OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mariano Salvatierra

Mariano Salvatierra Serrano (Toledo, 6 d'octubre de 1752 - 10 d'abril de 1808), va ser un escultor.

## Biografia

Amb tot just 16 anys, ja era escultor a la Confraria del Crist de les Aigües i de la Vera Creu. El 1774 va ingressar a la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando de Madrid. La seva vida amorosa no va estar exempta de vaivens. Compromès amb la filla d'un mestre de la Catedral de Toledo, el casament no va arribar a celebrar-se i més tard, el 1780, va ser pres sota l'acusació d'haver deixat embarassada a una jove toledana. Serà el 1781 quan es casa amb Faustina Barriales Vázquez amb qui va tenir vuit fills, dels quals van sobreviurev cinc. Poc després de néixer el seu fill Valeriano, que a la fi també seria escultor, va ingressar contractat a la catedral de Toledo el 17 de juny de 1789.
Era un home bolcat a l'art, amb una esplèndida col·lecció privada de quadres que va anar adquirint al llarg de la seva vida i entre els quals es trobaven obres de El Greco o Josep de Ribera, entre d'altres. Moltes d'aquestes pintures l'inspirarien per a les seves escultures.
Havia iniciat els seus treballs a l'escultura des de la imatgeria a la Confraria del Crist de les Aigües, art que no va abandonar al llarg de la seva vida, quedant memòria d'obres destacades en els passos processionals de la Setmana Santa toledana. Malgrat tot, cap d'aquelles peces va arribar fins al segle xx.
Tanmateix la seva extensa producció escultòrica va prendre forma en les incomptables obres que va realitzar per a la catedral de Toledo. Encara que no va ser fins al 1789 quan se'l va contractar, se sap que havia realitzat treballs per al Capítol des del 1776 (el que segurament va permetre valorar el seu treball i obtenir el posterior contracte). És possible que les seves primeres aventures amoroses amb la filla d'un dels mestres catedralicis facilités el seu accés. D'aquella primera època són algunes de les estàtues que adornen la Porta del Rellotge. Va treballar igualment en la Porta de los Leones, les imatges de la qual s'atribueixen en la seva totalitat a Salvatierra, inclosos els onze medallons del relleu i la bella escultura de l'Assumpció que remata el timpà de la porta. Obra seva són també els àngels dels frontons de la caixa de l'orgue i la delicada restauració a la qual es va sotmetre el mosaic de la Immaculada Concepció que s'havia portat des d'Itàlia per a la Capella Mossàrab i que va patir greus desperfectes en esfondrar-se el vaixell que ho transportava.
Des del 1800 se li va encarregar l'obra escultòrica que constitueix el grup d'àngels que adornen els retaules de la Sagristia, la pintura del cardenal Lorenzana que es troba a la Sala Capitular i el grup de l'Exaltació de la Creu que presideix la pintura de L'Espolio de El Greco on es reconeixen les influències de Bernini.
A Salvatierra se'l reconeix a tota la seva obra l'estil barroc, també rococó, encara que hi ha qui veuen apunts neoclàssics. La seva formació és acadèmica, el que va resultar singular a les feines escultòriques de la catedral

## Referències

* Nicolau Castro, Juan. Mariano Salvatierra, escultor de la Catedral de Toledo. Revista Goya, núm. 204, pp. 337 a 342.
# Maridatge

El maridatge era un impost directe que gravava tots els focs i era destinat a pagar les despeses del casament de les infantes o filles del rei. Al segle xiv, ja s'havia sol·licitat ocasionalment a les ciutats i viles reials un subsidi arran d'algun casament. El 1419, els focs de l'Església també hagueren de contribuir al maridatge. Fou, però, Ferran el Catòlic qui, el 1493, ordenà taxar el maridatge segons el darrer fogatjament (menys el deu per cent). S'ha conservat i publicat la col·lecta del maridatge de l'any 1496, en relació amb el bisbat d'Urgell.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 165.
# Marie Antier

Marie Antier (Lió, 1687 - París, 1747) fou una cèlebre cantant francesa.
Fou alumna de Marthe Le Rochois i el 1712 debutà en Òpera de París. Dotada d'una bella veu, de noble fisonomia i de verdader temperament dramàtic, fou la favorita del públic de la seva època, especialment interpretant les obres de Lully, essent sempre rebuda amb entusiasme durant la seva llarga carrera artística que es prologà per espai de vint-i-nou anys. En recompensa dels seus mereixements fou pensionada en retirar-se de l'escena (1741) amb 1.500 lliures anuals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 5, pàg. 763 (ISBN 84-239-4505-7)7
# Marie Delna

Maria Ledán o Ledant, més coneguda com a Marie Delna (París, 3 d'abril, 1875 - 22 de juliol de 1932) fou una cantatriu dramàtica parisenca.
Va treballar en l'Òpera Còmica i l'Òpera. Les seves principal creacions foren: Didon a Les Troyens i Cassandra de La prise de Troie ambdues de Berlioz; Charlotte, a Werther de Massenet; Meala, a Paul et Virginia de Coquard; també va cantar Orfeu i Eurídice de Gluck, Le Prophète de Giacomo Meyerbeer, La Favorite de Donizetti, Carmen de Bizet, Don Giovanni de Mozart, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1338 (ISBN 84 239-4529-4)
# Marietta Alboni

Marietta Alboni (Cesena, Emília-Romanya, 6 de març de 1826 - Ville d'Avray, Illa de França, 23 de juny de 1894) fou una contralt italiana.
Començà els seus estudis de cant a Bolonya amb la cantant Bertolatti i més tard amb Rossini. Debutà a La Scala de Milà, aconseguint un complet triomf per la seva admirablement de contralt, extensa i pura.
Va recórrer els principals teatres de Nord-amèrica acompanyada de la violinista Camille Urso i la també cantant Henriette Sontag, i després per Europa, actuant al Théâtre Italien de París, on hagué d'actuar amb l'Elisa Villar, Mario de Candia, Graziani, Ronconi i altres notabilitats de l'època. Casà el 1854 amb el comte Carlo Pepolí, poeta italià, retirant-se de l'escena el 1863. Des de llavors no sortí del seu retir més que per a cantar la grandiosa missa de Rossini, en els funerals del mestre. A la mort del seu marit va contraure segones núpcies amb un oficial francès anomenat Zeiger.

## Referències

* ↑ «Marietta Alboni». HistoricOpera.com. Arxivat de l'original el 2021-09-24. [Consulta: 29 abril 2020].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 214-15 (ISBN 84-239-4565-0)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4, pàg. 172 (ISBN 84-239-4504-9)
# Marino, comte de Carburis

Marino, comte de Carburis (Argostoli (Cefalònia), 1729 - Lixuri (Cefalònia), 19 d'abril de 1782), fou un mecànic i enginyer.
Enviat pels seus pares a Bolonya on estudià la carrera de dret, però es dedica preferentment a l'estudi de matemàtiques i de les ciències físiques, però una falta de joventut el va obligar a separar-se de la seva família, refugiant-se a Rússia, per haver-lo desterrat el govern de Venècia. Un dels seus compatriotes, el general Melissinos, li va presentar l'emperadriu Caterina II, la qual li va atorgar el grau de tinent coronel d'enginyers i li va encarregar el transport a Sant Petersburg d'un immens bloc de granit que es trobava al centre d'una llacuna de Finlàndia perquè servís de pedestal a la colossal estàtua de Pere el Gran, que havia encarregat a l'escultor Falconet. Aquella mola, que pesava 1.500.000 quilograms i tenia 6.72 m. d'alt, 13.44 de llarg i 8.64 d'amplada, en sis setmanes la va portar a la vora del mar, i des d'allà dues fragates la van remolcar a Kronstadt i des d'allà a Sant Petersburg, col·locant-la a la plaça, on es troba actualment i anomenada El cavaller de bronze. En premi a aquest servei, el general Betzky el va nomenar el seu ajudant i va obtenir la direcció de l'Escola Militar de Cadets Nobles.
Poc temps després va marxar a París publicant en francès l'obra Monument elevat a la glòria de Pere el Gran, o relació dels treballs i dels mitjans mecànics, etc., (París, 1777), i com la seva primera esposa havia mort, va casar amb una dona francesa, i va tornar a San Petersburg, concedint-li l'emperadriu noves recompenses i honors. Va obtenir llavors que el govern de Venècia li aixequés el desterrament i li concedís una vasta plana pantanosa a l'illa de Cefalònia per posar-la en cultiu, i després de quatre anys de rudes feines, quan havia establert prosperes plantacions de cotó, anyil i canya de sucre, a causa d'algunes diferències que va tenir amb alguns peons de Lacònia, que tenia empleats, aquests el van atacar, van saquejar casa seva i el van degollar, el mateix que a un pagès americà, capatàs d'aquelles explotacions; la seva esposa, encara que crivellada de ferides, va sobreviure a la catàstrofe.

## Aclariment vers els Carburis

Tota la saga de Carburis figuren en algunes Enciclopèdies com a italians, malgrat ser grecs de naixement, per la raó d'estar en la seva època en litigi la possessió de Cefalònia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 797. (ISBN 84-239-4535-9)
# Marisa Puchades Blasco

Marisa Puchades Blasco (València, 1956), és una experta alpinista i escaladora valenciana, professora d'esquí i Guia Acompanyant de Muntanya, experta en esquí alpí. Ha realitzat ascensions als Pirineus, Alps, Serralada Blanca dels Andes al Perú i Dolomites, a l'Himàlaia i al Pamir.
L'any 1988 s'integrà en l'expedició al Makalu amb Miguel Gómez (cap d'expedició), Paco Aguado, José Luís Agustí, Juan Caridad, Moisés García, Rafa Soler i Carlos Tudela, per l'aresta SE, que no pogueren assolir el cim.
L'any 2006 formà part de l'expedició Dones Trangoworld al Nanda Devi, que malgrat no aconseguir fer el cim, s'anà consolidant com a grup de huit amigues, expertes en alpinisme i escalada: Esther Vives, Elena Real, María José Martínez, Patricia Viscarret, Rosa Real, Esther Fresneda i Elena Parga. Part del grup va participar de nou l'any 2008 en una expedició femenina que feu el cim més alt d'Amèrica del Nord, el Mont McKinley. I l'any 2010 va participar en l'expedició femenina a l'Himàlaia Trangoworld 2010 a l'Ama Dablam, de nou amb les alpinistes de l'expedició de 2006 quasi al complet. Aquesta expedició femenina va tindre un caràcter solidari, ja que van col·laborar econòmicament amb l'ONG Amics de Nepal en un projecte d'alfabetització de dones nepaleses a la zona.

## Cims i expedions

* Makalu (1988)
* Nanda Devi (2006).
* Denali (Mont McKinley) (Amèrica del Nord, 2008).

## Referències

* ↑ «Professors». Escuelaesquicerler.com. [Consulta: 9 gener 2015].
* 1 2 «Dones Trangoworld al Nanda Devi». Feec.cat, 28-04-2006. Arxivat de l'original el 10 de gener 2015 [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ Real Soriano, Rosa; Botella, Javier. Gasherbrum II: Expedición “Cinc Segles” de la Universitat de València (en castellà). paper. València: Universitat de València, 2001, p. 161. ISBN 978-84-370-4939-7.
* ↑ «La primera expedición femenina al Nanda Devi». Desnivel.com. Arxivat de l'original el 24 de gener 2015. [Consulta: 9 gener 2015].
* 1 2 3 4 «Alpinismo y desarrollo». Vlcsocial.es. Arxivat de l'original el 10 de gener 2015. [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ «La valenciana Rosa Real alcanza la cima del McKinley» (en castellà). Lasprovincias.es, 07-07-2008. [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ Rosa, Real «Expedició Trangoworld 2010. Ama Dablan: la muntanya amb ànima de dona». Butlletí informatiu núm. 11. Federació d'Esports de Muntanya i Escalada de la Comunitat Valenciana, 2011, pàg. 18, 19, 20, 21, 22, 23.
* ↑ «Un equipo de mujeres del Valle de Benasque hacia la cima del “Ama Dablam”». Radiohuesca.com, setembre 2010. Arxivat de l'original el 10 de gener 2015. [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ «Expedición 'Mujeres Trangoworld al Nanda Devi'» (en castellà). Mujerydeporte.org, 08-05-2005. Arxivat de l'original el 14 de setembre 2014. [Consulta: 9 gener 2015].
# La germana Kenny

La germana Kenny (títol original en anglès: Sister Kenny ) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Dudley Nichols, estrenada el 1946. Ha estat doblada al català.

## Argument

El 1911, Elizabeth Kenny (Rosalind Russell) torna de l'escola d'infermeres a Brisbane, Austràlia a casa seva al bush de Queensland amb el doctor de capçalera al més proper hospital, el Dr. McDonnell (Alexander Knox). Ella l'informa que serà una infermera del bush prop de la seva casa en comptes de ser a l'hospital a 50 milles; les seves pròpies experiències personals al bush l'han d'ajudar els no capaços d'arribar a un hospital. El Dr. McDonnell és incrèdul, i diu que no durarà sis mesos en el bush.
Tres anys més tard, la Germana Kenny visita un ranxo per tractar una noia, Dorrie (Doreen McCann), que està prostrada. Envia un telegrama a McDonnell, que diu que la paràlisi infantil (poliomielitis) no té cap tractament conegut, però "faci el millor que pugui amb els símptomes que es presenten." La germana Kenny s'adona que si els músculs es paralitzaven de veritat, no es podrien tensar. Embolica Dorrie amb roba calenta, i la noia finalment es recupera plenament: ho amb cinc altres casos de paràlisi infantil que la Germana Kenny troba i tracta.

## Repartiment

* Rosalind Russell: Sor Elizabeth Kenny
* Alexander Knox: Dr. Aeneas McDonnell
* Dean Jagger: Kevin Connors
* Philip Merivale: Dr. Brack
* Gloria Holden: Mrs. McDonnell
* Beulah Bondi: Mary Kenny
* Charles Dingle: Michael Kenny
* John Litel: Director medic
* Dorothy Peterson: Agnes
* Charles Kemper: Mr. McIntyre

## Premis i nominacions
### Premis

* 1947: Globus d'Or a la millor actriu dramàtica per Rosalind Russell

### Nominacions

* 1947: Oscar a la millor actriu per Rosalind Russell

## Referències

* ↑ «Sister Kenny». The New York Times.
# Josep Gimeno i Capilla

Josep Gimeno i Capilla (Barcelona, 5 de gener de 1933 - 19 de juliol de 2021) va ser un polític i activista social català.
Als 16 entrà a formar part de la Joventut Obrera Catòlica i tenia una gran consciència social.
Lligat als salesians i al Col·legi Martí Codolar, des del 1969 participà activament en el club de futbol «Centre Juvenil Salesià Martí Codolar» com a organitzador d'equips i tornejos, delegat esportiu quan l'equip disputava la tercera Divisió Regional. N'arribà a ser president.
En la seva lluita veïnal per obtenir millores urbanístiques al barri d'Horta-Guinardó es va implicar en la Coordinadora Martí Codolar. El 1973 va fundar i presidir l'Associació de Veïns de la La Teixonera fins al 1985. Va fer el salt a la política i fou conseller de districte i estava al capdavant de les àrees d'urbanisme, comerç i de la gent gran. El 2003 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 Ajuntament de Barcelona «Maria Mas i Josep Gimeno, Medalles d'Honor de Barcelona 2003». Barcelona Informació, 71, febrer 2004, pàg. 12. Arxivat de l'original el 19 de juliol 2021 [Consulta: 19 juliol 2021].
* 1 2 «Acta núm. 2». Consell Municipal del Districte d'Horta-Guinardó, pàg. 17 [Consulta: 19 juliol 2021].
* ↑ «Visita Joan Clos al Carmel i presentació campanya nadal comerç». Televisió d'Horta-Guinardó, 15-11-1998. Arxivat de l'original el 19 de juliol 2021. [Consulta: 19 juliol 2021].
# Reus Moderno

Reus Moderno va ser una publicació periòdica que va sortir a Reus l'any 1896. Portava per subtítol Revista semanal, literaria y satírica, defensora de los intereses locales.
El primer número va sortir el dia 25 de juliol, tenia format foli, amb vuit pàgines, i sortia setmanalment. L'imprimia Celestí Ferrando. Només se'n coneixen 5 números, el darrer del dia 22 d'agost de 1896. Es desconeix si va seguir sortint. El periòdic va ser una aposta personal d'Antoni Porta i Pallissé, que, molt jove i amb una colla d'amics, va tirar-la endavant. La intenció, segons diu l'editorial de presentació, era fundar una revista literària.
Els articles anaven signats amb inicials (A. P., Ricardo N.) o pseudònims (Diptongo, Miseria, Pelagatis...) i tenia un to irònic més aviat vulgar. La llengua era el castellà, però va incloure poemes de Josep Anguera i Bassedas en català. Va publicar algunes biografies plenes d'ironia sobre personatges locals, en una secció setmanal que titulava «Siluetas reusenses», i va polemitzar amb altres periòdics reusencs precisament pel contingut de les crítiques personals. La seva ideologia era més aviat conservadora, i es va enfrontar amb altres periòdics quan els van acusar de no escriure en català.

## Referències

* 1 2 Gras i Elies, Francesc. El periodismo en Reus desde 1813 hasta nuestros días. Tarragona: Tipografia de F. Arís e Hijo, 1904, p. 49.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 529-530.
* ↑ "Saludo al público". Reus Moderno. núm. 1, p. 1
* ↑ Reus Moderno. núm 2, p. 3. Reus Moderno núm. 3, p. 2
* ↑ Reus Moderno. núm. 3 p. 1

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Sepulcre de Priscil·la

El Sepulcre de Priscil·la (en italià: Priscilla) és un túmul monumental que es troba al núm. 68 de la Via Àpia antiga, al barri Ardeatino de Roma, enfront de la famosa església de Domine Quo Vadis i prop de la Via Ardeatina.

## Història

El túmul pertanyia originàriament a Priscil·la, esposa de Tit Flavi Abascant, un llibert de l'emperador romà Domicià (r. 81-96), morta prematurament. A partir del segle XI, l'estructura s'incorporà a una fortificació medieval pertanyent inicialment als comtes de Túsculum i heretada més tard per la família Caetani. Sota el cilindre superior es construí, amb material recuperat del lloc, una torre cilíndrica (coneguda com Torre Petro) amb prop de sis metres d'alçada.
Ja en època moderna es construïren dues cases de camp recolzades en la torre, una de les quals, l'Osteria dell'Acquataccio, entre final del segle xix i inici del segle xx; la cambra funerària es feia servir de dipòsit per a envellir formatges.(2)

## Descripció

Sobre una base quadrangular revestida d'opus quadratum (blocs) de travertí s'elevaven antigament dos tambors cilíndrics superposats, en opus reticulatum, i el superior contenia tretze nínxols destinats a estàtues de la difunta representada com a heroïnes de la mitologia grecoromana.
A la cel·la funerària, coberta amb una volta de canó, s'arribava per un corredor, actualment accessible per una de les cases de camp que estan adossades al monument. L'interior era revestit també amb blocs de travertí i s'hi obrien tres nínxols per a sarcòfags.

## Referències

* ↑ «Sepolcro di Priscilla al II miglio dell'Appia Antica» (en italià). InfoRoma.
* ↑ «Sepolcro di Priscilla» (en italià). Sovraintendenza Roma. Arxivat de l'original el 2010-10-26. [Consulta: 18 juliol 2021].
# Serafino Amedeo de Ferrari

Serafino Amedeo de Ferrari (6 de maig de 1824 - 27 de març de 1885) va ser un compositor, director d'orquestra i pianista italià.
Ferrari va estudiar a la seva ciutat natal i a Milà. Va actuar com a concertista i pianista. El 1852 va ser altament actiu com a director d'orquestra a Amsterdam, després de la qual va treballar com a director de cant al Teatre Carlo Felice de Gènova. Després va treballar en una capacitat similar al Teatre Carignano de Torí.
És més conegut per les seves òperes, de les quals les seves més populars van ser:
* Don Carlo (1853);
* Pipelè (1855);
* Il matrimonio per concorso (1858);
* Il Menestrello (1859);
* Il Cadetto di Gascogna (1864).
També va escriure molta música religiosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 903. (ISBN 84-239-4523-5)
# Serafín Avendaño Martínez

Serafín Avendaño Martínez (Vigo, Pontevedra, 1838-Valladolid, 1916) fou un pintor espanyol.

## Biografia

Es traslladà molt jove a Madrid on va rebre els ensenyaments d'Antonio Esquivel i Jenaro Pérez Villaamil i fou alumne de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando. Després va viatjar a Itàlia per a ampliar els seus estudis, residint-hi fins al 1891, data en què va tornar a Espanya. Es va especialitzar en el paisatge de caràcter realista, propi de la segona meitat del segle xix, com es pot observar en el quadre Processó en un poble, el qual es conserva al Museu del Prado de Madrid. Va concórrer amb assiduïtat a les Exposicions Nacionals de Belles Arts, obtenint tercera medalla els anys 1864 i 1892, i segona l'any 1899 pel quadre Una font a Galícia, el qual també pertany al Museu del Prado.

## Estil pictòric

És un pintor d'excel·lent ofici, basat en un rigorós dibuix i sempre dins de la pura impressió immediata de la llum. Sovint queia en l'anècdota, la qual salva per la gracilitat del seu quefer, molt grat i segur. Li interessava la natura i la seua paleta captava la realitat amb referències precises, però sense subjeccions academicistes. Les peculiaritats de l'aigua (sigui al mar o al riu) i la morfologia de les arbredes gaudeixen de les seues preferències, així com els ambients rurals o les escenes camperoles. Blaus, verds, carmins i roses són els seus tons preferits.

## Obres destacades

* Una font a Galícia, oli, 99 x 67 cm
* Processó en un poble, oli, 59,5 x 111,5 cm.
* Processó a l'abadia de Tiglieto, oli, 111,5 x 59 cm.
* Badia de Tiglieto, oli, 65 x 104 cm.
* Paisatge, oli, 102 x 131,5 cm.

## Referències

* 1 2 3 - Museu del Prado (castellà)
* ↑ Afundacion (castellà)

## Bibliografia

* Otero Túñez, Ramón, 1963. «El pintor Avendaño», Cuadernos de Estudios Gallegos, vol. XVIII, núm. 54, Santiago de Compostel·la, pp. 119-122.
* Serafín Avendaño. 1837-1916, cat. exp., Vigo, Centro Cultural Caixavigo, 1991.
* Caamaño Fernández, Rosa Elvira, «Cotización de las obras de Serafín Avendaño en las exposiciones italianas del siglo XIX», Revista de Estudios Provinciais, núm. X, Pontevedra, 1993, pp. 113-120.
* Lafuente Ferrari, Enrique, 1953. Breve historia de la pintura española. Madrid, Edit. Tecnos.
* Chamoso Lamas, Manuel, 1976. «Arte», en Galicia. Barcelona, Edit. Noguer.
* Álvarez Blázquez, José María, 1960. La ciudad y los días. Edic. Monterrey. Vigo.
* Cousuelo Bouzas, 1950. La pintura gallega. La Corunya, Porto.

## Enllaços externs

* Fundación María José Jove Arxivat 2018-01-28 a Wayback Machine. (castellà)
* Serafín Avendaño: la conexión viguesa con Giuseppe Verdi (castellà)
* Lembranzas: Serafín Avendaño Martínez (castellà)