OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tonatiuh

Tonatiuh és el Déu del foc entre els indígenes nàhuatl.
La cerimònia dedicada a aquesta divinitat formava part dels ritus magnífics i solemnes amb què se celebrava la mort dels asteques que havien sucumbit al camp de batalla. Els cantaires, amb el cap adornat de tires de cuir ennegrit, es col·locaven en fila en una gran plaça, llançant gemecs i entonant cants fúnebres acompanyant-se amb teponaxtles (tambors). Les vídues dels herois sortien llavors de casa seva vestides amb la túniques (ayatl) dels seus marits i amb els cinturons d'aquests (maxtli) penjant dels seus colls; es posaven també en fila i ploraven al so dels instruments i ballaven a reculons i palmetejant.
Els nens, amb els adorns que els guerrers solien portar als nassos oa la boca, acompanyaven les seves mares i es lamentaven amb elles. Venien després els ploraners, que eren rebuts pels cantaires al so dels instruments de música i amb crits i udols.
Al cap de quatre dies, es fabricaven uns ninots de fusta que representaven als difunts, i després de recobrir-los amb paper de maguey, se'ls posava una túnica i un cinturó i se'ls aplicaven ales d'esparver perquè poguessin volar davant del sol. S'adornaven el cap amb plomes, es penjaven arrecades a les orelles i se'ls exposava en una espaiosa sala anomenada Tlacochcalco. Allí acudien les vídues i oferien al ninot, que representava el seu marit, un plat de Tlacatlacuali o aliment humà, galetes a les quals es donava el nom de papalotlaxcalli o galetes adormidores, i farina de blat de moro deslluïda en una mica d'aigua. Els cantaires retornaven als seus lúgubres salmòdies acompanyats del huehuetl. Estava prohibit als que en tals cerimònies prenien part, rentar-se o canviar-se de roba fins que no estiguessin del tot acabades.
Finalitzat el cant, els concurrents es fregaven el cap amb escorces d'arbre reduïdes a pols, la qual cosa els donava un aspecte repulsiu. Aleshores les vídues presentaven la seva última ofrena de neuhtli (beguda indígena), cobrint el terra de roses i cremant aromes i perfums. Com a número final del programa s'encenia una gran foguera, s'hi llançaven els ninots, i mentre aquests cremaven les vídues ploraven i gemegaven al voltant de la pira. Abans de retirar-se, els més ancians dels sacerdots feien un breu discurs, dient:
| « | Fills i germanes nostres: animeu-vos i eixampleu les vostres ànimes. Ens hem acomiadat dels nostres fills, els ocelotl i els quauhtli; no us penseu veure'ls mai més. No és com abans, que sortien de les vostres cases enfadats o descontents, però hi tornaven al cap de tres o quatre dies; se n'han anat per no tornar-hi. reneu les vostres ordinàries tasques, teixiu, escombreu; quedeu amb nosaltres, i no espereu sinó el Teotl, el senyor del dia i de la nit, el propietari i déu del foc i de l'aire. | » |
El dol durava vuit dies, durant els quals els estava prohibit a la vídues rentar-se i pentinar-se. Aquestes cerimònies es renobaven al final de cada campanya de l'exèrcit asteca.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 670. (ISBN 84-239-4562-6)
# Birsa

Birsa o Byrsa era una ciutadella emmurallada sobre el port fenici a l'antiga Cartago, actualment a Tunísia. També és el nom del turó de la moderna Cartago sobre el que descansava, i és comú trobar la fórmula conjunta Turó de Birsa per referir-s'hi. La ciutadella dominava la ciutat de sota i formava la principal instal·lació militar de Cartago.

## Etimologia

El seu nom apareix en moneda cartaginesa sota la forma 𐤁𐤀𐤓𐤏𐤕 (bʾrʿt). El seu nom vol dir suposadament 'pell de brau', i fa referència a la llegenda sobre l'estratagema emprada per la reina Dido per obtenir un territori dels númides, consistent en que demanar-los-hi només la superfície que ocupés la pell d'un brau, la qual va retallar amb una finíssima tira en ser-li concedida.

## Conjunt

S'hi troben les restes de l'acròpoli de la Cartago púnica i de la Cartago romana, el barri de població púnica dels segles iii i ii aC (conservat perquè la construcció de la ciutat romana a sobre va salvar tot el que va quedar sota), restes romanes sobretot del fòrum i annexes. També en aquest turó hi ha la catedral de Sant Lluís de Cartago bastida pels francesos al segle XIX.
El Museu de Cartago es troba també en aquest turó, a la vora de la catedral, al seminari dels Pares Blancs; hi ha exposades les restes trobades a la zona del turó i rodalia, fenícies, púniques, romanes, amazigues i àrabs; igualment al museu hi ha una biblioteca del període antic, una sala de conferències i un laboratori de restauració i manteniment d'objectes del museu.

## Referències

* ↑ Virgili, 1972, p. 133.
* ↑ Head & al., 1911, p. 879–881.

## Bibliografia

* Virgili. Eneida. Volum I. Fundació Bernat Metge, 1972. ISBN 9788472250499.
# Joaquim Muns i Albuixech

Joaquim Muns i Albuixech (Barcelona, 25 de juny de 1935 – 2 de novembre de 2015) fou un economista i advocat català.

## Biografia

Es llicencià en dret i ciències econòmiques i empresarials a la Universitat de Barcelona el 1959, i s'hi doctorà en economia el 1972. Amplià estudis a la London School of Economics. Ha estat professor de teoria econòmica a l'Escola Superior d'Administració i Direcció d'Empreses (ESADE), professor d'economia (1968-1973) i catedràtic d'Organització Econòmica Internacional (1973-1978) a la Facultat de Ciències Econòmiques i Empresarials de la Universitat de Barcelona.
Des del 1965 ha fet treball de recerca i s'especialitzà en temes econòmics sobre Amèrica Llatina, sobretot després de la seva intervenció en el Fons Monetari Internacional, on ha exercit d'economista del 1965 al 1968 i de director executiu del 1978 al 1980. Entre altres càrrecs, ha estat professor adjunt a l'Escola de Relacions Internacionals de l'American University de Washington; professor adjunt, també, a l'Institut Monetari Internacional, assessor econòmic del Ministeri d'Economia d'Espanya i dels governs de l'Equador i de la Generalitat de Catalunya. També ha assessorat els governs de Costa Rica, Veneçuela, Nicaragua i Mèxic entre d'altres.
Fou elegit diputat al Parlament Europeu per CiU les eleccions europees i s'integrà dins el Grup Liberal Europeu.
Ha escrit nombrosos llibres i articles, sobretot d'economia internacional i el 1984 va rebre la Creu de Sant Jordi. El 1987 ingressà a l'Institut d'Estudis Catalans, el 1994 fou nomenat conseller del Banc d'Espanya i el 1995 va rebre el Premi de la Fundació Catalana per a la Recerca. L'any 1999 el Col·legi d'Economistes de Catalunya el va distingir com a col·legiat de mèrit.

## Obres

Va escriure diversos articles i llibres, entre els quals es troben:
* Industrialización y crecimiento de los païses en desarrollo (1972)
* Estudio sobre la distribución de funciones especialmente las de naturaleza económica en el marco de una autonomía regional: aplicaciones a Cataluña (1978)
* Historia de las relaciones de España y el Fondo Monetario Internacional 1958-1982. Veinticinco años de economía española (1986)
* Radiografía de la crisis (1993)
* Euro y globalización: los grandes retos de la economía española (1999)
* Lecturas de integración económica. La Unión Europea (2005)

## Referències

* ↑ «Mor el catedràtic Joaquim Muns». Universitat de Barcelona. [Consulta: 3 novembre 2015].
* ↑ «Joaquim Muns i Albuixech». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Fitxa de Joaquim Muns a l'IEC
* Fitxa al web del Parlament Europeu
* Ressenya Joaquim Muns, IEC
# Alexandre Pedrós i Abelló

Alexandre Pedrós i Abelló (Barcelona, 30 de març de 1940- 2 de juny de 2010) fou un economista i polític català.

## Biografia

El 1965 es llicencià en economia, doctorant-se el 1972. Va fer una estada de postgrau a la London School of Economics and Political Science el 1964-1965. Des del 1976 va ser catedràtic d'economia aplicada a la Universitat de Barcelona.
El 1980 fou nomenat acadèmic numerari de la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres. També ha estat president del Cercle Financer, membre de la Lliga Europea de Cooperació Econòmica, de la junta de govern del Col·legi d'Economistes de Barcelona (1969-77), formà part de la Comissió per a l'estudi d'un règim administratiu especial per a les províncies catalanes (1976-1977), del International Institute of Public Finances, de la National Tax Association i de la Intemational Seminar on Public Economies.
De 1973 a 1975 fou delegat dels Serveis d'Hisenda a l'Ajuntament de Barcelona, i de 1976 a 1980 fou delegat del Banc d'Espanya a Barcelona. El 1977 fou assessor fiscal de Foment del Treball Nacional. De 1996 a 2000 fou membre del Consell Econòmic i Social del Regne d'Espanya i el 1999 fou president de l'Institut de Crèdit Oficial.
A les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 fou elegit diputat per la circumscripció de Barcelona per Centristes de Catalunya-UCD, i de 1980 a 1984 fou membre de les Comissions Mixtes de Traspassos de Serveis Estat-Generalitat, membre de la Diputació Permanent i vicepresident de la Comissió d'Economia, Finances i Pressupost del Parlament de Catalunya. A les eleccions municipals espanyoles de 1983 fou escollit regidor de l'ajuntament de Barcelona per Aliança Popular. El 2004 fou nomenat membre de la Sindicatura de Comptes de Catalunya. L'últim càrrec seu dins la sindicatura fou la fiscalització dels comptes de les corporacions locals catalanes.
Va morir sobtadament a Barcelona el 2 de juny del 2010.

## Obres

* El crecimiento del sector publico como transito pacifico de sistema económico (1981)
* La finànciación de las autonomías en el caso español (1979)
* La Hacienda de la Generalidad de Cataluña (1983)
* El sistema financiero en Catalunya (1983)
* Guía del IVA: el Impuesto sobre el Valor Añadido, primer impuesto europeo (1985)
* Economía y fiscalidad de los municipios de España (1985), amb Amelia Díaz Alvarez
* Manual bàsic del sistema fiscal espanyol (2001)
* El Proyecto de Ley de reforma del impuesto sobre la renta de las personas físicas (2002), amb Luis Manuel Alonso González

## Referències

* 1 2 Diputats del Parlament de Catalunya en la I Legislatura p. 85
* ↑ e-notícies

## Enllaços externs

* Articles i llibres d'Alexandre Pedrós a dialnet
# Alfons Quera i Carré

Alfons Quera i Carré (Barcelona, 20 de novembre del 1967) és un historiador.
Doctor en Ciències Humanes, del Patrimoni i de la Cultura per la Universitat de Girona. Màster en Recerca en Humanitats: Història, Art, Filosofia, Llengua i Literatura per la Universitat de Girona. Postgrau en Direcció Estratègica de Museus i Centres Patrimonials per la Universitat de Girona. Llicenciat en Història per la Universitat Autònoma de Barcelona.
En els darrers anys ha dirigit la seva formació i atenció professional envers la gestió de museus. En l’àmbit acadèmic ha intervingut en diferents àmbits de recerca en la literatura catalana i la història durant el període de la Guerra Civil (1936-1939) i de la postguerra. Ha publicat articles en llibres i revistes especialitzades en aquest període de la història recent. Ha estat director del Museu Memorial de l'Exili (2019-2021) i director general de la Casa de la Generalitat a Perpinyà (2022-2024), adscrita al Departament de la Presidència.
Diputat al Parlament de Catalunya en la VII i VIII legislatures. Va ser batlle d'Agullana entre 1999 i 2015.

## Referències

* ↑ «Alfons Quera». Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 3 març 2015].
* ↑ «L'historiador i exalcalde d'Agullana Alfons Quera és el nou director del Museu de l'Exili». diaridegirona.cat, 21-06-2019. [Consulta: 14 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Alfons Quera al Parlament de Catalunya
# Joan Rebagliato i Font

Joan Rebagliato i Font (Barcelona, 1927 - 3 d'octubre de 2013) va ser un geògraf català. Llicenciat en filologia clàssica per la Universitat de Barcelona, aviat es va especialitzar en geografia i posteriorment en història dels Països Catalans. Com a geògraf va actuar com un gran impulsor en la renovació de la geografia catalana introduint-la en l'etapa moderna. Fou membre de la Societat Catalana de Geografia i participà en nombroses obres col·lectives sobre geografia i història dels Països Catalans. El 1998 va rebre el premi Carles Rahola d'Assaig per la seva obra La Hispània Catalana.

## Referències

* ↑ «Joan Rebagliato i Font». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Antonio Roldán Monés

Antonio Roldán Monés (Barcelona, 14 de maig de 1983) és un economista i polític espanyol, diputat al Congrés dels Diputats en la XI i XII legislatures.
Llicenciat en Ciències Econòmiques per la Universitat Autònoma de Barcelona, és màster en relacions internacionals per la Universitat de Sussex i en política econòmica per la Universitat de Colúmbia. Se'l considera deixeble de Luis Garicano Gabilondo. Ha escrit articles d'economia en el Huffington Post, eldiario.es i El País.
Ha treballat com a assessor econòmic del Secretari General de la Delegació Socialista Espanyola al Parlament Europeu i en la Direcció general d'Economia i Finances de la Comissió Europea. També ha estat analista de risc polític en la consultora Eurasia Group i investigador en la London School of Economics.
El 2015 va ingressar a Ciutadans - Partit de la Ciutadania, partit amb el qual fou elegit diputat per Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 2015 i 2016.
El 24 de juny del 2019 anunciava que deixava el partit i tots els seus càrrecs.

## Obres

* Recuperar el futuro: Doce propuestas que cambiarán España amb Luis Garicano Gabilondo

## Referències

* ↑ Albert Rivera aúpa a Antonio Roldán, el discípulo de Garicano que desmontó a Podemos, periodistadigital.com, 15 de juliol de 2015
* ↑ Antonio Roldán Monés Arxivat 2017-06-18 a Wayback Machine. a Huffington Post
* ↑ Articles de Toni Roldán Monés a eldiario.es
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Blas, Elsa García de «El portavoz económico de Ciudadanos deja el partido por el giro a la derecha» (en castellà). El País [Madrid], 24-06-2019. ISSN: 1134-6582.

## Enllaços externs

* Articles d'Antonio Roldán a El País
# Albert Royo i Mariné

Albert Royo i Mariné (Barcelona, 1977) va ser el Secretari General del Consell de Diplomàcia Pública de Catalunya entre el 13 de febrer de 2013 i el 31 d'octubre de 2017. És llicenciat en Ciències Polítiques, Màster en Anàlisi Econòmica Aplicada (Universitat Pompeu Fabra) i diplomat en Afers Europeus per la London School of Economics. Va ser cessat el 31 d'octubre de 2017, després de l'aplicació de l'Article 155 de la Constitució espanyola.

## Biografia

Va treballar a la Comissió Europea entre 2001 i 2013, on entre altres tasques va treballar com a responsable de la unitat de premsa i com a reporter polític de la seva Representació a Barcelona. Anteriorment, havia treballat a la Delegació de la Generalitat a Brussel·les.
Va ser secretari de Cooperació Exterior i d'Afers Exteriors del Govern de Catalunya (2004-2007), període en el qual el Govern va signar diversos acords amb les Nacions Unides i va dissenyar la xarxa de delegacions a l'exterior.
És professor d'Afers Europeus a la Universitat Pompeu Fabra (Idec) i ha donat classes, entre d'altres, a l'escola diplomàtica del Ministeri d'Afers Exteriors de l'Uruguai. Ha fet d'observador electoral en missions internacionals organitzades per l'Organització per a la Seguretat i la Cooperació a Europa i per la Generalitat de Catalunya (Ucraïna, Montenegro, ANP).
És impulsor d'Horitzó Europa, una entitat que té per objectiu apropar els debats europeus a Catalunya i la realitat catalana a Brussel·les. A més, col·labora en diverses entitats que treballen en el camp de la governança global, els drets humans o la cultura, com ara l'Associació Projecte per al Governament Democràtic Mundial (apGDM), la Fundació ACSAR, Amnistia Internacional o Òmnium Cultural.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Albert Royo és nomenat secretari general de DIPLOCAT, l'organisme de referència en la diplomàcia pública del país». Web. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2014-04-07. [Consulta: 26 març 2014].
* 1 2 «L'Estat cessa Albert Royo, secretari general del Diplocat». Ara.
* ↑ «Albert Royo substituirà el republicà Jesús Maestro, que deixa la Secretaria de Cooperació Exterior de la Generalitat de Catalunya». Vilaweb, 28-12-2004 [Consulta: 26 març 2014].
# Joaquim Roglan

Joaquim Roglan i Llop (Barcelona, 1952), és un periodista i professor universitari català ja retirat, doctorat en periodisme. Roglan ha treballat en els principals mitjans de comunicació de Catalunya i actualment col·labora amb La Vanguardia i Metrópoli Abierta, a més va ser professor a la Universitat Ramon Llull.
Pel que fa a la formació acadèmica, és llicenciat en Filologia Romànica i Ciències de la Informació, doctorat en Ciències de la Comunicació i a més té un màster en direcció editorial. Entre altres llibres ha publicat El Grup Democràtic de Periodistes, Revistes d'humor a Catalunya, Esade, 40 anys, Fundació Miró, 25 anys, La Barcelona eròtica, Què esteu fent amb Barcelona?, Oriol Solé, el Che català i La República Catalana 1931-1939. També ha escrit sobre la situació dels boxejadors catalans durant l'època del franquisme al seu llibre Combat a mort: Gironès i els perseguits pel franquisme,
També ha escrit documentals de ràdio i televisió i ha estat guionista de programes com "Persones Humanes", "Te’n recordes?", "Classificació ACR" o "Els Fets de Palau", entre molts altres.

## Referències

* ↑ «Joaquim Roglan i Llop» (en castellà). [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ Roglan, Joaquim «Còpia arxivada». Combat a mort. Gironès i els perseguits pel franquisme [Barcelona], 1, 2007. Arxivat de l'original el 2 de desembre 2010. ISSN: 9788496521742 [Consulta: 24 febrer 2011].
# Gisela Saladich i Parés

Gisela Saladich i Parés (Barcelona, 1955) és una política catalana, que ha estat alcaldessa de Tossa de Mar entre 2011 i 2019. Va estudiar biologia a la Universitat de Barcelona. Ha estat consellera nacional del 1986 al 1999 de Convergència Democràtica de Catalunya i vicepresidenta al Consell Comarcal de la Selva entre el 1991 i el 1995. Fou regidora d'Ensenyament, Cultura, Governació i Urbanisme i Territori a l'Ajuntament de Tossa de Mar des del 1987 fins al 1999.
A partir del 2003, i a nivell local, va fundar el partit independent Tossa Unida, amb el qual el 2003 va entrar com a única regidora. El 2007, la formació obté 3 regidors, i el 2011, 4 regidors. Després de pactar amb el PSC-PM, al 2011 és nomenada alcaldessa de Tossa de Mar. El 2015 repeteix càrrec, ja amb majoria absoluta de 7 regidors. El 2011 va ser cofundadora d'Independents de la Selva, i el juliol del 2015 va ser escollida diputada provincial a la Diputació de Girona per aquesta formació.

## Referències

* ↑ «Gisela Saladich, Alcaldessa de Tossa de Mar». Presston. [Consulta: 6 juny 2016].
* 1 2 «Gisela Saladich Parés». Diputació de Girona. Arxivat de l'original el 4 d’agost 2016. [Consulta: 6 juny 2016].
* ↑ Forns, Nuri «Gisela Saladich tornarà a liderar Tossa Unida». El Punt Avui, 14-06-2014.
* ↑ Forns, Nuri «Gisela Saladich vol “consolidar” el canvi aconseguit a Tossa». El Punt Avui, 14-06-2015.
* ↑ Parreño Mont, David «Disposats a eliminar la Diputació des de dins». Ara Comarques Gironines, 17-09-2015, p. 6 [Consulta: 17 setembre 2015].
# Ferran Sancho Pifarré

Ferran Sancho Pifarré (Barcelona, 1953) és un economista i ex-rector de la Universitat Autònoma de Barcelona.
Es va llicenciar en Econòmiques i Empresarials a la Universitat Autònoma de Barcelona. Més tard va estudiar a Universitat de Califòrnia a Berkeley on va realitzar un Màster i el 1983 es va doctorar a la UAB.
El 2012 va ser proclamat rector en unes eleccions molt disputades, on Sancho no va obtenir la majoria de vots absoluts, però amb la ponderació dels diferents col·lectius va guanyar les eleccions.
La seva recerca s'ha centrat en la política impositiva i la política fiscal mediambiental, el desenvolupament de models computacionals i l'anàlisi inter-industrial.

## Referències

* ↑ Barcelona, Universitat Autonoma de. «Ferran Sancho és proclamat nou rector de la UAB - UAB Barcelona». [Consulta: 2 març 2018].
* ↑ «Ferran Sancho, elegido rector de la UAB». La Vanguardia.
# Antoni Segura i Mas

Antoni Segura i Mas (Barcelona, 1952) és catedràtic d'història contemporània de la Universitat de Barcelona i president del patronat del Centre d'Estudis i Documentació Internacionals a Barcelona (CIDOB) des de gener de 2017. A finals de novembre de 2020, el ple del patronat del CIDOB va reelegir-lo per unanimitat per a un nou mandat de quatre anys.
Ha estat codirector del Centre d'Estudis Històrics Internacionals (CEHI) de la mateixa universitat. És doctor en història contemporània i s'ha especialitzat en l'anàlisi de conflictes, l'estudi de la dictadura franquista i la transició a la democràcia. És autor i editor de nombrosos llibres, els últims sobre la geopolítica del món islàmic i les primaveres àrabs: The Spanish Transition and the Arab Spring (2012) i Estados Unidos, el islam y el nuevo orden mundial (2013). També destaca Euskadi, Crònica d'una esperança, publicat el 2009 (L'Avenç). Col·labora habitualment amb els mitjans de comunicació, on publica periòdicament articles d'anàlisi i opinió.

## Referències

* ↑ «Antoni Segura i Mas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Antoni Segura, nuevo presidente del CIDOB». La Vanguardia, 12-01-2017 [Consulta: 19 gener 2017].
* ↑ Ansola, Emma «“La societat del XXI és dependent i inclusiva i valora la diferència”». El Punt Avui, 20-12-2020.
* ↑ «Antoni Segura». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 abril 2016].
# Albert Serra i Martín

Albert Serra i Martín (1950, Barcelona), és un polític i professor universitari català. Ha estat secretari general de Salut de la Generalitat de Catalunya entre 2016 i 2017.
Llicenciat en ciències econòmiques i empresarials per la Universitat de Barcelona, té diversos estudis en funció gerencial de les administracions locals o en direcció pública per ESADE. Ha ocupat el càrrec de director de l'Institut de Governança i Direcció Pública d'ESADE.
Anteriorment ha ocupat diversos càrrecs en la funció pública així com en empresa privada. Ha estat gerent del Col·legi Oficial de Doctors i Llicenciats en Filosofia i Lletres i en Ciències de Catalunya i Balears (1976 - 1982), gerent del Col·legi Oficial de Psicòlegs de Catalunya (1982 - 1984), gerent de l'Institut d'Estudis Metropolitans de Barcelona (1986 - 1988) i gerent del Sector de Serveis a les Persones de l'Ajuntament de Barcelona (1991 - 1999). A partir de l'any 2000 va començar a exercir la docència universitària a ESADE dirigint el màster en direcció pública.

## Referències

* ↑ «Qui són els tretze secretaris generals del govern de Puigdemont?». Vilaweb, 15-01-2016 [Consulta: 15 gener 2016].
* ↑ «Només una dona entre els tretze secretaris generals del nou Govern». Nació digital, 15-01-2016. Arxivat de l'original el 15 de gener 2016 [Consulta: 15 gener 2016].