OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trimmatom sagma

Trimmatom sagma és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 24-36 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Winterbottom, R. & A. R. Emery, 1981. A new genus and two new species of gobiid fishes (Perciformes) from the Chagos Archipelago, central Indian Ocean. Environ. Biol. Fishes v. 6 (núm. 2): 139-149.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Winterbottom, R., 1989. A revision of the Trimmatom nanus species complex (Pisces, Gobiidae), with descriptions of three new species and redefinition of Trimmatom. Can. J. Zool. v. 67: 2403-2410.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Bergamota

El bergamoter és una planta fruitera (bergamotto en italià). El seu fruit, la bergamota (bergamotto en italià), és una baia piriforme, de color groc pàl·lid, de la pela del qual s'extreu un oli essencial emprat en perfumeria. S'empra el mateix nom per a l'essència obtinguda. Se'n produeix sobretot a la província de Reggio de Calàbria.
Es diu que la bergamota és oriünda d'Orient i els croats l'haurien introduïda a Europa. El seu nom vindria aleshores del turc "beg armudi", que vol dir "pera del senyor". Altres afirmen que ve de les Illes Canàries, que Cristòfor Colom va portar-la d'allà i que el seu nom vindria de la ciutat italiana de Bèrgam. La bergamota es conrea principalment pel seu oli essencial de perfum suau i cítric, que es troba a l'escorça. Aquest s'utilitza tant per a l'alimentació com en perfumeria i cosmètica, com ara en el te Earl Grey, els caramels de bergamota de la ciutat de Nancy, com a ingredient al tagín marroquí, en algunes cremes solars antigues i com a agent mutagen en la investigació genètica.

## Referències

* ↑ La Bergamote Les Ateliers du parfum, 30 mai 2007. (francès)
* ↑ Giorgio Gallesio, Traité du citrus, p. 118-120 (llegir en línia, en francés)

## Enllaços externs

* Aromateràpia amb essències de bergamota - Possibles usos terapèutics. Arxivat 2012-06-19 a Wayback Machine.
* Notícia de la BBC sobre el cultiu de la Bergamota a la regió de Calàbria (Itàlia).
* Informació sobre la bergamota de Nancy. Arxivat 2014-02-23 a Wayback Machine.
# Trio per a piano (Chopin)

El Trio per a piano, violí i violoncel, op. 8, en sol menor, és una composició de Frédéric Chopin dedicada a Antoni Radziwiłł. L'obra s'ha convertit en una peça habitual dins el repertori del trio per a piano. En una carta al seu amic Tytus Woyciechowski, amb data a 31 d'agost de 1830, Chopin s'especula si hauria fet millor escrivint la línia de violí per a viola, en la creença que el timbre de la viola "empastaria millor amb el cel·lo".
Tot fa pensar que Chopin va escriure les últimes notes a la partitura del Trio per a piano durant la primavera de 1829. El trio és una composició d'un pes considerable, i en alguns aspectes és similar a la Sonata per a piano núm. 1 en do menor. És una estructura de sonata, però tenint present els diferents protagonistes: el piano acompanyat pel violí i el violoncel. És un disseny d'un caràcter dramàtic; no es tracta d'un drama musical en quatre actes, sinó un drama con lieto fine: amb un final que és generalment alegre, però no exempta d'una certa malenconia. Aquest caràcter envaeix l'obra també per la tonalitat principal: sol menor, la mateixa tonalitat que omple d'un aire malenconiós l'extraordinària Simfonia núm. 40 de Mozart.
La rebuda fou molt bona. L'entusiasme innat de Robert Schumann amb algunes de les obres de Chopin, i en concret aquesta, el va portar a preguntar-se: "No és tan noble com un podria imaginar? Tan somiadora com allò que qualsevol poeta ha cantat alguna vegada?" Fins i tot Rellstab, un crític dur de la música de Chopin, va rebre aquest obra amb una opinió excepcionalment positiva. D'altra banda, Marceli Antoni Szulc va acabar la seva crítica amb la frase: "Una obra que es distingeix en tots els aspectes".
Té una estructura de quatre moviments:
* Allegro con fuoco
* Scherzo
* Adagio sostenuto
* Finale: Allegretto
Una interpretació típica dura aproximadament 25 minuts.

## Referències

* ↑ Carta núm. 63 en la nova edició de Fryderyk Chopin's Correspondence, editada per Zofia Helman, Zbigniew Skowron, i Hanna Wroblewska-Strauss, Universitat de Varsòvia, 2010
* 1 2 3 Mieczysław Tomaszewski. «Compositions:Trio in G minor, Op. 8». Narodowy Instytut Fryderyka Chopina. Arxivat de l'original el 2011-04-21. [Consulta: 11 agost 2015].
# Mitridates de Pèrgam

Mitridates de Pèrgam (grec antic: Μιθριδάτης) va ser rei del Bòsfor al segle i aC.
Era fill, se suposa, de la relació entre Mitridates VI Eupator i Adobogiona, una princesa gàlata, que estava casada amb un noble del Pont de nom Menòdot. Aquesta suposició ve confirmada perquè aquest Mitridates va ser educat a la cort del rei i va rebre una bona formació intel·lectual i militar, segons diu Estrabó. Cap a l'any 64 aC, ja tenia càrrecs importants a la ciutat de Pèrgam i era molt apreciat.
En una època posterior, va tenir l'amistat de Juli Cèsar, que l'any 48 aC, a l'inici de la guerra d'Alexandria, el va enviar a Síria i a Cilícia a reclutar tropes auxiliars, cosa que va fer amb rapidesa, i davant d'una tropa considerable es va apoderar de Pelúsion en un atac sobtat, tot i que aquella ciutat d'Egipte estava fortament amurallada i defensada. Quan va voler passar el Nil es va trobar amb una forta oposició de l'exèrcit egipci i va demanar ajut a a Cèsar que el va socórrer amb la seva flota i va desembarcar a les boques del riu, unint les seves forces amb les de Mitridates i vencent els egipcis en una batalla que va posar fi a la guerra contra Ptolemeu XIII Filopàtor.
Segurament va acompanyar Juli Cèsar en la seva campanya contra Farnaces II, ja que quan Farnaces va ser derrotat, Cèsar li va entregar el regne del Bòsfor, i al mateix temps la tetrarquia de Galàcia fins llavors en mans de Deiotarus I. Però el regne del Bòsfor l'havia usurpat Asandre, que va matar Farnaces i va ocupar tot el país. Cèsar li va ordenar que ataqués Asandre i a la seva esposa Dinamis. Mitridates va lluitar contra els usurpadors, però l'any 46 aC va ser mort en una batalla.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Mithridates of Pergamus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 24 setembre 2022].
# Trio per a piano núm. 1 (Xostakóvitx)

Trio per a piano núm. 1, op. 8, en do menor per a violí, violoncel i piano és una composició de cambra molt primerenca de Dmitri Xostakóvitx. Es va representar en privat a principis de 1924, però no es va publicar fins als anys vuitanta. Vint anys més tard, el compositor va escriure el més conegut Trio per a piano núm. 2 en mi menor, op. 67.

## Història

A principis del 1923, Xostakóvitx va contraure una tuberculosi bronquial. Després de l'operació va ser enviat a un balneari a Haspra, a Crimea, on va conèixer a Tatiana Glivenko, la filla d'un conegut investigador literari de Moscou. Tatiana era encara estudiant i de la mateixa edat que Dmitri; ell havia nascut un 25 de setembre i ella dues setmanes després. Els anys vinents es van veure intermitentment, i l'estiu del 1926 el van passar junts. Un cop acabada la relació sentimental, va seguir sent amiga del compositor i de la seva família.
L'obra va ser composta l'any 1923 quan el compositor tenia setze anys i havia estat al Conservatori de Leningrad durant tres anys. Originalment, va ser titulada com a Poème. En el moment en què la partitura s'estava preparant per a la seva publicació, sis dècades més tard, s'havien perdut els darrers 22 compassos de la part de piano, que van ser completats per l'alumne de Xostakóvitx, Boris Tixxenko.

## Anàlisi musical

Tots els temes de l'obra es deriven del motiu cromàtic inicial. El seu romanticisme és atípic de l'obra madura del compositor. En una carta a la dedicada del trio, la seva aleshores xicota Tatiana Glivenko, Xostakóvitx va escriure que el segon tema havia estat recuperat d'una Sonata per a piano en si menor que havia compost tres anys abans. Va ser interpretada per primera vegada en privat pel compositor i dos dels seus amics, seguida d'una audició per a Nikolai Miaskovski al Conservatori de Moscou el 8 d'abril de 1924. La durada estàndard és d'aproximadament 13 minuts.

## Referències

* ↑ Pérez de Arteaga, José Luis. «Informació de l'obra» (en castellà). Fundación Juan March. [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ «Dmitri Shostakovich Time line» (en anglès). [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ Philip, Robert. «Piano Trio No 1 in C minor 'Poème', Op 8» (en anglès). Hyperion Records. [Consulta: 25 agost 2020].
* ↑ All Music Guide
* ↑ Digonskaja, Ol'ga. Fairclough. Shostakovich Studies 2. Cambridge: Cambridge University Press, 2010, p. 57. ISBN 978-0521111188.
* ↑ (Philip 2011)
# Ateneu de Sant Just Desvern

L'Ateneu de Sant Just Desvern és una entitat cultural del municipi de Sant Just Desvern fundada el 1918.
L'Ateneu s'ha dedicat, des de la seva fundació, a elevar el nivell cultural de la població catalana en general i la santjustenca en particular. Ho ha fet -i continua fent-ho- amb accions formatives (dues de les tres escoles públiques de Sant Just van ser creades per l'Ateneu en èpoques de dictadura per garantir un ensenyament en català i de qualitat) i amb el foment de tota mena d'activitats culturals i de lleure.
Actualment continua la seva tasca amb l'edició ininterrompuda de la revista d'informació local La Vall de Verç (des de 1979), una Escola de Música, 4 grups corals, un esbart, 3 grups teatrals i les seccions de muntanya (SEAS), arts plàstiques, billar, balls de saló i club literari (PAL Arxivat 2023-03-30 a Wayback Machine.).
A més, es fa una programació regular de teatre, concerts de jazz i mússica clàssica. També es fan projeccions de documentals i cinema infantil. Cal fer menció especial dels Pastorets de Sant Just Arxivat 2023-05-29 a Wayback Machine.. L'activitat de l'Ateneu permet aglutinar en un projecte cultural persones d'edats i procedències molt diferents.
L'any 2018 l'Ateneu de Sant Just Desvern va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ «Dona suport a la Creu de Sant Jordi per a l'Ateneu de Sant Just Desvern». [Consulta: 16 febrer 2019].
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 30 persones i 24 entitats». Generalitat de Catalunya, 17-07-2018. Arxivat de l'original el 18 de juliol 2018. [Consulta: 16 febrer 2019].
# Vestrici Espurinna

Tit Vestrici Espurinna (Titus Vestritius Spurinna) va ser un general romà que va participar en la guerra que va seguir a la mort de Neró durant l'any dels quatre emperadors.
Va abraçar la causa d'Otó i va rebre, junt amb Anni Gal, el comandament de les forces al riu Po que s'havien d'oposar a la invasió de les forces lleials a Vitel·li que venien del nord. Quan va arribar Cecina es va tancar a Placentia, que va defensar amb resolució i els atacants es van haver de retirar. Després de la primera batalla de Bedríacum que va posar fi a les esperances dels otonians, Espurinna va romandre lleial i es va retirar per un temps; després va tornar a l'exèrcit però gairebé no és esmentat fins al començament del regnat de Trajà, amb el qual va dirigir una gran victòria sobre la tribu del brúcters i fou recompensat pel senat amb estàtua de bronze. Quan Nerva va ser emperador, Espurinna va ser governador de la Germània Inferior l'any 97, amb 73 anys.
Estava casat amb Cottia i tenia un fill de nom Cotti que va destacar de jove però va morir i el senat va decretar també una estàtua a la seva memòria en part per mèrits propis i en part pels del pare. Encara vivia als 77 anys. Plini el Jove) parla d'ell, i el considera el seu amic.
Se li atribuí l'obra poètica De Contemtu Saeculi, però més probablement va ser una obra escrita en un temps posterior.

## Referències

* ↑ Grainger, John D. Nerva and the Roman Succession Crisis of AD 96-99. Londres: Routledge, 2005, p. 14 i seg.. ISBN 9780415289177.
* ↑ Plini El Jove. Lletres, vol. II i últim: llibres V-IX. Fundació Bernat Metge, p. 27–. ISBN 978-84-7225-956-0.

## Vegeu també

* Família Spurinna
# Llanbrynmair

Llanbryn-mair (Santa Maria en el turó) és un poble i la zona que l'envolta al comtat gal·lès de Powys, en la carretera A470 entre Caersws i Machynlleth. L'àrea de Llanbryn-mair és la segona més gran del comtat; el 2005, tenia 958 persones.

## Descripció

La comunitat inclou diversos llogarrets: Talerddig, Dolfach, Tafolwern, Pandy, Bont Dolgadfan, Cringoed, Pennant, Wern-Gerhynt, Tafolog i Dylife. El centre històric és a Llan, en la carretera a Llanidloes, amb una petita església parroquial dedicada a Santa Maria. El centre actual de la vila (antigament anomenat "Wynnstay"), en l'encreuament de l'A470 i la B4518 a Llanidloes, esdevingué la capital del municipi gràcies a la nova carretera de peatge del 1821 i l'arribada del tren el 1861. La Cambrian Line encara travessa el poble, però l'estació va ser anul·lada el 1965 en el marc de tancaments generalitzats causats per l'informe Beeching.
Geogràficament, la comunitat comprèn les valls de tres rius, el Twymyn, l'Iaen i el Rhiw Saeson. Els dos darrers desemboquen en el primer, que al seu torn alimenta el Dyfi, que mor a la badia d'Aberteifi.
La zona és predenominantment gal·lo-parlant. L'activitat ramadera és especialment important, i afortunadament es va lliurar de l'episodi de glossopeda que tingué lloc al Regne Unit el 2001.

## Història

La major part de l'àrea pertangué a la gran finca rural Wynnstay, propietat durant generacions dels descendents de Sir Watcyn Williams Wynne. El nom de la propietat encara és recordat en el pub "Wynnstay Arms".
Encara que l'agricultura ha estat de sempre la principal activitat econòmica, dues altres ocupacions foren també de molta importància: la confecció de franel·la (a Pandy) i la mineria de plom, que havia arribat a donar feina a centenars de treballadors a Dylife.
La parròquia de Llanbryn-mair tingué un paper important tant en la "Revolució incomformista" de finals del segle xviii (un moviment de l'església gal·lesa per independitzar-se de l'Església d'Anglaterra), com en l'emigració a Amèrica dels segles XIX i XX. En aquesta darrera, es diu que Llanbryn-mair va ser d'on en van sortir més emigrants cap al Nou Món, començant ja el 1796. Molts d'aquests s'establiren en la part occidental d'Ohio, especialment en les comunitats agrícoles del "Paddy's Run" (actualment Shandon), Gomer i Venedocia.

## Enllaços externs

* Plana del consell municipal' Arxivat 2008-01-27 a Wayback Machine.
* Plana de Llanbrynmair Arxivat 2017-09-22 a Wayback Machine.
* Plana de l'escola Arxivat 2006-05-14 a Wayback Machine. (gal·lès)(anglès)
* Mapa de localitzacions històriques (gal·lès)(anglès)
* Anàlisi de dues onades migratòries de Llanbrynmair a Amèrica: 1795 i 1856 (anglès)
# Santa Maria de Preixana

Santa Maria de Preixana és l'església parroquial de Preixana (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El maig de 2017 va ser declarada Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric.

## Descripció

Edifici de planta rectangular de nau única amb l'altar major recte i coberta amb dos trams de volta de creueria. Darrere de l'altar major hi ha la sagristia. L'única decoració de l'altar és un finestral gòtic geminat.
A la part de migdia hi ha una altra finestra d'iguals característiques. Les quatre cantonades d'aquesta església es troben reforçades per quatre grans contraforts. La coberta de creueria de l'església conserva les respectives claus de volta amb relleus, un de l'anagrama de Crist i en l'altre hi és visible la data de 1673. Les nervacions de la coberta es perllonguen pels murs laterals de l'església i desemboquen en unes mènsules antropomòrfiques. A banda i banda hi ha dues capelles laterals.
La portada de la façana principal segueix una clara inspiració classicista dins el corrent barroc. Segueix el model de porta arquitravada i rematada per un frontó triangular.

## Història

Església greument afectada pels terratrèmols datats el 1427 i 1428.
El 1673 és la data en què es porten a terme les reformes interiors i de la façana de l'església.
En finalitzar la Guerra Civil Espanyola, l'església havia mal sobreviscut a l'impacte d'una bomba que va deixar la part de la capçalera força afectada. Amb l'ajuda de Regiones Devastadas es refà el temple, sobretot la part de la teulada, els anys 1945-1948.

## Vegeu també

* Sant Llorenç de Preixana

## Referències

* ↑ Acord GOV/60/2017, de 2 de maig, pel qual es declara Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric, l'església de Santa Maria, a Preixana (Urgell), i se'n delimita l'entorn de protecció (DOGC, núm. 7.362, de 04/05/2017).
* 1 2 3 4 5 «Santa Maria de Preixana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].
# Triplophysa aluensis

Triplophysa aluensis és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Fa 8,1 cm de llargària maxima.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical, el qual viu a l'est de Yunnan (la Xina).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rendahl, H. 1933. Studien über innerasiatische Fische. Ark. Zool. v. 25 A (núm. 11): 1-51.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Zheng, L.-P., L.-N. Du, X.-Y. Chen i J.-X. Ynag, 2009. A new species of genus Triplophysa (Nemacheilinae: Balitoridae), Triplophysa longipectoralis sp. nov, from Guangxi, China. Environ. Biol. Fish. 85(3):221-227.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Zheng, L.-P., J.X. Yang i X.-Y. Chen, 2012. A new species of Triplophysa (Nemacheilidae: Cypriniformes), from Guangxi, southern China. J. Fish Biol.
* ↑ FishWise (anglès)

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Santa Rosae

L'illa de Santa Rosae fou una illa existent abans de les Glaciacions würmianes en la costa de Califòrnia, que actualment conforma el grup septentrional de les Illes Santa Bàrbara (illa de San Miguel, illa Santa Rosa, illa Santa Cruz i illa Anacapa). Probablement, tenia una mida de 1.842 km² i era situada a uns 7 km davant de la costa meridional de l'actual Califòrnia, a prop del comtat de Ventura i del comtat de Santa Barbara. Arran de la fusió de les glaceres que es va produir al final del Plistocè, fa aproximadament uns 9.500 anys, va haver-hi un augment del nivell del mar de 120 metres. I va donar lloc al seu aspecte actual en la geografia de la regió, deixant només els vells turons de Santa Rosae. Hi ha proves que suggereixen que una illa ara submergida, Calafia, es trobava entre Santa Rosae i el continent.
Els millors exponents de l'antiga illa de Santa Rosae són potser haver tingut una població de mamuts pigmeus (Mammuthus exilis), que es van extingir fa més de 12.000 anys, i l'esquelet de l'Home d'Arlington Springs, d'uns 13.000 anys d'antiguitat, que és un dels conjunts de restes humanes més antigues que s'han trobat fins ara a Amèrica del Nord. Com que Santa Rosae no estava connectada amb el continent en aquell moment, això demostra que els paleoindis es van instal·lar a l'illa amb bots. Les evidències arqueològiques mostren que aquests pobles paleocostaners tenien tecnologies marítimes sofisticades i pescaven, caçaven mamífers marins i aus i collien aliments vegetals illencs. Aquests pobles paleocostaners, que van sobreviure a l'illa fins fa uns 8.000 anys, poden ser els avantpassats de la tribu Chumash, que va viure al nord de les illes del Canal durant mil·lennis fins que les autoritats espanyoles els van traslladar a les missions continentals a la dècada de 1820.

## Referències

* ↑ Did America's first migrants use boats? Llegir en línia
* ↑ Brown, Gail «Geologist Names Submerged Island 'Calafia'» (en anglès). 93106: The Faculty & Staff Newsletter. UC Santa Barbara, 12, núm. 5, 19-11-2001, pàg. 1. Arxivat de l'original el 2013-04-11 [Consulta: 20 novembre 2020]. Arxivat 2018-03-27 a Wayback Machine.
* ↑ Erlandson, J.M., T.C. Rick, T.J. Braje, M. Casperson, B. Culleton, B. Fulfrost, T. Garcia, D. Guthrie, N. Jew, D. Kennett, M.L. Moss, L.. Reeder, C. Skinner, J. Watts, & L. Willis. 2011. Paleoindian seafaring, maritime technologies, and coastal foraging on California’s Channel Islands. Science 441:1181-1185.
* ↑ Braje, T.J., J.G. Costello, J.M. Erlandson, M.A. Glassow, J.R. Johnson, D.P. Morris, J.E. Perry, & T.C. Rick. 2010. Channel Islands National Park Archaeological Overview and Assessment (M. Glassow, editor). National Park Service, digital volume.

## Bibliografia

* Allan A. Schoenherr, C. Robert Feldmeth, Michael J. Emerson: Natural History of the Islands of California. University of California Press, 1999.

## Enllaços externs

* imatge de com era l'illa Santa Rosae
# Baarle

Baarle és un petit nucli urbà format conjuntament pels municipis Baarle-Hertog (Bèlgica) i Baarle-Nassau (Països Baixos); està dividit en 22 àrees belgues i 7 àrees neerlandeses (tècnicament 8, amb una àrea no habitada). L'any 1995 una comissió especial en va traçar els límits oficials.
Bona part de la població es troba en enclavaments belgues totalment envoltats de territori neerlandès, però també es dona la situació contrària (enclavaments neerlandesos totalment envoltats per territori belga).

## Enllaços externs

* Baarle-Nassau.nl
* Baarle-Hertog.be
* BaarleDigitaal.nl Arxivat 2015-08-01 a Wayback Machine.
* Baarle (amb mapes) (buffalo.edu)
# Santar (Nelas)

Santar és una antiga freguesia portuguesa del municipi de Nelas, amb 12,47 km² d'àrea i 1.042 habitants (en el cens del 2011). La densitat poblacional n'era de 83,6 hab/km². Esdevingué vila pel decret núm. 15128 de 21 de març del 1928, que també conferiu el mateix estatut a la freguesia de Canas de Senhorim, al mateix municipi. A més de la localitat de Santar, integren l'antiga freguesia els llogarets de Casal Sancho i Fontanheiras. Fou agregada en la reorganització administrativa del 2012-2013 al territori de la Unió de Freguesies de Santar i Moreira.

## Població

Població de la freguesia de Santar :
| 1864 | 1878 | 1890 | 1900 | 1911 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2011 |
| 2 267 | 2 530 | 2 310 | 2 531 | 2 585 | 2 491 | 2 710 | 2 815 | 2 845 | 2 685 | 2 327 | 2 343 | 1 253 | 1 156 | 1 042 |
Amb llogarets d'aquesta freguesia es creà, per la Llei núm. 29/86, de 23 d'agost, la freguesia de Santar

## Patrimoni

* Casa do Soito i Paço dos Cunhas
* Església de la Santa Casa de la Misericòrdia de Santar
* Casa das Fidalgas
* Casa i quinta de Santar

## Referències

* ↑ Lei n.º 11-A/2013, de 28 de janeiro: Reorganização administrativa do território das freguesias. Anexo I. Diário da República, 1.ª Série, n.º 19, Suplemento, de 28/01/2013.
* ↑ Instituto Nacional de Estatística (Recenseamentos Gerais da População) - https://www.ine.pt/xportal/xmain?xpid=INE&xpgid=ine_publicacoes.
* ↑ «Igreja da Santa Casa da Misericórdia de Santar» (en português). [Consulta: 5 març 2012].

## Bibliografia

* Santar, guió turístic - A. Polónio de Carvalho: Edició Cambra Municipal de Nelas, 2001

## Enllaços externs

* http://www.scsantar.pt.vu
* http://www.santar-sa.pt/santar_p.html
* http://casalsancho.blogspot.com
* http://baoworld.blogspot.com
* http://oindigenteeafins.blogspot.com