OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# ADO Den Haag

L'ADO Den Haag és un club de futbol neerlandès de la ciutat de La Haia. ADO significa Alles Door Oefening, en català Tot Mitjançant la Pràctica.

## Història

L'ADO és el principal club de La Haia. Els orígens del club es remunten a l'1 de febrer de 1905 amb la fundació de l'ADO Den Haag. L'any 1954 s'havia creat un altre club anomenat Scheveningen Holland Sport, com a fusió d'altres dos clubs, el BVC Rotterdam i el BVC Flamingo's.
L'any 1971 es fusionaren el Holland Sport i l'ADO formant el FC Den Haag-ADO. Aquell mateix any participà per primer cop a la Copa de la UEFA. El 1976, es va anomenar FC Den Haag la seva part professional i ADO la branca amateur. L'any 1996 el club adoptà la seva denominació actual HFC ADO Den Haag.

## Estadi

Juga els seus partits com local a l'estadi multiusos Bingoal Stadion, inaugurat el dia 27 de juliol de l'any 2007. Té una capacitat de 15000 persones i està ubicat als afores de la ciutat. Va costar vora 27 milions d´euros.

## Palmarès

* Eredivisie:
** 1942, 1943
* Copa KNVB:
** 1968, 1975
* Eerste Divisie:
** 1956/57, 1985/86, 2002/03

## Jugadors destacats

* Harald Berg
* Martin Jol
* Richard Knopper.
* Aad Mansveld
* Tony Morley
* Lex Schoenmaker
* Jeffrey Talan
* Sjaak Polak

## Entrenadors destacats

* Ernst Happel (1962-1969)
* Vaclav Jezek (1969-1972)
* Vujadin Boškov (1974-1976)
* Piet de Visser (1978-1980)
* Anton Malatinský (1976-1978)
* Co Adriaanse (1988-1991)
* Rinus Israël (2001-2004)

## Referències

* ↑ «Sport en Outdoor | DenHaag.com» (en neerlandès). [Consulta: 26 febrer 2023].
* ↑ «Clubhistorie, 100 jaar helden». [Consulta: 26 febrer 2023].
* ↑ «Bingoal Stadion - Soccerway». [Consulta: 26 febrer 2023].
* ↑ «Bingoal Stadium - ADO Den Haag football stadium | DenHaag.com» (en anglès). [Consulta: 26 febrer 2023].
* ↑ «De Geschiedenis van en Feiten over het ADO Den Haag Stadion» (en neerlandès), 26-06-2022. [Consulta: 26 febrer 2023].
* ↑ «Netherlands - Champions». rsssf.com.
* ↑ «Netherlands Cup Finals». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ «ADO Den Haag - Títulos (clubes)» (en castellà). [Consulta: 26 febrer 2023].

## Enllaços externs

* ADO Den Haag - Lloc web oficial
# Marius Constant

Marius Constant (Bucarest, 7 de febrer de 1925 — París, 15 de maig de 2004) va ser un compositor i director d'orquestra romanès naturalitzat francès. Va estudiar als conservatoris de Bucarest i París i va ampliar la seva formació al costat d'Olivier Messiaen, Nadia Boulanger i Arthur Honegger. El 1963 fundà el grup “Ars Nova”, dedicat a la interpretació de música contemporània.

## Obres

* 24 Préludes (1958)
* 14 Stations (1970)
* Cyrano de Bergerac (ballet, estrenat el 1958) amb coreografia de Roland Petit i com a figura de ballet Renée Jeanmaire.

## Referències

* ↑ «Marius Constant». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 641. (ISBN 84-7291-255-8)

## Enllaços externs

* Obituari al Film Music Society
# Raoul Gunsbourg

Raoul Gunsbourg (Bucarest, 6 de gener de 1860 - Montecarlo, 31 de maig de 1955) fou un compositor i escriptor francès.
Va estudiar medicina a Sant Petersburg quan esclatà la guerra russoturca, i s'allistà com a voluntari de la Creu Roja en l'exèrcit rus. Malgrat que no depassava els catorze anys, feu prodigis de valor i a ell es degué principalment la rendició de la plaça de Nicopoli. Després acabà els estudis de medicina a París, ensems que estudiava música, i el 1881 tornà a Sant Petersburg, on fundà, igual que a Moscou, els primers teatres d'òpera francesa, estrenant les millors obres del repertori. Posteriorment tornà a França, i més tard fou nomenat director del teatre de l'Òpera de Montecarlo.
La seva obra principal és Ivan le Terrible (1911), de la qual també n'és autor del llibret, òpera que s'ha representat en els principals teatres d'Europa, entre ells el Liceu de Barcelona.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 325 (ISBN 84 239-4527-8)
# Dimitrie Dinicu

Dimitrie Dinicu (Bucarest (Romania), 13 de juny. 1868 - Idem. 11 d'abril, 1936), va ser un violoncel·lista i director romanès. Oncle del compositor i violinista Grigoraș Dinicu.
Va començar a aprendre a tocar el violí, després va passar al violoncel. Graduat al Conservatori de Bucarest, alumne de Constantin Dimitrescu. Després va millorar al Conservatori de Viena amb Ferdinand Helmesberger, i el 1889 va rebre el Premi Beethoven de la Societat d'Amics de la Música de Viena.
De 1907-1920 fou director titular de l'Orquestra Filharmònica de Bucarest. Va dirigir una sèrie d'estrenes, en particular, el poema simfònic Acteon (1915) d'Alfred Alessandrescu. L'últim any de treball a l'orquestra, sentint-se greument malalt, va convidar com a assistent l'anteriorment conegut violinista George Georgescu, que aviat el va substituir durant molt de temps com a director en cap de l'orquestra. Professor del Conservatori de Bucarest (entre els seus estudiants, en particular, Radu Aldulescu).
Va participar com a conjunt en concerts a la cort de la reina Isabel, actuant, entre altres coses, com a part d'un trio de piano amb la participació de George Enescu (violí).

## Referències

* ↑ Enciclopedia română: Publicată din insărcinarea și sub auspiciile Asociațiunii pentru literatura română și cultura pe membrul și prin-secretarul șu, Dr. Corneliu Diaconovich. - Vol. 2. - București, 1900. - P. 167.
# Gheorghe Dumitrescu

Gheorghe Dumitrescu (Oteșani (comtat de Vâlcea), 15 de desembre, 1914 - Bucarest, 20 de febrer, 1996), va ser un compositor romanès, representant del realisme socialista.

## Biografia

Gheorghe era germà del també compositor Ion Dumitrescu. Va començar els seus estudis al Seminari Teològic de Rîmnicu Vâlcea (entre 1926-1934), continuant-los al Conservatori de Bucarest (entre 1934-1941), on els seus professors van ser Mihail Jora (harmonia, contrapunt, formes musicals, composició), Dimitrie Cuclin (composició), Constantin Brăilolea (història de la música i folklore) lin). Violinista de l'orquestra entre 1935 i 1940, compositor i director del Teatre Nacional de Bucarest; entre 1940 i 1946, Gheorghe Dumitrescu va ser compositor i assessor artístic de l'Ensemble "Doina" de l'Exèrcit de Bucarest entre 1947 i 1957. Va ser professor d'harmonia al Conservatori de Bucarest entre 1951-1979. Va escriure articles, estudis i ressenyes a Muzica, Scânteia, Contemporanul i România liberă; va donar conferències, programes de ràdio i televisió, i va recollir, anotar i processar el folklore. Va realitzar viatges documentals a l'URSS, Txecoslovàquia, Iugoslàvia, Alemanya Occidental, Bulgària, Itàlia, Hongria, França, Polònia i la RDA. També va formar part de jurats nacionals i internacionals de concursos musicals. És el pare del pianista i compositor Tudor Dumitrescu. Va morir a Bucarest, el 1996.

## Caracterització

Músic amb talent literari, autor dels texts dels seus oratoris i dels llibrets de les seves òperes, Gheorghe Dumitrescu va donar prioritat, en la seva creació, a les formes vocals. El compositor s'expressa més sovint en les seves obres a través d'un llenguatge programàtic. Les lletres i la música populars romaneses van servir com a principal font d'inspiració, el que el va portar a explorar el folklore arcaic; hi ha una sèrie de "motius de segell" que donen homogeneïtat a la música de Gheorghe Dumitrescu. El seu llenguatge musical capitalitza l'autèntica inspiració folklòrica, construint un discurs melòdic marcat per la cantabilitat.

## Premis

Va ser guardonat amb els premis de composició Paul Ciuntu (1941) i Robert Cremer (1942); va rebre el Tercer Premi (1942), el Segon Premi (1943) i el Primer Premi (1946) al Festival Internacional "George Enescu" de Bucarest, els Premis de l'Acadèmia Romanesa (1956, 1961), el "White Pelican Award" del Festival de Cinema de Mamaia (1964), però també els premis de la Unió Cultural Romanesa.

## Premis

Va rebre l'Ordre del Treball, 2a classe (1952), l'Ordre de l'Estrella de la República Popular Romanesa, 4a classe (1957), l'Ordre del 23 d'agost, 3a classe (1964) i 2a classe (1979), i l'Ordre del Mèrit Cultural, 1a classe (1969). Màster en Arts emèrit (1957).

## Creació

Per conèixer la seva gran producció, aneu al seu arxiu de la Viquipèdia romanesa.

## Vegeu també articles al seu arxiu de la Viquipèdia romanesa

* Ion Dumitrescu
* Dumitrescu (família musical)
* Ilinca Dumitrescu
* Tudor Dumitrescu

## Referències

* ↑ Gheorghe Dumitrescu, Musicalics
* ↑ Gheorghe Dumitrescu, Store norske leksikon
* ↑ Modernism RO
# Melvil Dewey

Melvil Dewey (Nova York, 1851 - Florida, 1931) fou un bibliotecari estatunidenc i pare del sistema de classificació més utilitzat en l'àmbit americà de la biblioteca pública, la 'Dewey decimal classification'.
Dewey va néixer a Adams Center, Nova York. Va assistir al Amherst College, on era un membre de Delta Kappa Epsilon. Es va graduar el 1874 amb una llicenciatura i va rebre un títol de màster d'Amherst el 1877. Dewey va anar de bibliotecari auxiliar a Amherst de 1874 a 1876. En 1876 se'n va anar cap a Boston. A partir de 1883 fins al 1888 va ser el bibliotecari principal de la Columbia University, i des de 1888 fins a 1906 va ser director de la New York State Library. A partir de 1888 fins a 1900 també era el secretari i l'oficial executiu de la University of the State of New York. El 1895 Dewey va fundar amb la seva esposa Annie el Lake Placid Club en el Lake Placid. Ell i el seu fill Godfrey havien treballat en la preparació de les Olimpíades d'Hivern, essent el president del Nova York State Winter Olympics Committee. El 1926 marxà a Florida i morí el 1934 a Lake Placid, Florida.
Dewey era membre honorífic en la American Library Association.

## Referències

* ↑ «How one library pioneer profoundly influenced modern librarianship» (en anglès). OCLC.org. [Consulta: 29 octubre 2015].
# Estany de Lladres

L'estany de Lladres és un llac glacial que es troba a la vall de Peguera, al vessant sud del Pirineu. Es troba a una altitud de 2.023 metres i té una superfície de 0,78 hectàrees. Forma part del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici i pertany al terme municipal d'Espot al Pallars Sobirà.
L'estany és alimentat pel riu de Peguera procedent dels estanys de Trescuro; el mateix riu és també el seu efluent.

## Obres hidroelèctriques

Situada al sud de l'estany, la Presa de la Font Grassa n'augmenta la capacitat d'embassament. Una canalització soterrada de dos quilòmetres de longitud construïda per Hidroelèctrica de Catalunya deriva part del cabal a la Central hidroelèctrica de Lladres, amb l'objectiu final d'enviar aigua de la conca del Peguera per alimentar la Central hidroelèctrica de Sant Maurici.

## Referències

* 1 2 «Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. Estany de Lladres». [Consulta: 3 novembre 2019].
* ↑ Duran Farrell, Pere «La construcción por vacío de los canales de los Saltos de Espot y de San Mauricio, de Hidroeléctrica de Cataluña, S.A» (pdf) (en castellà). Revista de obras públicas [Madrid], núm. 2874, 1954, pàgines 481-490. Arxivat de l'original el 22 de maig 2015 [Consulta: 3 novembre 2019]. Arxivat 22 de maig 2015 a Wayback Machine.
* ↑ «Sistema de Cartografia de Zonas Inundables» (en castellà). Ministeri d'Agricultura. Arxivat de l'original el 2019-03-21. [Consulta: 3 novembre 2019].

## Bibliografia

* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], 1:25.000. (abril 1998)
# Mal·leabilitat

La mal·leabilitat és la propietat física, que juntament amb la ductilitat, indica la capacitat d'un material (especialment metalls i aliatges) de ser deformable sense trencar-se. Mentre la ductilitat es refereix a l'obtenció de fils en estirar el lingot, la mal·leabilitat permet l'obtenció de làmines. El grau de mal·leabilitat depèn del material, la temperatura i la corba esforç-deformació. Es distingeix la mal·leabilitat en calent (per forjar o laminar) o en fred (per estirar, embotir o recalcar).
L'estany i el coure eren els materials en l'època preindustrial més utilitzats. L'element més mal·leable és l'or, que es pot estendre fins a làmines d'un gruix d'una deumil·lèsima de mil·límetre. Això el fa molt apte per daurar objectes per a raons decoratius, tot utilitzant molt poc de primera matèria cara. L'alumini també presenta una mal·leabilitat alta, tot i menor que l'or i permet fabricar «paper d'alumini» amb múltiples aplicacions en la indústria de l'embalatge.
Altres metalls amb una mal·leabilitat considerable són l'argent, el coure, l'iterbi, el cadmi, el platí, l'estany, l'indi, el pal·ladi, el magnesi, el calci, el níquel, l'estronci i el ferro. A més dels metalls purs, rarament usats en aplicacions industrials, s'han desenvolupat aliatges que augmenten la mal·leabilitat, com ara els diferents acers, on el ferro és l'element majoritari.
El mot prové del llatí malleum que va donar el català mall o martell gros. Fins al desenvolupament del laminador industrial per fer xapes, utilitzables en premses d'embotiment, el martelleig en calent principalment de l'aram era la única tècnica. Fins a la revolució industrial, era l'ofici manual del calderer, de vegades amb l'ajuda d'un martinet, actuat per un molí hidràulic. A la Farga Palau, tancada el 1979 i ara part del Museu Etnogràfic de Ripoll es conserva l'equip per martellejar l'aram.

## Referències

* 1 2 «Mal·leabilitat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sastre i Sastre, Ramon. Propietats dels Materials i Elements de Construcció. Barcelona: Univ. Politèc. de Catalunya, 2000, p. 54. ISBN 978-84-8301-422-6.
* ↑ «Propietats generals dels metalls». A: Elements Fixos. Reparació. Àvila: Cesvimap, 2003, p. 2. ISBN 978-84-9701-090-0.
* ↑ Corominas i Camp, Ramon «L'antic i desaparegut ofici de calderer, documentat a Berga des del segle XVI» (pdg). L'Erol, pàg. 42-45.
* ↑ «La Farga Palau de Ripoll». Museu Etnogràfic de Ripoll. [Consulta: 16 desembre 2019].

## Bibliografia

* Molera i Solà, Pere; Anglada i Gomila, Marc J. Callister, William D.. Introducción a la ciencia e ingeniería de los materiales (en castellà, traduït i adaptat de l'anglès). Barcelona: Reverté, 1996-1997. ISBN 84-291-7253-X. OCLC 45594450.
# Yuki

El yuki, també pronunciat Ukiah i també conegut com a Ukomno'm, fou una llengua de Califòrnia, parlada pels amerindis yukis, que vivien a l'àrea del riu Eel, a la reserva índia Round Valley, al nord de Califòrnia. Es va extingir en algun moment del segle xx. Es creu que el yuki pot estar llunyanament emparentt amb el wappo.
El yuki era format per tres dialectes: el yuki del nord (Round Valley Yuki), yuki de la Costa i Huchnom (yuki del llac Clear). Aquests van ser, almenys parcialment mútuament intel·ligibles, però de vegades se'ls considera llengües diferents.
El yuki tenia un sistema de comptar octal (base-8), ja que els yukis porten el compte mitjançant l'ús dels quatre espais entre els dits en lloc dels propis dits. El yuki també té un vocabulari extensiu de plantes del comtat de Mendocino, Califòrnia.

## Referències

* ↑ Ethnologue report for language code:yuk
* ↑ Campbell 1997:132
* ↑ Ascher, Marcia. Ethnomathematics: A Multicultural View of Mathematical Ideas. Chapman & Hall, 1994. ISBN 0-412-98941-7.
* ↑ Chestnut, Victor King. Plants used by the Indians of Mendocino County, California. Government Printing Office, 1902 [Consulta: 24 agost 2012].

## Enllaços externs

* «Native American Audio Collections: Yuki». Societat Filosòfica Americana. Arxivat de l'original el 2013-05-05. [Consulta: 14 abril 2014].
* Yuki del nord al Survey of California and Other Indian Languages
* OLAC resources in and about the Yuki language
# Zussmanita

La zussmanita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el seu nom de Jack Zussman (1924-), professor de mineralogia de la Universitat de Manchester (Anglaterra), un dels autors de la sèrie de llibres "Rock-Forming Minerals».

## Característiques

La zussmanita és un silicat de fórmula química K(Fe,Mg,Mn)$_{13}$(Si,Al)$_{18}$O$_{42}$(OH)$_{14}$. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1964. Cristal·litza en el sistema trigonal. És un minerals isostructural amb la coombsita, de la qual n'és l'anàleg amb ferro.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la zussmanita pertany a «09.EG - Fil·losilicats amb xarxes dobles amb 6-enllaços més grans» juntament amb els següents minerals: cymrita, naujakasita, manganonaujakasita, dmisteinbergita, kampfita, strätlingita, vertumnita, eggletonita, ganofil·lita, tamaïta, coombsita, franklinfil·lita, lennilenapeïta, parsettensita, estilpnomelana, latiumita, tuscanita, jagoïta, wickenburgita, hyttsjoïta, armbrusterita, britvinita i bannisterita.

## Formació i jaciments

És un fil·losilicat modulat, un mineral micaci verd fosc que es troba en gneiss d'estilpnomelana i quars. Va ser descoberta a la pedrera Laytonville a la localitat homònima del comtat de Mendocino, a Califòrnia, Estats Units. També ha estat descrita a la propera localitat de Longvale, així com a Xile, Austràlia i Noruega.

## Referències

* ↑ «Zussmanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 26 novembre 2017].
# Scartichthys

Scartichthys és un gènere de peixos de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Scartichthys crapulatus (Williams, 1990)
* Scartichthys fernandezensis (Clark, 1938)
* Scartichthys gigas (Steindachner, 1876)
* Scartichthys rubropunctatus (Valenciennes, 1836)
* Scartichthys variolatus (Valenciennes, 1836)
* Scartichthys viridis (Valenciennes, 1836)
* Scartichthys xiphiodon (Clark, 1938)

## Referències

* ↑ Williams, J. T., 1990. Phylogenetic relationships and revision of the blenniid fish genus Scartichthys. Smithson. Contrib. Zool. Núm. 492: i-iii + 1-30.
* 1 2 Clark, H. W., 1938. Additional new fishes. The Templeton Crocker Expedition of 1934-1935. Núm. 36. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 4) v. 22 (núm. 7): 179-185.
* ↑ Steindachner, F., 1876. Ichthyologische Beiträge (V). (Subtitles i-v.). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 74 (1. Abth.): 49-240, Pls. 1-15.
* 1 2 3 Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1836. Histoire naturelle des poissons. Tome onzième. Livre treizième. De la famille des Mugiloïdes. Livre quatorzième. De la famille des Gobioïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 11: i-xx + 1-506 + 2 pp., Pls. 307-343.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Béarez, P., 1996. Lista de los peces marinos del Ecuador continental. Rev. Biol. Trop. 44(2):731-741.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
* Williams, J. T., 1986: Phylogenetic relationships and taxonomic revision of the Blenniid fish genera Cirripectes and Scartichthys. Dissertation Abstracts International v. 47 (núm. 5): 1-2.
* Williams, J. T., 1990: Phylogenetic relationships and revision of the blenniid fish genus Scartichthys. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 492: i-iii + 1-30.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Akodon serrensis

Akodon serrensis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del sud-est del Brasil, on viu a altituds de fins a 2.700 msnm. El seu hàbitat natural són els boscos mixtos. El seu medi està afectat per la destrucció d'hàbitat. El seu nom específic, serrensis, significa ‘de la Serra’ en llatí.

## Referències

* ↑ Pardiñas, U. et al. Akodon serrensis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 16 octubre 2016.
* ↑ Entrada «Akodon» d'Animalia (en anglès).
# Alcoutim

Alcoutim és un municipi portuguès, situat al districte de Faro, a la regió d'Algarve i a la subregió de l'Algarve. L'any 2006 tenia 3.272 habitants. Limita a nord amb Mértola, a l'est amb El Granado, Sanlúcar de Guadiana i San Silvestre de Guzmán, al sud-est amb Castro Marim, al sud-oest ambTavira i a l'oest amb Loulé i Almodôvar.

## Població

Població del concelho d'Alcoutim (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 7.014 | 7.045 | 9.306 | 9.124 | 9.288 | 5.262 | 4.571 | 3.770 | 3.411 |

## Freguesies

* Alcoutim
* Giões
* Martim Longo
* Pereiro
* Vaqueiros

## Galeria

* Font
* Vista interior del castell
# Lac des Minimes

El lac des Minimes és un llac artificial del Bosc de Vincennes.
D'una superfície d'aproximadament de sis hectàrees, el llac se situa al nord-est del bosc de Vincennes, a nivell de la porte Jaune, i voltat per la route Circulaire. Conté tres illes. Com els altres llacs de la xarxa hidràulica del bosc, és alimentat per les aigües del Sena bombades a Austerlitz.
Situat a l'emplaçament de l'antic convent de l'ordre dels Mínims, fundat el 1164 pel rei Lluís VII, el llac va ser cavat el 1857 per Jean-Charles Alphand, durant el condicionament del bosc de Vincennes.

## Vegeu també

* Bois de Vincennes
* Lac Daumesnil
* Lac de Gravelle
* Lac de Saint-Mandé
# Llac de Saint-Mandé

El llac de Saint-Mandé és un estany natural del bosc de Vincennes situat al límit de Saint-Mandé, vorejat per la chaussée de l'Étang. Forma part administrativament del 12è districte de París, com el conjunt del bosc de Vincennes. És envoltat d'un jardí d'estil anglès. Té una superfície de 40ha.

## Història

Aquest llac va ser creat al segle xiii per l'elevació d'un dic, o calçada (que esdevindrà l'actual chaussée de l'Étang), sobre el curs d'un rierol que baixa dels vessants de Montreuil. El rû de la Pissotte o rû de Montreuil provenia dels fossats del castell de Vincennes. Esdevingut progressivament una claveguera a cel obert, provoca les protestes dels habitants, incomodats per l'olor pestilencial. El llac va ser omplert al segle xviii i s'hi va fer una planura d'herba.
Al segle xix, en ocasió del condicionament del bosc de Vincennes, Jean-Charles Alphand va determinar la seva reobertura. Alimentat com a l'origen pel rû de Montreuil, va trobar ràpidament els mateixos problemes que al passat. Alphand el va enllaçar finalment a la xarxa hidràulica general del Bosc de Vincennes. És actualment l'aigua del Sena que flueix al llac de Sant Mandé, a través de la reserva del llac de Gravelle.

## Activitats

Al llac hi ha una illa al centre que no és accessible més que als ocells: ànecs (ànec collverd, ànec mandarí, i ànec mut), cignes, oques, polles d'aigua…
El llac és un lloc de passeig dominical i familiar amb nombrosos espais i zones de jocs per a nens. Contràriament al llac Daumesnil, no s'hi autoritza el rem.

## Vegeu també

* Jardí anglès
* Saint-Mandé
* Bois de Vincennes
* Rierol de Gravelle