OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dmitri Sedun

Dmitri Sedun (en rus Дмитрий Седун) (Merke, República Socialista Soviètica del Kazakhstan, 2 de gener de 1971) va ser un ciclista rus que fou professional entre 1996 i 2001. Un cop retirat s'ha dedicat a la direcció d'equips.
Es va casar amb la també ciclista Nicole Brändli.

## Palmarès

* 1999
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Sèrbia
* 2000
** Vencedor d'una etapa a la Cursa de la Solidaritat Olímpica

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Lithodora fruticosa

L'herba de les set sagnies o sanguinària (Lithodora fruticosa) és una mata molt ramificada de la família de les boraginàcies present a l'oest del Mediterrani (est de la península Ibèrica i est d'Occitània), que també es coneix com a aspró, herba de les sagnies o herbeta de la sang. El nom científic del gènere prové de "lithos" (pedra) i "esperma" (llavor).

## Ecologia

Viu a l'Europa mediterrània en zones de matolls secs, sobre substrat bàsic, amb preferència per sòls secs, assolellats i pedregosos i a les garrigues, o sigui, es fa en brolles i comunitats camefítiques, des del nivell del mar fins als 1.780 metres d'altitud.
Als Països Catalans es troba a la Catalunya Nord, i a totes les províncies del Principat i el País Valencià, però manca a les Balears.

## Descripció

És un camèfit, és a dir els meristemes no superen els 50 cm sobre el nivell del terra (subdivisió: mates fruticoses). És una mata que, com a màxim, pot arribar a mesurar 1 metre d'amplada i uns 50 cm d'alçària.
Presenta una tija de tipus ascendent (també anomenada decumbent), és a dir, primer creix en direcció horitzontal i després verticalment. Les fulles són estretes, semblants a les del romaní, una mica més curtes i cobertes de pèls rígids, que són els que donen el seu tacte aspre. Tant la tija com les fulles presenten una pilositat simple.
Com a característiques distintives té les de tenir les fulles lanceolatolinears sèssils híspides i de corol·la glabrescent. Les fulles tenen el marge revolut. La corol·la és inicialment purpúria i després d'un blau viu. Els fruits fan 4x2 mm. Fa de 10 a 60 cm d'alçada. Floreix de març a juny.

## Farmacologia

* Part utilitzada (droga); S'utilitzen els seus extrems florits.
* Composició química; com a principis actius, les parts aèries d'aquestes plantes contenen, junt a unes matèries flavòniques, unes substàncies actives la naturalesa química de les quals no es coneix bé i que, per exclusió, no es tracta ni de glicòsids ni d'alcaloides. Conté àcid litospèrmic, com totes les plantes d'aquesta família.
* Accions farmacològiques/Propietats; Hipotensora, hipocolesterolemiant, hemostàtica, astringent, antiinflamatori, antisèptica, anticatarral, antihormonal i anovulatori. A més, l'àcid litospèrmic li confereix propietats anticonceptiva i antitiroidea.
El nom popular fa referència a un ús pretesament medicinal per a rebaixar la sang; segons la teoria del signe aquest ús l'indicaria el canvi de color de les flors.

## Referències

* ↑ «herba». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «sanguinària». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Duran, Josefa. Diccionari de Plantes Medicinals. Edicions 62, 1998, p. 82. ISBN 8429744843.
* 1 2 Bolòs, Oriol; Vigo, Josep. Flora dels Països Catalans. Ed. Barcino. Barcelona, 1984. ISBN 9788472265974.
* ↑ Cadevall i Diars, Joan. Flora de Catalunya. vol.4. Institut d'Estudis Catalans, 1915, p. 151.
* ↑ Masclans, Francesc. Els noms de les plantes als països catalans. Centre Excursionista de Catalunya, 1981, p. 139.
# Destil·leries Garriga

Destil·leries Garriga fou una empresa d'elaboració de licors de Gironella (Berguedà) que durant molts anys fou coneguda per la marca pròpia d'anís, Anís Garriga, elaborat artesanalment.

## Història

Les destil·leries Garriga van ser fundades l'any 1890 pel gironellenc Joan Garriga, el qual, a partir de l'assaig i l'experimentació, va elaborar una fórmula pròpia per elaborar anís, conegut amb la seva marca d'Anís Garriga. El secret de la preparació, a la mort del fundador, va passar d'aquest a la vídua i després al cunyat, Pau Serra. Més endavant les destil·leries i la fórmula van passar a Martí Serra i Garriga i finalment a Gaspar Serra, qui en fou l'últim propietari.
Tot i que l'Anís va ser el producte més conegut i més elaborat, també van produir altres licors. En els primers temps s'elaborava l'Estomacal Montañés. Durant els anys de la Guerra Civil es va aturar la producció per manca de matèries primeres. Després es començaren a produir, entre d'altres, el brandi Serra, la Crema d'Anís, la Ginebra Marelvi i el Ron Jamaica. Paral·lelament també hi havia una gama de licors a granel. Als anys setanta envasaven suc de fruita amb el nom de Marelvi, marca que provenia de la fusió del nom de les germanes del propietari, Gaspar Serra (Marta i Elvira).
El 1940 l'empresa tenia 10 treballadors. La seva època d'or fou entre 1940 i 1970. Pel que fa a la distribució, antigament es repartia el producte en carros de tracció animal pels bars i cellers del Berguedà. Cap als anys cinquanta del segle XX es distribuïa al Berguedà, el Bages, el Solsonès, i les poblacions de Vic, Igualada, la Seu d'Urgell, Mollet del Vallès, Mataró i fins i tot a la Costa Brava.
El canvi en els hàbits de consum de la població, que es va anar decantant pel conyac en detriment de l'anís, i la competència de les grans marques, van deixar de fer rendible l'elaboració artesanal de l'Anís Garriga. Els aiguats de 1982 van ser el cop de gràcia definitiu. Quan va cessar l'activitat com a destil·leria, el local es va convertir en un celler-restaurant, al principi, en mans dels mateixos propietaris, amb el nom de Restaurant Celler Garriga, i posteriorment va anar passant per diferents amos i noms (el Celleret, la Destil·leria).
El 1952, el músic Josep Font i Parera, director entre d'altres de la societat coral l'Aroma Gironellenca i de l'Orfeó Nova Solsona, va compondre una sardana titulada "Anís Garriga".

## Referències

* ↑ De les destil·leries al Celler: cent anys de presència a Gironella i comarca, El Vigatà número 61 abril de 1988
* ↑ «Gironella s´acomiada de l'estudiós local i arxiver del municipi Josep Busquets». Regió7.
* 1 2 3 Montañà, Dani, i Rafart, Pep. «De les destil·leries al celler Garriga. Cent anys de presència a Gironella i comarca». El Vilatà, 4-1988, pàg. 16-17 [Consulta: 4 juliol 2017].
* ↑ «Les destil·leries de Catalunya desaparegudes». Un hort per ser feliç. Catalunya Ràdio.
* ↑ Valls, J «L'Aroma Gironellenca, una societat coral centenària». El Vilatà, Revista Cultural del Berguedà, Agost-Setembre 1991, pàg. 28-29.
# Distaghil Sar

El Disteghil Sar o Distaghil Sar és la muntanya més alta de la subserralada Hispar Muztagh, del Karakoram, que es troba a Gilgit-Baltistan. És la 19a muntanya més alta de la Terra (7.885 m). Consta de tres cims: (nord)oest 7.885m, central 7.760 m, i (sud)est 7.696m o 7.535m.

## Ascensions

El Distaghil Sar (7.885 m) va ser escalat per primera vegada l'any 1960 per Günther Stärker i Diether Marchart, membres d'una expedició austríaca dirigida per Wolfgang Stefan. Tres anys abans ho intentà una expedició britànica. El 31 de juliol de 1982 Ramón Biosca i Jaume Matas, components d´una expedició catalana, efectuen la segona ascensió al cim. Des de llavors, tot i que s´han fet alguns intents, l'any 1992 també per la ruta original de la cara sud i, per la cara nord els anys 1988 i 1998, encara no s´ha tornat a repetir cap ascensió al cim.

## Referències

* ↑ «High Asia I: The Karakoram, Pakistan Himalaya and India Himalaya (north of Nepal)». Peaklist.org. [Consulta: 27 maig 2014].

## Fonts

* Hohe Siebentausender (en alemany)
* The Himalayan Index
# Estadis de futbol de Catalunya

Aquest article és una llista dels estadis de futbol de Catalunya amb una capacitat de més de 5.000 espectadors.

## Estadis amb més capacitat

| Núm. | Nom | Ciutat | Data d'inauguració | Aforament | Ús |
| 1 | Camp Nou | Barcelona, Barcelonès | 1957 | 99,354 | FC Barcelona |
| 2 | Olímpic Lluís Companys | Barcelona, Barcelonès | 1927 | 55.926 | Ús municipal |
| 3 | RCDE Stadium | Cornellà de Llobregat, Baix Llobregat | 2009 | 40.500 | RCD Espanyol |
| 4 | Municipal de Montilivi | Girona, Gironès | 1970 | 15.000 | Girona FC |
| 5 | Nou Estadi de Tarragona | Tarragona, Tarragonès | 1971 | 14.500 | Nàstic de Tarragona |
| 6 | Camp d'Esports | Lleida, Segrià | 1919 | 13.500 | Lleida Esportiu |
| 7 | Nova Creu Alta | Sabadell, Vallès Occidental | 1967 | 11.981 | CE Sabadell |
| 8 | Olímpic de Terrassa | Terrassa, Vallès Occidental | 1960 | 11.500 | Terrassa Olímpica 2010 |
| 9 | Estadi Municipal Vilatenim | Figueres, Alt Empordà | 1986 | 9.472 | UE Figueres |
| 10 | Nou Sardenya | Barcelona, Barcelonès | 1995 | 7.000 | CE Europa |
| 11 | Estadi de la Feixa Llarga | L'Hospitalet de Llobregat, Barcelonès | 1999 | 6.740 | CE L'Hospitalet |
| 12 | Narcís Sala | Barcelona, Barcelonès | 1970 | 6.550 | UE Sant Andreu |
| 13 | Nou Municipal de Palamós | Palamós, Baix Empordà | 1989 | 6.000 | Palamós CF UE Llagostera |
| 13 | Ciutat Esportiva Dani Jarque | Sant Adrià de Besòs, Barcelonès | 2001 | 6.000 | RCD Espanyol "B" |
| 13 | Estadi Johan Cruyff | Sant Joan Despí, Baix Llobregat | 2019 | 6.000 | FC Barcelona "B" |
| 16 | Camp Nou Municipal | Reus, Baix Camp | 1978 | 5.000 | Reus Deportiu |
| 16 | Nou Municipal | Santa Coloma de Gramenet, Barcelonès | 1994 | 5.000 | UDA Gramenet |
| 16 | La Bòbila | Gavà, Baix Llobregat | 1995 | 5.000 | CF Gavà CA Gavà |

## Antics estadis

| Núm. | Nom | Ciutat | Dates de funcionament | Aforament | Ús |
| 1 | Camp de Les Corts | Barcelona, Barcelonès | 1922 - 1966 | 60.000 | FC Barcelona |
| 2 | Estadi de Sarrià | Barcelona, Barcelonès | 1923 - 1997 | 44.000 | RCD Espanyol |
| 3 | Mini Estadi | Barcelona, Barcelonès | 1982 - 2019 | 15.276 | FC Barcelona "B" |

## Referències

* ↑ Ficha Camp Nou en fcbarcelona.es Arxivat 2012-10-10 a Wayback Machine. (consulta: 26 de gener de 2013)
* ↑ Estadio Olímpico Lluís Companys. Consulta: 14 de febrer de 2017.
* ↑ Ficha técnica nuevo estadio RCD Espanyol en rcdespanyol.com Arxivat 2015-04-22 a Wayback Machine. (26 de gener de 2013)
* ↑ «L'estadi». Gironafutbolclub.cat. Arxivat de l'original el 2010-04-18. [Consulta: 11 octubre 2010].
* ↑ Instalaciones Nou Estadi en gimnasticdetarragona.com (29 de gener de 2013)
* ↑ Instalaciones en lleidaesportiu.cat Arxivat 2018-02-09 a Wayback Machine. (30 de gener de 2013)
* ↑ Estadi Municipal de la Nova Creu Alta en cesabadell.cat Arxivat 2013-07-12 a Wayback Machine. (29 de gener de 2013)
* ↑ Instalaciones en terrassafc.com Arxivat 2013-09-17 a Wayback Machine. (30 de gener de 2013)
* ↑ Arxivat 2019-12-25 a Wayback Machine. (30 de gener de 2013)
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Futbolme (datos del club)
# Geografia de l'Iran

Iran és un país dominat per l'altiplà iranià, rodejat per diverses cadenes muntanyoses, com les muntanyes Zagros (al sud-oest) i els Elburz (al nord); i en aquesta última hi ha el Damavand que amb 5.610 m, és el punt més alt del país. Les principals planes són les que es troben al llarg de la costa de la mar Càspia (depressió aralo-càspica) i la depressió mesopotàmica del golf Pèrsic, junt a la frontera amb l'Iraq a Arvandrud (Chat-el-Arab). Les principals ciutats del país són Teheran (capital), Tabriz, Mashad, Ispahan, Xiraz, Abadan, Ahwaz i Kermanshah.

## Hidrografia

Al país no hi trobem grans rius; dels petits rius i rierols, únicament és navegable és el Karun, de 830 kilòmetres de longitud, on barques preparades per a navegar en rius poc profunds poden navegar de Khorramshahr a Ahvaz (una distància d'uns 180 kilòmetres).
Els principals rius de l'Iran són el Sefid-Rud, l'anomenat Karun i el Hilmend.
Hi ha un llac salat permanent, l'Urmia, amb un contingut salí tant elevant que no permet la vida dels peixos o de la majoria de les formes de vida acuàtiques. També hi ha diversos llacs salats situats a la frontera Iran-Afganistan, a la província de Balutxistan Occidental.

## Clima

| Mapa climàtic de l'Iran mostrant la situació de les capitals de província | Caspi suau i humit  Caspi suau  Mediterrani amb pluges primaverals  Mediterrani  Muntanyes fredes  Muntanyes molt fredes  Semi-desèrtic fred  Semi-desèrtic càlid  Desèrtic sec  Desèrtic càlid i sec  Costaner càlid i secHot Coastal Dry  Costaner sec |
El país té un clima variable. Al nord-oest, els hiverns són freds amb importants precipitacions en forma de neu i temperatures per sota els zero graus Celsius durant els mesos de desembre i gener. La primavera i la tardor són relativament suaus, mentre que els estius són humits i càlids. Al sud, els hiverns són suaus i els estius són tòrrids. A la plana del Khuzestan, l'alta temperatura estival va acompanyada d'una humitat molt alta.
L'Iran té un clima continental desèrtic o sec. Tot el país és àrid o semiàrid, excepte la costa del mar Caspi on predomina un clima subtropical. La majoria de les precipitacions anuals es donen entre octubre i abril. A la majoria del país, les precipitacions mitjanes anuals són de 25 cm o menys. Les principals excepcions són les valls de les altes muntanyes de Zagros i la plana costanera del mar Caspi, on les precipitacions mitjanes són de 50 cm anuals, com a mínim. A la part oest del Caspi, les precipitacions excedeixen els 100 cm anuals i es troben distribuïdes força regularment al llarg de l'any.

## Vegeu també

* Bardaskan
# Província de Farah

La província de Farah (Persa: فراه) és una divisió administrativa de l'Afganistan a l'oest del país amb frontera a l'Iran. La capital és la ciutat de Farah. La població és de majoria paixtu i s'estima (2006) en 438.000 habitants; la superfície és de 48.471 km² (la quarta província del país en superfície). Limita al nord amb la província d'Herat, al nord-est amb la de Ghor, al sud-est amb la de Helmand, al sud amb la de Nimroz i a l'oest amb Iran. Hi ha diversos castells i fortaleses repartits per la província. El riu principal és el riu Farah que la creua de nord-est a sud-oest però també la reguen el Harut i el Kash.
Administrativament està dividida en 11 districtes:
* Anar Dara
* Bakwa
* Bala Buluk
* Farah
* Gulistan
* Kaki Safed
* Kala-i Kah
* Lash Wa Juwayn
* Pur Chaman
* Pusht Rod
* Shib Koh
# Williamsburg (Massachusetts)

Williamsburg és un poble dels Estats Units a l'estat de Massachusetts. Segons el cens del 2000 tenia 2.427 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Williamsburg tenia 2.427 habitants, 1.027 habitatges, i 658 famílies. La densitat de població era de 36,6 habitants/km².
Dels 1.027 habitatges en un 29,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,7% hi vivien parelles casades, en un 8,8% dones solteres, i en un 35,9% no eren unitats familiars. En el 25,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,36 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,3% tenia menys de 18 anys, un 5% entre 18 i 24, un 29,4% entre 25 i 44, un 31,4% de 45 a 60 i un 12,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 47.250 $ i la renda mediana per família de 55.833$. Els homes tenien una renda mediana de 36.977 $ mentre que les dones 28.906$. La renda per capita de la població era de 25.813$. Entorn de l'1,2% de les famílies i el 5,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Williamsburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Williamsburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Lotus Software

Lotus Software (anomenada Lotus Development Corporation abans de la seva adquisició per l'IBM) és una empresa estatunidenca de programari amb seu a Westford, Massachusetts. Lotus és més coneguda per l'aplicació de full de càlcul Lotus 1-2-3, el primer producte d'ampli ùs, fàcil d'usar, fiable i WYSIWYG, en els primers dies de l'IBM PC, quan no hi havia cap interfície gràfica d'usuari. Una eina tan útil naturalment va ajudar a difondre l'adopció del PC, tant per a aplicacions administratives com científiques. Molt més tard, juntament amb l'Iris Associates de Ray Ozzie, Lotus també va llançar un sistema de groupware i correu electrònic, Lotus Notes. IBM va comprar la companyia el 1995 per 3,5 mil milions de US$, principalment per a adquirir Lotus Notes i establir una presència en el cada vegada més important segment client-servidor, que ràpidament estava quedant obsolets productes basats en hosts com l'OfficeVision d'IBM.

## Referències

* ↑ «The History of Notes and Domino» (en anglès). IBM, 14-11-2007. [Consulta: 15 març 2010].
* ↑ «IBM buys Lotus to get Notes, allows company to keep name and operate independently» (en anglès). Software Industry Report, 19-06-1995. [Consulta: 15 març 2010].

## Enllaços externs

* Lotus Museum(anglès)
* IBM Lotus Symphony (descarga gràtis) (castellà)
* Microsoft comprará la empresa de Ray Ozzie, creador de 'Lotus Notes'(castellà)
# Spatuloricaria caquetae

Spatuloricaria caquetae és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 37 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Ortequasa.

## Referències

* ↑ Schultz L. P. 1944. The catfishes of Venezuela, with descriptions of thirty-eight new forms. Proceedings of the United States National Museum v. 94 (núm. 3172). 173-338.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Spatuloricaria caquetae» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Fowler, H. W. 1943. A collection of fresh-water fishes from Colombia, obtained chiefly by Brother Nicéforo Maria. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 95: 223-266.
# Governació de Beni Suef

La governació de Beni Suef (àrab: محافظة بني سويف, muḥāfaẓat Banī Suwayf) és una de les governacions o muhàfadhes d'Egipte que es troba al centre del país. La capital és la ciutat de Beni Suef, situada a uns 120 km al sud del Caire, a la riba oest del riu Nil. És coneguda com a Beni Suef o Beni Swaif, dues versions del nom nadiu motivades per les diverses maneres de transcriure l'àrab. L'any 2006, abans de la modificació territorial que hi va haver a Egipte tenia una superfície de 1.322 km² i 2.290.527 habitants.
La principal -i gairebé única- atracció turística és la piràmide de Meidum. De la seva economia destaquen les fàbriques de ciment, que són les poques indústries que escapen a l'efecte negatiu de la proximitat al Caire, ja que les empreses prefereixen majoritàriament instal·lar-se a la capital.

## Referències

* ↑ http://weekly.ahram.org.eg/2008/894/eg6.htm Arxivat 2009-08-10 a Wayback Machine.
* ↑ Dades a Geohive basades en dades de la CAPMAS (Central Agency for Public Mobilisation and Statistics)

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Yongeichthys

Yongeichthys és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes. El gènere va ser descrit per Gilbert Percy Whitley el 1932.

## Taxonomia

* Yongeichthys caninus (Valenciennes, 1837)
* Yongeichthys criniger (Valenciennes, 1837)
* Yongeichthys nebulosus (Forsskål, 1775)
* Yongeichthys pavidus (Smith, 1959)
* Yongeichthys thomasi (Boulenger, 1916)
* Yongeichthys tuticorinensis (Fowler, 1925)

## Referències

* ↑ Whitley, Gilbert Percy. Great Barrier Reef Expedition 1928 (en anglès). Volum IV, núm 9 Fisches. Londres: British Museum Natural History, 1932.
* ↑ «Scientific Names where Genus Equals Yongeichthys» (en anglès). FishBase.
* ↑ Cuvier G. & A. Valenciennes. 1837. Histoire naturelle des poissons. Tome douzième. Suite du livre quatorzième. Gobioïdes. Livre quinzième. Acanthoptérygiens à pectorales pédiculées. Hist. Nat. Poiss. v. 12: i-xxiv + 1-507 + 1 p., Pls. 344-368.
* ↑ Forsskål, P., 1775. Descriptiones animalium avium, amphibiorum, piscium, insectorum, vermium; quae in itinere orientali observavit... Post mortem auctoris edidit Carsten Niebuhr. Copenhaguen. Descr. Animalium: 1-20 + i-xxxiv + 1-164, map.
* ↑ Boulenger, G. A., 1916. Catalogue of the fresh-water fishes of Africa in the British Museum (Natural History). Londres. Cat. Fresh-water Fish. Africa v. 4: i-xxvii + 1-392.
* ↑ Fowler, H. W., 1925. Notes and description of Indian fishes. Part III. J. Bombay Nat. Hist. Soc. v. 30 (núm. 3): 640-651.
# Gegants de Cassà de la Selva

Els Gegants de Cassà de la Selva són una parella de gegants construïts el 1959 per l'artista olotí Lluís Carbonell; el 1997 se'n feu una còpia exacte al taller de Manel Casserras.
Representen una parella de faraons egipcis, vestits com a tals, amb túniques de Damasc i capes de tela de llana. El gegant, batejat com a Aldric, pesa 45 kg., i la gegantessa, Isaura, 40 kg.; cal destacar que els gegants originals pesaven 80 i 75 quilograms, respectivament.

## Història

La construcció dels gegants es tirà endavant gràcies a aportacions econòmiques populars. Fins i tot, s'explica que el batlle de Cassà, Josep Mª Vidal, va enviar una carta al president de la República d´Egipte, Gamla Abdel Nasser, demanant-li un donatiu simbòlic per als gegants de la seva nissaga. La creació de la nova imatgeria va comptar, entre d'altres, amb el suport de l'historiador garrotxí Miquel Juanola.
La seva estrena fou el 23 de maig de l'any 1959, s´estrenaren els gegants durant la Festa Major del poble, coincidint, també amb la inauguració de la nova xarxa d'aigua corrent a la vila.
El 1997 es va encarregar una còpia exacta dels gegants a Manuel Casserras, aconseguint, entre d'altres, rebaixar el pes a gairebé la meitat.
L'any 2008 es va estrenar la gegantona Issis, que representa la filla de l'Aldric i l'Isaura, fet per Francesc Rossell.

## Referències

* ↑ «Gegants de Cassà de la Selva» (en castellà). [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ «Festa Major de Cassà», 13-06-2014. [Consulta: 28 gener 2021].
# Rafael Benjumea Oya

Rafael Benjumea Oya (Sevilla, 20 de juliol de 1825 - Madrid, 16 de març de 1888), anomenat també Rafael Díaz de Benjumea, va ser un pintor espanyol.
Va néixer a Sevilla el 20 de juliol de 1825, fill de Miguel Benjumea Muela i de María de los Dolores Oya Fernández.
Va formar-se a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Santa Isabel d'Hongria de Sevilla. Va estar protegit i al servei d'Antoni d'Orleans, duc de Montpensier, vers 1849. Va especialitzar-se en la pintura d'història, escenes costumistes. Destaquen els quadres d'interiors sobre esdeveniments històrics, alguns d'ells executats com a pintor de cambra, per encàrrec directe d'Isabel II d'Espanya. com La presentació de Maria Isabel d'Orleans i Borbó, Presentació i bateig de la infanta Isabel o Presentació i bateig d'Alfons XII, un quadre pel qual va pledejar amb la reina, després de ser destronada el 1868, pel seu impagament. També va participar en les exposicions organitzades per la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran, i en les edicions de l'Exposició Nacional de Belles Arts de 1856 i 1864 amb nombrosos retrats, esbossos i quadres de composició, si bé només va obtenir una menció honorífica.
Al final de la seva vida, es va casar el 1886 amb Guadalupe Arrazola Guerrero, fill de Lorenzo Arrazola, que va ser ministre de Gràcia i Justícia durant el regnat d'Isabel II. Va morir dos anys després a Madrid a causa d'una pulmonia, el 16 de març de 1888.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Rafael Díaz de Benjumea» (en castellà). Banc d'Espanya. [Consulta: 26 juliol 2023].
* 1 2 3 4 5 «Díaz de Benjumea, Rafael» (en castellà). Museu del Prado. [Consulta: 26 juliol 2023].
* 1 2 3 Valdivieso González, 2018, p. 228.

## Bibliografia

* Valdivieso González, Enrique «Rafael Benjumea, pintor romántico sevillano al servicio de Isabel II». Minervae Baeticae. Boletín de la Real Academia Sevillana de Buenas Letras, núm. 46, 2018, pàg. 227-252.