i fàcil de reconèixer.
Cal vigilar la possible confusió d'aquest bolet amb altres de similar fesomia, comestibles, com la cua de cavall (A. rubescens) i la cua de cavall grossa (A. spissa).

## Referències

* ↑ Cuello Subirana, Josep. Els noms dels bolets. Bellaterra: Lynx, 2007, p. 493. ISBN 978-84-96553-39-2.
* ↑ Pascual, Ramon: Els bolets (on surten, com es coneixen, com es cuinen). Editorial Pòrtic, S.A., Barcelona, octubre del 1997. Col·lecció Els manuals de Pòrtic, núm. 1. ISBN 84-7306-965-X, planes 102-103.
* Régis Courtecuisse & Bernard Duhem: Guide des champignons de France et d'Europe (Delachaux & Niestlé, 1994-2000).

## Bibliografia

* Marcel Bon : Champignons de France et d'Europe occidentale (Flammarion, 2004)
* Dr Ewaldt Gerhardt: Guide Vigot des champignons (Vigot, 1999) - ISBN 2-7114-1413-2
* Roger Phillips : Les champignons (Solar, 1981) - ISBN 2-263-00640-0
* Thomas Laessoe, Anna Del Conte : L'Encyclopédie des champignons (Bordas, 1996) - ISBN 2-04-027177-5
* Peter Jordan, Steven Wheeler : Larousse saveurs - Les champignons (Larousse, 1996) - ISBN 2-03-516003-0
* G. Becker, Dr L. Giacomoni, J Nicot, S. Pautot, G. Redeuihl, G. Branchu, D. Hartog, A. Herubel, H. Marxmuller, U. Millot et C. Schaeffner : Le guide des champignons (Reader's Digest, 1982) - ISBN 2-7098-0031-4
* Henri Romagnesi: Petit atlas des champignons (Bordas, 1970) - ISBN 2-04007940-8
* Larousse des champignons édition 2004 sous la direction de Guy Redeuilh - ISBN 2-03-560338-2
# Pla de l'Estepar

El Pla de l'Estepar és un pla agrícola del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
És a prop i al nord de la masia del Bosc i a llevant de Sant Andreu de Castellcir, al sud-est el Gurugú i de la Serra de Roca-sitjana, a ponent de la Baga de la Balma Fosca, al nord-oest de la Solella del Bosc i al nord-est dels Plans de la Sala. Al seu sud-oest s'estén el Bosc del Bosc.

## Etimologia

Aquest pla rep el nom de la planta que s'hi troba en abundància: l'estepa.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Pla de l'Estepar en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Pla de la Bena

El Pla de la Bena és un pla del terme municipal de Monistrol de Calders, al Moianès.
És a la llera mateixa del torrent de la Cucalera o Torrent del Rossinyol, a la part central-meridional del terme municipal, al peu dels vessants nord-occidentals del Puig del Rossinyol. En una part del pla de la Bena hi havia la Vinya del Solà.

## Bibliografia

* Erill i Pinyot, Gustau; Gual i Purtí, Jordi (fotografies); Manent i Oristrell, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006 (Col·lecció Pedra i aigua, núm. 1).
* Perarnau i Llorens, Jaume; Piñero i Subirana, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993.
# Placa Laureada de Madrid

La Placa Laureada de Madrid (Placa Llorejada de Madrid) va ser una condecoració militar espanyola concedida per la II República Espanyola durant la Guerra Civil. Va tenir una curta existència i a causa d'això es van fer poques concessions, encara que constituïa la màxima condecoració militar, equivalent a la llavors desapareguda Creu Llorejada de Sant Ferran en zona republicana.
La Placa Laureada de Madrid i el Distintiu de Madrid (Distintivo de Madrid), les condecoracions militars més importants de la República Espanyola, varen rebre el nom de la capital d'Espanya que durant la guerra civil va simbolitzar valor i resistència antifeixista a causa del llarg assetjament de Madrid.

## Història

Constituïa la més preuada condecoració concedida per la República Espanyola durant la Guerra Civil, substituint durant la contesa a la Creu Llorejada de Sant Ferran (que va continuar vigent a la zona revoltada. La Placa Laureada de Madrid va ser creada per decret governamental el 25 de maig de 1937; Amb la derrota de la II República també va venir el final de la curta existència d'aquesta condecoració.

### Concessions

Aquesta condecoració solament es va concedir en comptades ocasions durant la seva breu vigència, sent els premiats:
* General de brigada José Miaja Menant, en recompensa per la seva extensa actuació durant la Defensa de Madrid.
* General Vicente Rojo Lluch, per la seva actuació durant la conquista de Terol com Cap de l'Exèrcit.
* Major de cavalleria Manuel Fontela Frois, per la seva heroica actuació durant la Defensa de Madrid.
* Tinent Coronel d'Infanteria de Marina Ambrosio Ristori de la Cuadra, mort durant la Defensa de Madrid. Concessió a títol pòstum.
* Almirall de la Marina de Guerra de la República Espanyola Luis González de Ubieta, per la seva actuació durant l'enfonsament del Creuer pesat Baleares en la Batalla del Cap de Palos.
* Major d'Aviació Leocadio Mendiola Núñez, pels seus serveis prestats.
* Els Majors de milícies Domiciano Leal Sargenta i Manuel Álvarez Álvarez, per la seva actuació durant la batalla de l'Ebre. Proposada la seva concessió a títol pòstum, constituïren també les últimes concessions que es van fer.

## Bibliografia

* Reglamento de la Placa Laureada de Madrid. Gaceta de la República: Diario Oficial, núm 145, 25 de mayo de 1937

## Referències

* ↑ Legislacíón sobre la Placa Laureada de Madrid y Distintivo de Madrid, Revista de historia militar, ISSN 0482-5748, Nº Extra 2, 2011, pp. 299-316
* ↑ República Espanyola, Decret del 23 de Gener de 1938
* ↑ Gaceta de la República, núm 145, a 25 de maig de 1937.
* ↑ Diario oficial de la República, núm.164 (13 de juny de 1937)
* ↑ Diario oficial de la República, núm.11 (11 de gener de 1938)
* ↑ Diario Oficial de la República, nº 28 (28 de gener de 1938)
* ↑ Diario Oficial de la República, nº 47 (16 de febrer de 1938)
* ↑ Manuel Rubio Cabeza, Diccionario de la Guerra Civil Española 1, Pág. 95. Editorial Planeta, Barcelona, 1987.
* ↑ Diario Oficial de la República, núm. 243 (31 d'agost de 1938)
* ↑ Diario Oficial de la República, núm.12 (12 de gener de 1939)

## Vegeu també

* Condecoracions d'Espanya
# Planaltina glandipedis

Planaltina glandipedis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ Böhlke J. E. 1954. Studies on fishes of the family Characidae. Núm. 7. A new genus and species of glandulocaudine characids from Central Brazil. Stanford Ichthyol. Bull. v. 4 (núm. 4). 265-274.
* ↑ Menezes, N. A., S. H. Weitzman & J. R. Burns. 2003. A systematic reivew of Planaltina (Teleostei: Characiformes: Characidae: Glandulocaudinae: Diapomini) with a description of two new species. Proc. Biol. Soc. Wash. v. 116 (núm. 3): 557-600.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Platja del Belis

La platja del Belis és una platja natural, de la costa del municipi de Sant Pere de Ribes (Garraf), entre els termes de Sitges i Vilanova i la Geltrú, situada dins de l'espai agroforestal dels Colls i Miralpeix, entre la cala del Pati Blau, a llevant, i la punta Llarga, a ponent, que la separa de la platja dels Colls, del terme municipal de Vilanova i la Geltrú. Té una longitud de 75 metres i una amplada mitjana de 6 metres, formada per grava i còdols.
També se l'anomenava platja de l'Aeroplà, perquè a principis del segle XX hi va tenir lloc l'aterratge forçós d'un vetust aeroplà.
Prop de la platja hi ha la Casa del Mar, masia protegida com a bé cultural d'interès local.

## Referències

* ↑ «Fitxes Sant Pere de Ribes - Departament de Territori». Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Lèxic del parlar penedesenc». Institut d'Estudis Penedesencs, 08-02-2017.
* ↑ «Colls i Miralpeix». Diputació de Barcelona, 01-09-2014.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «El front marítim del Penedès, 1a part- Sector de Llevant». Gran Penedès, núm. 62, 3-1999.
* ↑ «Casa del Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 desembre 2016].
# Plaça Major (Sant Feliu Sasserra)

La Plaça Major és una obra del municipi de Sant Feliu Sasserra (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Té una estructura rectangular amb poca amplària (uns 12 m). Als dos extrems de la plaça hi desemboquen els següents carrers: per un cantó el carrer Balmes i el carrer de la plaça de Baix i per l'altre el carrer de Sant Pere Almató. La majoria d'edificacions són cases senyorials, però amb molta barreja d'estils. Destaquen els grans arcs de mig punt de tradició renaixentista (núms. 4 i 8), els esgrafiats del núm. 6, la petita capella del núm. 5 i sobretot el casal renaixentista que avui és seu de l'ajuntament. En general són cases fetes de pedra i tenen l'estructura típica de tres plantes (baixos, habitatge i golfes, sovint amb galeries).

## Història

La plaça no coincideix amb el nucli medieval originari del poble, que queda als voltants de l'església. Segurament correspon a una urbanització feta amb tradició renaixentista (segle XVI-XVII) que coincideix amb un moment d'esplendor econòmica del poble, deguda en part a la funció ramadera i a la parairia. Cal recordar que la plaça coincideix amb el lloc de pas d'una de les famoses carrerades que enllaçaven les terres del Lluçanès amb el Pla de Bages. La plaça té un significat especial pel Lluçanès, car allí s'hi trobava la seu del consell i jurats del Lluçanès.

## Referències

* 1 2 «Plaça Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 desembre 2015].
# Plumbofarmacosiderita

La plumbofarmacosiderita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la farmacosiderita. Rep el nom per la seva relació amb el grup de la farmacosiderita.

## Característiques

La plumbofarmacosiderita és un arsenat de fórmula química Pb$_{0.5}$Fe$^{3+}$₄(AsO₄)₃(OH)₄·5H2O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016, sent publicada per primera vegada el 2018. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2,5 i 3. És semblant a l'arsenbrackebuschita, la carminita, la mawbyita i la segnitita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del laboratori de mineralogia de la Universitat de Lieja, a Bèlgica, amb el número de col·lecció: 20392.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al mont Falò, a la localitat de Coiromonte, a la província de Novara (Piemont, Itàlia). També ha estat descrita a la mina Adami núm. 2, al districte miner de Làurion (Àtica, Grècia). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Plumbopharmacosiderite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 juny 2020].
# Pluto

Segons la mitologia grega, Pluto (en grec antic Πλουτω) va ser una oceànide, una nimfa, filla d'Oceà i de Tetis, que Hesíode cita a la seva llista d'oceànides.
Es va unir a Zeus, o potser a Tmolos, rei de Lídia, i va ser la mare de Tàntal. Segons l'Himne homèric a Dèmeter, era una de les companyes de Persèfone, Àrtemis i Atena.

## Referències

* ↑ Hesíode. Teogonia, 355
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 22, 3
* ↑ Antoní Liberal. Recull de metamorfosis, 36
* ↑ Gai Juli Higí. Faules, 82
* ↑ Himnes homèrics, 421

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 178.

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Pluto. (anglès)
# Poblat ibèric del Cogulló

El turó del Cogulló, al terme municipal de Sallent, el Bages, és el lloc d'assentament d'un poblat d'època ibèrica que constitueix el jaciment preromà més important d'entre els coneguts fins ara a la comarca del Bages. La seva situació al marge dret del Llobregat, al centre de la vall mitjana d'aquest riu, que era la via natural de penetració vers el Prepirineu, i la seva altitud (474 metres sobre el nivell de la mar), que li dona un ampli domini visual sobre bona part de la comarca, conferien al poblat un indubtable valor estratègic i, segurament, una posició dominant, de capitalitat, sobre els altres nuclis de població de la zona.
El poblat ocupa el cim del turó i queda delimitat a l'est i al sud per un penya-segat, i al nord i a l'oest per la seva pròpia muralla, que engloba una extensió d'uns cinc mil metres quadrats.
El jaciment ha estat objecte de diverses campanyes d'excavació que han permès documentar les restes de dos carrers i de diverses cases, totes de planta quadrangular i de mides variades que oscil·len entre els vuit metres quadrats i els setze metres quadrats; són mostra d'una organització urbana molt regular, adaptada a la topografia de la muntanya.
La vida del poblat abasta una cronologia que va des del segle vi aC fins al segle i aC, i s'hi distingeixen tres fases constructives que es corresponen amb tres nivells de pavimentació i amb tres etapes de reestructuració de la muralla. La fase més antiga se situa en els segles VI i V aC, quan s'hauria construït el primer mur que tancava el poblat. La fase II es data al segle iv aC, i correspondria a la construcció de la muralla pròpiament dita. La fase III va del segle iii aC fins a l'I aC, i és l'etapa de màxima extensió del poblat, que s'anava ampliant cap al sud.
El jaciment ha proporcionat nombrosos materials representatius d'aquesta llarga seqüència cronològica, entre els quals destaquen les ceràmiques d'importació: ceràmica jònica, àtica («de Sant Valentí» i de figures roges), precampaniana, protocampaniana i campaniana amb les seves varietats.

## Referències

* «Declaració de bé cultural d'interès nacional, en la categoria de zona arqueològica, del jaciment del Cogulló, a Sallent». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 2146, 22-12-1995 [Consulta: 1r gener 2013]. Contingut exempt de propietat intel·lectual.
# Polibotes

Polibotes (en grec antic: Πολυβώτης) va ser, segons la mitologia grega, un gegant, fill d'Urà i de Gea.
Va lluitar contra els déus en la revolta dels gegants, la Gigantomàquia, i Posidó, el va perseguir a través del mar fins que va arribar a l'illa de Cos. Posidó va arrencar un tros d'illa, ara l'escull anomenat Nísiros, entre Cos i Rodes, i el va sepultar. Pausànias diu que prop del temple de Demèter, a Atenes, hi havia una estàtua de Posidó a cavall, enviant la seva llança contra Polibotes.

## Referències

* ↑ Apol·lodor. Biblioteca, I, 6, 2
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, I, 2, 4
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 446. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 179. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Polimèstor

Segons la mitologia grega, Polimèstor o Polimnèstor (en grec antic Πολυμ(ν)ήστωρ), va ser un rei del Quersonès, a Tràcia.
Es casà amb Ilíone, filla de Príam. El rei de Troia també li confià el seu fill Polidor perquè l'eduqués lluny de la ciutat durant la guerra.
Mentre va durar la guerra, Polidor va estar sota la protecció de Polimèstor. Príam també li havia confiar valuosos tresors per al seu fill. Però amb la caiguda de Troia i la mort de Príam, Polimèstor es va voler apropiar d'aquells tresors. Va matar Polidor i va llençar el seu cadàver al mar (segons una altra versió, va matar per error el seu propi fill, Deípil). Les onades van tornar el cadàver a la costa just en el moment en què Hècuba, a qui la sort havia fet captiva d'Odisseu, estava a punt d'embarcar. L'antiga reina va reconèixer el cos del seu fill i immediatament va decidir la venjança. Va enviar una serventa perquè amb un fals pretext fes venir Polimèstor i simulant no saber res, volia indicar-li on hi havia un tresor que fins aquell moment no havien trobat encara els invasors. Empès per la cobdícia, Polimèstor es va afanyar a veure Hècuba, que quan el tingué al costat li va arrencar els ulls, i les captives de Troia el van matar, davant la mirada dels dos fills que l'havien acompanyat, que també van morir.

## Referències

* ↑ Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, V. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932. p. 64
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 451. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 181. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Poliot (coet)

Poliot rus: Полёт ГУКОС — 11А59) va ser un coet lleuger soviètic de dues etapes de la família R-7. El vehicle de llançament Polet va ser desenvolupat i fabricat a la sucursal núm. 3 de Samara d'OKB-1 (ara TsSKB-Progress) sota la direcció de Dmitri Ilitx Kozlov i Serguei Koroliov..
El coet "Poliot" és una modificació del vehicle de llançament "R-7A" i es tenia com a objectiu llançar en una òrbita circular satèl·lits artificials de maniobra especial- "Poliot-1" i "Poliot-2", desenvolupada per OKB-52 sota la direcció de Vladímir Txelomei.

## Història de la creació

El coet de dues etapes 11A59 ha estat de conformitat desenvolupada a la Resolució del Comitè Central del Partit Comunista de la Unió Soviètica i pel Consell de Ministres de l'URSS Núm. 258-110 del 16 de març de 1961, per la sucursal núm. 3 de l'OKB-1 (ara TsSKB-Progress) sobre míssil balístic intercontinental de l'"R-7A” (Índex GUKOS - 8K74).
Els treballs de prova sobre el desenvolupament dels processos de separació de l'objecte IS (el nom de treball dels dispositius I-2V) de la segona etapa del vehicle de llançament 11A59 es van realitzar a la base de proves i desenvolupament de vol Jukovski.

## Característiques de disseny

El vehicle de llançament 11A59 es va desenvolupar sobre la base de "R-7A" creant un disseny i un tipus fonamentalment nous de capçalera. Una innovació tècnica fonamental va ser el fet d'utilitzar un cordó de detonació al voltant del cos per descarregar el cap.

## Historial de llançaments

El llançament del vehicle 11A59 "Poliot" del cosmòdrom de Baikonur, el 1963 i 1964, els primers satèl·lits de maniobra soviètics "Poliot-1" i "Poliot-2", com l'"I-2V", creats a l'OKB- 52 sota la direcció de Vladímir Txelomei.

## Vegeu també

* Soiuz (família de coets)
* R-7 (família de coets)

## Referències

* 1 2 Encyclopedia Astronautica
* 1 2 Samara passa a "Sevens", 2011, p. 68.
* 1 2 Poliatxenko, V. A.. «На море и в космосе: Воспоминания» (en rus), 2008, p. 88.
* ↑ Gunter's space page.

## Bibliografia

* Kirilin, Aleksandr Nikolaiévitx; Ravil Nurgaliévitx, Akhmetov; Tiulevin, S. V.; Katxenko, S. I.. Самарские ступени «Семерки» (en rus). Samara: Агни, 2011. ISBN 978-5-89850-163-1 [Consulta: 9 desembre 2019].
* Kobelev, V. N.; Milovanov, A. G.. Ракеты-носители: Учеб.пособие (en rus). Moscou: Universitat Tecnològica de l'Aviació Estatal de Moscou, 1993, p. 165. ISBN 5-230-21066-4 [Consulta: 9 desembre 2019].
* Poliatxenko, V. A.. На море и в космосе: Воспоминания (en rus). Sant Petersburg: «МОРСАР АВ», 2008, p. 192 pàg. + 32 s. enganxar. ISBN 5-93599-001-8 [Consulta: 9 desembre 2019]. Arxivat 2012-10-27 a Wayback Machine.
* Pervov, M. A.. История развития отечественного ракетостроения (en rus). Moscou: Издательский дом «Столичная энциклопедия», 2014, p. 920. ISBN 978-5-903989-22-5 [Consulta: 9 desembre 2019]. Arxivat 2019-12-09 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* «Sputnik 11A59». Encyclopedia Astronautica. Arxivat de l'original el 2013-09-03. [Consulta: 3 maig 2013].
* «R-7 Family». Gunter's space page. Arxivat de l'original el 2013-09-03. [Consulta: 3 maig 2013].