OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Símbols d'Atzeneta del Maestrat

L'escut i la bandera d'Atzeneta del Maestrat són els símbols representatius d'Atzeneta del Maestrat, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Maestrat.

## Escut heràldic

L'escut oficial d'Atzeneta del Maestrat té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, un castell d'or amb tres homenatges, maçonat i aclarit de sable. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial d'Atzeneta del Maestrat té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De roig, un castell de groc, amb tres homenatges, maçonat i aclarit de negre, al centre. | » |

## Història

L'escut es va aprovar per Resolució de 19 de febrer de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.209, de 13 de març de 2002
Es tracta de l'escut tradicional de la vila, usat si més no des del segle xviii, que representa el castell d'Atzeneta, construcció del segle xi de la qual es conserven tan sols la torre mestra i una ermita.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserva un segell en tinta d'Atzeneta de 1876 amb la següent descripció de l'alcalde Francisco Bertran:
| « | (castellà) El escudo que al presente usa este Ayuntamiento lo adoptaron los cristianos después de la conquista de las tropas del Rey D. Jaime 1º. de Aragón y ocupar la fortaleza que defendían los árabes. Consta de una ancha torre sobre la cual se elevan otras tres de menores dimensiones y todas en señal de las que se tuvieron que asaltar para conquistar la población. | (català) L'escut que al present usa aquest Ajuntament el van adoptar els cristians després de la conquesta de les tropes del Rei en Jaume I d'Aragó i ocupar la fortalesa que defensaven els àrabs. Consta d'una ampla torre sobre la qual s'eleven tres més, de menors dimensions, i totes en senyal de les que es van haver d'assaltar per conquistar la població. | » |
| — Adzaneta, 1º. octubre 1876. El Alcalde. Francisco Bertran (Arxiu Històric Nacional) ||||
La bandera es va aprovar per Resolució de 18 de desembre de 2015, de la Presidència de la Generalitat, publicada en el DOCV núm. 7.694, d'11 de gener de 2016.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de l'Alt Maestrat.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 57 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 18 de desembre de 2015, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament d'Atzeneta del Maestrat (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 7.694, 11-01-2016, pàg. 386 [Consulta: 5 abril 2016].
* ↑ «Resolució de 19 de febrer de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual es rehabilita l'escut de l'Ajuntament d'Atzeneta del Maestrat (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.209, 13-03-2002, pàg. 7.006-7.007 [Consulta: 5 abril 2016].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sello del Ayuntamiento constitucional de Adzaneta, Castellón (Colección de sellos en tinta)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 22 juliol 2016].
# Símbols de Guissona

Símbols oficials de Guissona :
* Escut de Guissona
* Bandera de Guissona |
L'escut oficial de Guissona (Segarra) té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, tres faixes ondades abaixades d'atzur acompanyades al cap d'una creu grega patent de sable. Per timbre una corona mural de vila.
Va ser aprovat l'1 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 7 de juliol del mateix any amb el número 342.

## Heràldica

Guissona és considerada "la deu de la Segarra", una comarca eminentment seca. Les tres faixes ondades representen les principals fonts de la localitat (originàriament n'eren quatre): la font de l'Estany, la font de la Vila i la font de la Salut. L'esmalt daurat de l'escut recorda la sequedat del terreny. La vila fou reconquerida als musulmans pels bisbes d'Urgell l'any 1024, i des de llavors l'Església sempre hi ha tingut una importància remarcable; la creu de sable al·ludeix a santa Maria, patrona de la vila, i també a la col·legiata de Santa Maria de Guissona.
La corona mural de vila recorda que Guissona fou una població emmurallada. Tenia un castell i tres grans torres: Portal de l'Àngel, Sant Roc i Sant Sebastià.

## Bandera

La bandera oficial de Guissona és d'origen heràldic i té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb la creu patent grega negra de l'escut de braços de gruix 2/27 de la llargària del drap als extrems, i 1/27 al centre, i d'alçària 1/3 de la del mateix drap situada a 1/12 de la vora superior i a 4/27 de l'asta; i tres faixes blau clar ondades de quatre ones cadascuna de gruix 1/18 de l'alçària del drap, la tercera a 1/18 de la vora inferior.
Va ser aprovada el 24 de novembre de 2000 i publicada al DOGC el 22 de desembre del mateix any amb el número 3291.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Segarra

## Referències

* ↑ «DECRET 241/1983, d'1 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Guissona per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 342. Generalitat de Catalunya, 06-07-1983. [Consulta: 18 octubre 2009].
* ↑ Significació de l'escut Arxivat 2008-05-12 a Wayback Machine., segons l'Ajuntament.
* ↑ «RESOLUCIÓ de 24 de novembre de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Guissona.» (pdf). DOGC núm. 3291. Generalitat de Catalunya, 22-12-2000. [Consulta: 18 octubre 2009].
# Símbols de l'Alqueria d'Asnar

L'escut i la bandera de l'Alqueria d'Asnar són els símbols representatius oficials de l'Alqueria d'Asnar, municipi del País Valencià, a la comarca del Comtat.

## Escut heràldic

L'escut oficial té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. Al primer quarter, en camper d'atzur, tres cases d'argent ben ordenades, maçonades i aclarides de sable. Al segon quarter, en camper d'or, un arbre de sinople amb dos lleons de gules acostats sobre el tronc. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De groc o daurat, un arbre verd amb dos lleons de gules acostats sobre el tronc, perfilades de blau turquesa amb deu cases d'argent o gris perla, distribuïdes simètricament. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 24 de febrer de 1995, del conseller d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 2.464, de 7 de març de 1995.
La bandera fou aprovada per Resolució de 23 de gener de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.686, de 6 de febrer de 2004.
Les cases són un senyal parlant al·lusiu a l'antiga alqueria musulmana que forma part del nom del municipi. L'altra part del topònim, el llinatge Asnar, antics senyors del poble, està representada per les seves armories, que ocupen la segona partició de l'escut i el centre de la bandera.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Comtat
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 24 de febrer de 1995, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut de l'Ajuntament de l'Alqueria d'Asnar (Alacant)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.464, 07-03-1995, pàg. 3.366 [Consulta: 8 juliol 2020].
* 1 2 «Resolució de 23 de gener de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual aprova la bandera de l'Ajuntament de l'Alqueria d'Asnar» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.686, 06-02-2004, pàg. 2.747-2.748 [Consulta: 11 octubre 2020].
* ↑ «L'Alqueria d'Asnar». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana. ( PDF). Generalitat Valenciana, Conselleria de Justicia i Administracions Públiques, 2003, p. 51. ISBN 84-482-3450-2 [Consulta: 8 juliol 2020].
# Símbols de la Vall de Gallinera

L'escut i la bandera de la Vall de Gallinera són els símbols representatius de la Vall de Gallinera, municipi del País Valencià, a la comarca de la Marina Alta.

## Escut heràldic

L'escut oficial de la Vall de Gallinera té el següent blasonament:
| « | Escut partit. 1r., de gules, un castell d'argent, terrassat d'aquest mateix, dessobre un minvant d'argent, somat d'una creu llatina d'or; 2n., d'or, un bou passant de gules, terrassat de sinople. Al timbre Corona Reial Tancada. | » |

## Bandera

La bandera oficial de la Vall de Gallinera té la següent descripció:
| « | Bandera abocellada de proporcions 2/3, amb la disposició següent. En camper d'or quatre pals de gules; en el centre del camp l'escut municipal, que ocuparà proporcionalment els dos pals de gules centrals, i carregades les dues faixes daurades que flanquegen la central de vuit rodelles de gules, quatre en cadascuna. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Ordre de l'11 de març de 1986, de la Conselleria d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 369, del 28 d'abril de 1986.
La bandera fou aprovada per Resolució de 28 de novembre de 1991, del Conseller d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 1.732 de 26 de febrer de 1992.
S'hi representa el castell de Gallinera, que va donar nom a la vall, amb la mitja lluna i la creu en al·lusió a les etapes històriques musulmana i cristiana per les quals ha passat el municipi. La segona partició són les armes dels Borja, ducs de Gandia i antics senyors de la vall.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 3 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 234 i 307 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Ordre d'11 de març de 1986, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut heràldic municipal de la Vall de Gallinera)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 369, 28-04-1986, pàg. 1565-1566 [Consulta: 17 octubre 2020].
* ↑ «Resolució de 28 de novembre de 1991, del Conseller d'Administració Pública, per la qual s'aprova la bandera municipal de l'Ajuntament de la Vall de Gallinera (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 1.732, 26-02-1992, pàg. 1.734 [Consulta: 17 octubre 2020].
# Nightmute

Nightmute és una població dels Estats Units a l'estat d'Alaska. Segons el cens del 2007 tenia 209 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Nightmute tenia 208 habitants, 47 habitatges, i 38 famílies La densitat de població era de 0,8 habitants/km².
Dels 47 habitatges en un 61,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,2% hi vivien parelles casades, en un 17% dones solteres, i en un 19,1% no eren unitats familiars. En el 10,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 4,43 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 5,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 41,3% tenia menys de 18 anys, un 13,5% entre 18 i 24, un 28,4% entre 25 i 44, un 12% de 45 a 60 i un 4,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 22 anys. Per cada 100 dones hi havia 108 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 106,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.938 $ i la renda mediana per família de 36.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 21.250 $ mentre que les dones 23.125 $. La renda per capita de la població era de 9.396 $. Aproximadament el 7,1% de les famílies i el 10,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Nightmute». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 16 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Nightmute». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 16 juliol 2010].
# Ruta N del metro de Nova York

La Ruta N Broadway Express és un servei de ferrocarril metropolità subterrani del Metro de Nova York, als Estats Units d'Amèrica. El servei N sempre opera entre les estacions de Astoria-Ditmars Boulevard i Coney Island-Stillwell Avenue.
Tot el dia menys tard a la nit, la ruta N passa per Manhattan Bridge des de i direcció a Brooklyn i circula de forma exprés a través del corredor de Fourth Avenue Line. A la nit circula pel Lower Manhattan i Montague Street Tunnel fent totes les parades i reemplaçant la ruta R. A Manhattan opera de forma exprés entre les estacions de 34th Street i Canal Street els dies laborables.
A diferència d'altres metros, cada servei no correspon a una única línia, sinó que un servei pot circular per diverses línies de ferrocarril. El servei N utilitza les següents línies:
| Línia | << | >> | Vies | Temps |
| Astoria Line | tota la línia | tota la línia | local | sempre |
| Broadway Line | nord de 34th Street | nord de 34th Street | local | sempre |
| Broadway Line | 34th Street | Canal Street | express (local weekends and late nights) | sempre |
| Broadway Line | sud de Prince Street | sud de Prince Street | local | de nit |
| Manhattan Bridge | tota la línia | tota la línia | south | sempre excepte a la nit |
| Fourth Avenue Line | nord de Pacific Street | nord de Pacific Street | local | de nit |
| Fourth Avenue Line | Pacific Street | 59th Street | express (local late nights) | sempre |
| Sea Beach Line | tota la línia | tota la línia | local | sempre |
# Cosmin Moți

Cosmin Moți (Reșița, 3 de desembre de 1984) és un exjugador de futbol romanès. El seu equip últim equip va ser el Ludogorets Razgrad de la Lliga búlgara. La seva posició habitual al terreny de joc era la de defensa central.

## Biografia

El juny de 2008 es va publicar que Moți aniria a la Lazio; el seu president, Claudio Lotito, va viatjar a Romania per discutir el seu fitxatge amb el Dinamo Bucarest, però al final aquest traspàs no es va concretar. Sorprenentment, el jugador fou cedit al Siena l'1 de setembre d'aquell any, dos dies després d'afirmar que no es mouria del Dinamo, tot i l'interès de l'Everton FC. El 2 de febrer de 2009 la seva cessió al Siena es va cancel·lar, i retornà així a Bucarest.
El 28 de juny de 2012 Moți va fitxar pel Ludogorets Razgrad de la Lliga búlgara. He scored his first goal for the team on 4 novembre, during a 4–0 home win against Etar 1924. El 27 d'agost de 2014 Moți es va veure obligat a jugar com a porter els últims minuts del partit classificatori per a la Lliga de Campions de la UEFA contra l'Steaua de Bucarest després de l'expulsió de Vladislav Stoyanov, que va marxar quan l'equip |búlgar ja havia realitzat els tres canvis permesos per reglament. Moți va marcar el primer gol de la tanda de penals i, posteriorment, en va aturar dos, ajudant així a fer que el Ludogorets aconseguís la victòria per 6-5 i la seva primera classificació per la fase final de la Champions.

## Palmarès
### Ludogorets Razgrad

* Grup A de Bulgària (2): 2012–13, 2013-14
* Copa búlgara (1): 2014
* Supercopa búlgara (2): 2012, 2014

## Referències

* ↑ http://www.dinamovisti.ro/stiri/10597/Radu-Avram-vine-la-contraatac-de-la-ora-21-00-pe-gsp-tv.htm%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://www.fcdinamo.ro/web/guest/stire/-/journal_content/56_INSTANCE_A2uS/10128/5613140 Arxivat 2013-04-16 at Archive.is
* ↑ «(Official website – in Bulgarian)». Arxivat de l'original el 2013-03-20. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ http://www.sportal.com.au/football/champions-league/uefa-champions-league-review-higuain-rescues-napoli-leverkusen-edge-thriller/s71mgnd9np6819r94gpdcv3p3 Arxivat 2014-09-24 a Wayback Machine.
* ↑ «Un defensa clasifica al Ludogorets... ¡parando dos penaltis!» (en castellà). Marca, 27-08-2014. [Consulta: 28 agost 2014].
# Habitatge al carrer de Santa Anna, 17 (Tortosa)

L'Habitatge al carrer de Santa Anna, 17 és una obra de Tortosa inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Situada davant de l'Escola Remolins va ser enderrocada i substituïda per un bloc de pisos.

## Descripció

Antic edifici entre mitgeres en estat de runa enderrocat durant els anys 80 del segle xx. Se'n conservava només part del mur de façana i tot el embigat de fusta que componia la carcassa de l'edifici, havent desaparegut la resta de separació de pisos i distribució d'estances. Reflectia una tipologia diferent de la resta d'habitatges del carrer. No es tractava d'una casa de pisos, sinó d'un habitatge unifamiliar, com demostrava l'estructura i el fet que a la planta hi havia una porta que, amb llinda rebaixada, donava accés a un possible corral. La façana tenia uns 6 metres d'amplada, i constava de planta, entresòl, dos pisos i golfes. De la façana, es conservava la planta, el primer pis i el sector central del segon. A la planta hi havia una sola porta d'accés, d'arc escarser de pedra i a l'extrem oposat una petita finestra enreixada i un balcó ampitador a nivell d'entresòl. Al primer pis s'obria només un balcó de ferro i rajola, i al segon un balcó amb baranes tornejades i dues finestres.

## Referències

* ↑ «Habitatge al carrer de Santa Anna, 17». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2018].
# Theodor Panofka

Theodor Sigismund Panofka (Breslau, 25 de febrer de 1801 - Berlín, 20 de juny de 1858) fou un arqueòleg alemany. Era germà del compositor i mestre de cant Heinrich Panofka (1800-1887).
Estudià en la Universitat de Berlín, on fou deixeble de Bocekh i després es traslladà a Itàlia, i publicà el 1824, junt amb Gerhard, la primera descripció científica del Museu de Nàpols. El 1825 acompanyà a París el duc de Blacas, i després a Nàpols, portant a fi, per encàrrec d'aquest magnat, nombroses excavacions. El 1828 fundà també amb Gerhard i altres arqueòlegs l'Institut de Correspondència Arqueològica, institució internacional fins a 1870, en què fou germanitzada.
Després de la Revolució de 1848 es traslladà a Berlín on, no obstant el seu mèrit, tan sols aconseguí una modesta plaça en el Museu. Contribuí molt a desenvolupar el gust per l'arqueologia i a conèixer a fons els texts antics, cosa que, si bé li facilità la interpretació de les inscripcions dels monuments, el va fer incórrer a vegades en etimologies capricioses i fantàstiques.
Les seves obres principals són: De rebus Samiorum (Berlín, 1826), Lettere a S. A. il duca di Serra di Falco sopra una iscrizione del teatro siracusano (Fiesole, 1826), Vasi di premio (Florència, 1826), Il Museo Bartoldiano (Berlín, 1827), Neapels antike Bildwerke, amb Gerhard (Stuttgart, 1828), Recherchez sur les veritables noms des cases grecs et leurs diferents usages (París, 1829), Musée Blacas (París, 1833), L'Institut de correspondance archéologique (París, 1833), Cabinet du comte de Pourtalés-Gorgier (París, 1834), Der Tod des Skiron und Patroklos (Berlín, 1836), Bilder antiken Lebens (Berlín, 1843); Terrakoten des Königl. Museums zu Berlin (1841-42), Griechinen und Griechen nach Antiken(Berlín, 1844),i Verzeichniss der Gypsabgüsse im Königl. Museum zu Berlin (Berlín. 1844).
A aquestes, s'ha d'afegir un nombre considerable de memòries publicades en la col·lecció de l'Acadèmia de Berlín i en altres revistes de l'època.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 41, pàg. 804 (ISBN 84-239-4541-3).
# Psednos anoderkes

Psednos anoderkes és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* La femella fa 2,7 cm de llargària màxima.
* Ulls molt petits.
* Pell pàl·lida.
* Nombre de vèrtebres: 42.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 0-2.036 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: el nord-est de l'illa Guadalupe (Mèxic).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Barnard K. H., 1927. Diagnoses of new genera and species of South African marine fishes. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 9) v. 20 (núm. 115). 66-79.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Chernova, N. V. & D. L. Stein, 2002. Ten new species of Psednos (Pisces, Scorpaeniformes: Liparidae) from the Pacific and North Atlantic Oceans. Copeia 2002 (núm. 3): 755-778.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Michirones

Els michirones (també anomenats minchirones) són un plat típic del Baix Segura i de la Regió de Múrcia, especialment de la zona de l'Horta de Múrcia i el Camp de Cartagena. Es tracta d'un guisat basat en faves seques el qual se li afegeix sovint un os de pernil, xoriço i llorer. Sovint es serveix en una cassola de fang. És un plat important dels restaurants d'aquesta regió, especialment durant les festes de Primavera, tot i que es pot degustar durant tot l'any.

## Etimologia

Malgrat que se li han intentat atribuir orígens diversos, fins i tot l'àrab misrun. l'origen més plausible del mot sembla ser el català "menjar". Cal recordar que la llengua catalana es va mantenir a la zona de l'Horta de Múrcia probablement fins als volts del 1400 i al Camp de Cartagena fins als volts del 1500.

## Referències

* ↑ «Recetas de la Región de Murcia. Guisos. Michirones» (en castellà). Región de Murcia Digital. [Consulta: 21 maig 2012].
* ↑ Pocklington, Robert «Seis voces de origen árabe» (en castellà). Revista de Filología Española, Tom 65, 1985, pàg. 51-74. ISSN: 0210-9174.
* ↑ Gómez Ortín, Francisco Javier «Detalles del léxico murciano (‘costalero’, ‘abonico’, ‘michirón’ y ‘jeja’)» (en castellà). Revista de Estudios Filológicos, núm. 31, 6-2016. ISSN: 1577-6921.
* ↑ Viladot i Presas, M. Àngels «EL CATALÁN EN MURCIA» (PDF) (en castellà). Revista de Catalunya, núm. 164, 2001 [Consulta: 3 abril 2011].
* ↑ Limorti Payà, Esther. Toponímia del Carxe (PDF). València [Av. de la Constitució, 284]: Publicacions de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, 2017, p. 2. ISBN 978-84-482-6155-9. Arxivat 2022-10-12 a Wayback Machine.