OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lànids

Els lànids (Laniidae) són una família de l'ordre dels passeriformes, que reuneix els popularment anomenats escorxadors o botxins i capsigranys balears a les Illes.

## Descripció

Tots els seus representants estan caracteritzats perquè presenten un bec en forma de ganxo, proveït d'un sortint com una dent a cada costat de la mandíbula superior i d'una escotadura a ambdues parts de la mandíbula inferior, que pot estar poc marcada. Aquest bec -que recorda el dels rapinyaires, sobretot el dels falcons- és un caràcter convergent que indica un règim alimentari similar.

## Alimentació

Aquests ocells es comporten com petits depredadors, i es nodreixen d'insectes, amfibis, rèptils, altres ocells i mamífers, sempre que la mida d'aquestes preses no sigui excessivament gran.
Els lànids tenen el costum d'empalar les seues víctimes en les espines d'arbusts per esbocinar-les després amb més tranquil·litat o per guardar-les per a una menja posterior.

## Distribució geogràfica

La major part de les espècies d'aquesta família es troben a Euràsia i Àfrica. Només dues espècies viuen a Nord-amèrica.

## Gèneres i espècies

Segons la classificació de l’IOC World Bird List (versió 10.2 2020), aquesta família està formada per 4 gèneres amb 33 espècies:
* Gènere Corvinella, amb una espècie: botxí becgroc (Corvinella corvina)
* Gènere Urolestes, amb una espècie: botxí garser (Urolestes melanoleucus)
* Gènere Eurocephalus, amb dues espècies.
* Gènere Lanius, amb 29 espècies.

## Referències

* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987, pàgina 99. ISBN 84-315-0434-X

## Bibliografia

* Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, planes 136-137. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6
* Harris, Tony. Shrikes and Bush-Shrikes. Princeton University Press, 2000. ISBN 0-691-07036-9. (anglès)
* Lefranc, Norbert. Shrikes: A Guide to the Shrikes of the World. Yale University Press, 1997. ISBN 0-300-07336-4. (anglès)

## Enllaços externs

* Enregistraments sonors de lànids. (anglès)
# Léo Sachs

Léo Sachs (Frankfurt del Main, 3 d'abril de 1856 - 13 de novembre de 1930) fou un compositor alemany que residí habitualment a França on donà a conèixer quasi totes les seves obres.
Entre aquestes hi figuren les melodies vocals Le rétour près de l'aimée, Aubade, Mélancolie, Le bateau rose, Il pleut, Bergère, Apaisement, Idylle, una sonata per a piano i violí, op. 33, un trio i un quintet per a instruments d'arc, un quartet de corda, op. 143, suites per a orquestra, intermezzos simfònics i l'òpera Les Burgraves, estrenada amb escàs èxit al Gran Teatre del Liceu de Barcelona a principis del 1926.

## Referències

* ↑ «Biografia» (en francès). Dictionnaire national des contemporains Vol.4, p.287. [Consulta: 19 gener 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 1188 (ISBN 84 239-4552-9)
# Léon Ehrhart

Léon Ehrhart (Mulhouse, Alt Rin, França, 1854 - Paretta, Toscana, Itàlia, 1875) fou un compositor francès.
Començà els estudis musicals a l'edat d'onze anys sota la direcció de M. Heyberger, marxà a París, on completà la seva educació musical amb M. Chauvet i en el Conservatori amb Benoist i Reber.
Guanyà diversos concursos accèssits i premis de composició i el 1874 el gran Prix de Rome per la seva cantata Acis et Galatèe. També va escriure un pròleg musical; Muse populaire, un gran oratori i una opereta còmica: Monsieur Martín.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 19, pàg. 337 (ISBN 84-239-4519-7)
# Léon Escalaïs

Léon Escalaïs (Cuxac-d'Aude, Llenguadoc-Rosselló, 8 d'agost de 1859 - 8 de novembre de 1940 en la mateixa població) fou un cantant d'òpera francès de la corda de tenor.
Alumne del Conservatori de Tolosa, passà al de París, on foren els seus mestres Crosti i Obin (1880); en el concurs de 1883 aconseguí el primer premi de cant i un segon premi d'òpera sent contractat immediatament per l'Òpera de París, i hi debutà el 17 d'octubre de 1883 amb l'Arnoldo de Guillem Tell assolint un èxit per la seva bella veu de tenor franca, potent i ben timbrada. Es feu aplaudir en diferents òperes de repertori cantà diverses temporades per províncies, especialment a Lió (1891) i Marsella (1894-1895).
Es casà amb Marie Anne Lureau, la seva companya de teatre, el 1884, i el 1896 es retiraren ambdós esposos per a dedicar-se a l'ensenyança. Escalais fou distingit amb el títol d'oficial d'Instrucció pública.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 593-94 (ISBN 84-239-4520-0)
# Límit Komabayashi–Ingersoll

En ciència planetària, el límit Komabayashi-Ingersoll representa el flux solar màxim que pot suportar un planeta sense un efecte hivernacle descontrolat.
Per als planetes amb fonts de gasos d'efecte hivernacle que depenen de la temperatura, com ara l'aigua líquida i les atmosferes de òpticament primes, la corba de la radiació sortint d'ona llarga (que indica amb quina rapidesa el planeta es pot irradiar l'energia) s'aplana a altes temperatures, arribant a una asímptota horitzontal: el mateix límit Komabayashi–Ingersoll. Com que la temperatura d'equilibri és la intersecció d'aquesta corba i una línia horitzontal que representa el flux solar, per als fluxos per sobre d'aquest punt el planeta s'escalfa indefinidament. Kasting va estimar que el límit de la Terra era de 320 watts per metre quadrat.
El límit és rellevant per estimar la vora interior de la zona habitable circumstel·lar. No obstant això, el límit també depèn de la gravetat superficial del planeta, cosa que fa que els mons pesants siguin una mica més resistents a aquest efecte desbocat.

## Referències

* ↑ Komabayashi, M. «Discrete equilibrium temperatures of a hypothetical planet with the atmosphere and the hydrosphere of one component-two phase system under constant solar radiation» (en anglès). J. Meteor. Soc. Japan, 45, 1967, pàg. 137–138. DOI: 10.2151/jmsj1965.45.1_137.
* ↑ Ingersoll, A. P. «The runaway greenhouse: A history of water on Venus» (en anglès). J. Atmos. Sci., 26, núm. 6, 1969, pàg. 1191–1198. Bibcode: 1969JAtS...26.1191I. DOI: 10.1175/1520-0469(1969)026<1191:TRGAHO>2.0.CO;2.
* 1 2 Pierrehumbert, Raymond T. Principles of Planetary Climate (en anglès), 2010.
* ↑ «Does positive feedback necessarily mean runaway warming?» (en anglès). [Consulta: 26 desembre 2024].
* ↑ Kasting, J. F. «Runaway and moist greenhouse atmospheres and the evolution of Earth and Venus» (en anglès). Icarus, 74, núm. 3, 1988, pàg. 472–494. Bibcode: 1988Icar...74..472K. DOI: 10.1016/0019-1035(88)90116-9. PMID: 11538226.
# Macropsobrycon uruguayanae

Macropsobrycon uruguayanae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,6 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques de Laguna dos Patos i dels rius Uruguai i Tramandaí.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1915. The Cheirodontinae, a subfamily of minute characid fishes of South America. Mem. Carnegie Mus. v. 7 (núm. 1). 1-99.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1915. The Cheirodontinae, a subfamily of minute characid fishes of South America. Memoirs of the Carnegie Museum v. 7 (núm. 1): 1-99, Pls. 1-17.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Macropsobrycon xinguensis

Macropsobrycon xinguensis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,1 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Xingu (Brasil).

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1915. The Cheirodontinae, a subfamily of minute characid fishes of South America. Mem. Carnegie Mus. v. 7 (núm. 1). 1-99.
* ↑ Géry, J. 1973. New and little-known Aphyoditeina (Pisces, Characoidei) from the Amazon Basin. Stud. Neotrop. Fauna v. 8: 81-137.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Reis, R.E., S.O. Kullander i C.J.Jr. Ferraris (eds.) 2003. Checklist of the freshwater fishes of South and Central America. EDIPUCRS, Porto Alegre, Brasil. 742 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Macropteronotus hexacicinnus

Macropteronotus hexacicinnus és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Agnèse, J.-F. i G. G. Teugels, 2005: Insights into the phylogeny of African Clariidae (Teleostei: Siluriformes): implications for their body shape evolution, biogeography, and taxonomy. Molecular Phylogenetics and Evolution v. 36: 546-553.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Clay, D., 1977. Biology of the tropical catfish (Family Clariidae) with special emphasis on its suitability for culture (including a bibliography of Clariidae and related topics). Fisheries and Marine Service Commission. Manuscript Report Núm. 1458. 68 p. Ministry of Supply and Services, Canadà.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Teugels, G.G., 1986. Clariidae. p. 66-101. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* Teugels, G.G., 1992: Clariidae. P. 468-495. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest Tom 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Magdalena de França

Magdalena de França (francès: Madeleine de France) (Tours, 1 de desembre de 1443 - Pamplona, 23 de gener de 1495) fou princesa de Viana. Era filla de Carles VII de França i Maria d'Anjou i d'Aragó i mare de Francesc I de Navarra i Caterina I de Navarra.
Encara era impúber quan fou promesa al rei de Bohèmia i Hongria, Ladislau el Pòstum; però aquest matrimoni no s'arribà a celebrar per haver mort Ladislau el 23 de novembre de 1457, Ladislau va morir sobtadament mentre preparava el seu matrimoni amb Magdalena, durant molts anys va perdurar la creença que havia mort enverinat pels seus adversaris polítics de la Bohèmia. Però l'exhumació del seu cadàver al segle xx va demostrar que havia mort de leucèmia.
El 1462 Magdalena va contraure matrimoni el 7 de març a Lescar amb Gastó III de Castellbò, Príncep de Viana i hereu del tron de Navarra que morí en un torneig el 1470, pel que Magdalena s'encarregà de la tutela del seu fill Francesc Febus, el qual heretà els comtats de Foix i de Bigorra, i després el tron de Navarra, i a la mort de Francesc, fou regent de Caterina I de Navarra amb el seu lloctinent Alan d'Albret, qui pel tractat de València va obtenir un subsidi dels Reis Catòlics per a combatre Anna de França a la Guerra boja, a canvi de reforçar el seu protectorat sobre el Regne de Navarra,. Amant de la pau en els seus Estats, tractà de posar fi a les dissensions entre beaumontesos i agramontesos.

## Referències

* ↑ Usunáriz Garayoa, Jesús María. Historia breve de Navarra (en castellà). Sílex, 2006, p. 112. ISBN 9788477371472.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 76. (ISBN 84-239-4531-6)
# Magyar Állami Operaház

El Magyar Állami Operaház (Òpera Nacional hongaresa, també conegut com a Teatre d'Òpera de Budapest) és un teatre d'òpera d'arquitectura renaixentista situat a l'Avinguda Andrássy, núm. 20, de Budapest. Construït per Miklós Ybl entre 1875 i 1884, és un edifici ricament decorat, i és considerat una de les seves obres mestres juntament amb la seva participació en la construcció de la Basílica de Sant Esteve. Neorenaixentista amb elements neobarrocs, fou enriquit amb frescos i escultures de Bertalan Székely, Mor Than i Károly Lotz. És considerat un dels més bells teatres del món. Davant la façana es troben les estàtues de Ferenc Erkel, compositor nacional d'innovació, i el compositor clàssic Franz Liszt. Gustav Mahler en va ser el director des de 1888 a 1891.

## Referències

* ↑ Legány, 1998, p. 630.

## Bibliografia

* Legány, Dezsó. «Budapest». A: Stanley Sadie, (Ed.). The New Grove Dictionary of Opera (en anglès). Vol. 1. Londres: MacMillan Publishers, 1998, p. 630–632. ISBN 0-333-73432-7.
* Olszanska, Barbara; Olszanski, Tadeusz. DK Eyewitness Travel Guide: Budapest (en anglès). Dorling Kindersley Publishers, 2007. ISBN 075669471X.

## Enllaços externs

* «Information on guided tours of the opera house» (en anglès). Arxivat de l'original el 2019-02-16. [Consulta: 4 març 2019].
* Magyar Állami Operaház - Lloc web oficial
# Magí Català i Guasch

Fra Magí Català i Guasch (Montblanc, 1761 - Santa Clara, Califòrnia, 1830) fou un missioner català a la costa del Pacífic dels Estats Units i el Canadà. Ha estat proclamat servent de Déu per l'Església catòlica.

## Biografia

Va néixer el 30 de gener de 1761, junt amb un altre germà bessó, a la vila de Montblanc. Era fill dels esposos Macià Català i Roig i Francesca Guasch i Burgueras. Amb setze anys, els dos germans bessons van ingressar a l'orde franciscà a Barcelona, en la branca observant. Va estudiar filosofia, teologia i moral a Girona i fou investit sacerdot el 1785.
Poc després anà a Cadis on embarcà cap a Amèrica amb el pare Josep de la Creu Espi. Arribats a Mèxic, Fra Magí ingressa al Col·legi Missioner de San Fernando. Va passar-hi uns anys fins que va ser destinat a les missions de la costa oest dels actuals països dels Estats Units i el Canadà, per acompanyar els viatgers de la ruta de la badia de Nootka, actuant com a capellà de la fragata Aranzazu.
El 1794 és enviat a Monterrey, i, poc temps després, l'enviarien a la Missió de Santa Clara, a la costa del Pacífic. Gairebé mai més va sortir de Santa Clara i la seva obra evangelitzadora i humanitària va ser extraordinària entre els indis americans. Va morir el dia 22 de novembre de 1830 i va ser enterrat a la catedral de San Francisco.

## Veneració

L'any 1884 l'arquebisbe de San Francisco, el dominicà català Josep Sadoc i Alemany, va instruir el procés canònic de beatificació de Fra Magí, en el qual varen declarar 62 testimonis. L'any 1908, la Cúria Vaticana ordenà la instrucció del procés de "non cultu", així com la col·lecció d'escrits del missioner català.
La seva memòria es manté a Montblanc, on hi ha un carrer dedicat al seu nom, i a la casa d'aquest carrer on va néixer el missioner hi ha una placa de marbre commemorativa.
A les costes de Vancouver, hi ha una petita illa que s'anomena Catala Island en honor seu (49° 50′ Nord, 127° 3′ Oest). També hi ha un estret entre illes conegut com a Catala Passage (52º 16" Nord, 128° 43′ Oest) a la Colúmbia Britànica, Canadà.

## Fonts biogràfiques

Hi ha una mena de biografia oficial escrita pel pare Zephyrin Engelhardt (traduïda al castellà pel pare Pere Sanahuja i Vallverdú). Un altre document interessant, el de la senyora Guadalupe Vallejo (neboda del general Mariano Vallejo) permet una aproximació més humana del pare Magí. El presenta com a sant home i com a profeta, però també com a genet consumat i amic del jovent. Quan encara era jove i tenia salud i no li importava enllaçar ossos grisos de nit...

## Vegeu també

* José Francisco Ortega
* Camino Real (Califòrnia)

## Referències

* ↑ «Partida de Baptisme de Magi Catala». [Consulta: 22 desembre 2017].
* ↑ Harrington, Thomas P. «Pioners de l'església catòlica». Sàpiens [Barcelona], núm. 103, 5-2011, p. 24-25. ISSN: 1695-2014.
* ↑ The holy man of Santa Clara; or, Life, virtues and miracles of Fr. Magin Catala, O.F.M. by Fr. Zephyrin Engelhardt, O.F.M.(anglès)
* ↑ Vallejo, Guadalupe; RANCH AND MISSION DAYS IN ALTA CALIFORNIA(anglès)

## Enllaços externs

* Miró, Angelina; Catalans a la costa oest del Canadà
# Malapterurus barbatus

Malapterurus barbatus és una espècie de peix de la família dels malapterúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 21,5 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 38-41.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: des del riu Kolente (Sierra Leone i Guinea) fins al riu Borlor (Libèria).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Norris, S.M., 2002: A revision of the African electric catfishes, family Malapteruridae (Teleostei, Siluriformes), with erection of a new genus and descriptions of fourteen new species, and an annotated bibliography. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool., 289:155 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986: Malapteruridae. p. 102-104. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Howes, G. 1985. The phylogenetic relationships of the electric catfish family Malapteruridae (Teleostei: Siluroidei). J. Nat. Hist., 19: 37-67.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Roberts, T.R., 2000. A review of the African electric catfish family Malapteruridae, with descriptions of new species. Occas. Pap. Ichthyol. 1:1-15.
* Teugels, G.G., 1992. Malapteruridae. p. 496-499. A C. Leveque, D. Paugy, G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28 Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.