OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Galvanització

La galvanització és el zincat de l'acer o el ferro per immersió en un bany de zinc fos. Fou patentat amb aquest nom per Stanislas Sorel en 1837, malgrat no tenir res a veure amb Galvani ni amb l'electricitat.
En 1839 apareix l'electrodeposició o galvanostègia, donat una segona accepció a la paraula galvanització, molt més natural. En aquest sentit, la galvanització és l'aplicació d'una capa de metall sobre un altre electrolíticament. L'aplicació més corrent és la formació d'una capa prima de zinc sobre peces d'acer amb l'objectiu de protegir l'acer de la corrosió causada per l'aigua, l'oxigen i altres elements. La pel·lícula que recobreix el metall es manté enganxada gràcies a la zona de transició formada pel material que es vol recobrir i el zinc. La capa formada pel zinc és protegida per carbonat de zinc hidratat, material no soluble en l'aigua. El resultat de la galvanització és l'acer galvanitzat.
Per analogia, es fa servir el terme galvanització en calent per referir-se al recobriment similar obtingut per bany en zinc fos.

## Vegeu també

* Sèrie galvànica
* Galvanostègia
* Galvanoplàstia
* Galvanització de coure

## Referències

* «Galvanització». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Mecanizado Básico para electromecanica (es) (consulta: 02-11-2013)
# St. Martinville

St. Martinville és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 6.989 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, St. Martinville tenia 6.989 habitants, 2.496 habitatges, i 1.722 famílies. La densitat de població era de 899,5 habitants/km².
Dels 2.496 habitatges en un 33,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 38,1% hi vivien parelles casades, en un 26,2% dones solteres, i en un 31% no eren unitats familiars. En el 27,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,67 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,28.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,2% tenia menys de 18 anys, un 9,2% entre 18 i 24, un 26,5% entre 25 i 44, un 21,2% de 45 a 60 i un 15% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.600 $ i la renda mediana per família de 28.711 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.946 $ mentre que les dones 18.314 $. La renda per capita de la població era de 10.529 $. Entorn del 26,9% de les famílies i el 31,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- St. Martinville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- St. Martinville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Torre i muralles dels Borja

La Torre i muralles dels Borja és un conjunt arquitectònic del municipi valencià de Canals (la Costera), al nucli de la Torreta de Canals (al qual dona nom). Està declarat bé d'interès cultural des d'abril 2000. La torre es diu també Torreta de Canals.

## Descripció

La torre és de planta quadrada i tres altures, encara que al segle xix es va derruir l'última. Originalment, s'hi accedia mitjançant un arc de mig punt de carreu al primer pis, que era la forma habitual d'accés a les torres de defensa perquè permetia aïllar-la simplement retirant l'escala d'accés. En l'actualitat s'ha reemplaçat per una escala metàl·lica. Està construïda enterament en pedra i maçoneria. La primera i la segona planta s'obren a l'exterior mitjançant finestres sageteres i a la planta es troba una gran cambra amb tres finestres rectangulars. La terrassa és accessible, i conserva com a element defensiu un ampit amb merlets.

## Història

Basant-se en les restes trobades, data del segle xiii durant l'època musulmana. Després de la Reconquesta la fortificació va quedar abandonada sense ús, però en el segle xiv s'hi va construir un palau gòtic que va reutilitzar la torre musulmana i part de la muralla. Aquest palau pertanyia a la família Borja, titulars de la baronia de la Torre. Calixt III és un dels membres d'aquesta família nascuts en aquest edifici. El 1506 va ser venuda, amb la Baronia, a l'ajuntament de Xàtiva. El consistori xativí va ser propietari de l'edifici durant els segles següents, en què es va produir la ruïna progressiva del palau. El 1758 va ser necessari restaurar-lo i el 1847, novament en ruïnes, va ser venut per l'ajuntament de Xàtiva a diversos particulars. Finalment l'ajuntament de Canals va adquirir la torre i la va restaurar el 1995 i va eliminar els edificis que s'havien anat adossant a la torre.

## Vegeu també

* Oratori dels Borja

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=173. Data de consulta: 7 gener 2025.
* 1 2 3 cult.gva.es / dgpa / BIC / detalles_bics.asp? IdInmueble = 52 Direcció General de Patrimoni Cultural: Torre i Muralles dels Borja
* 1 2 3 «Mapa cultural de la Província de València - Torre i Muralles dels Borja». Arxivat de l'original el 2013-04-12. [Consulta: 23 agost 2013].
* ↑ «Ajuntament de Canals - Història». Arxivat de l'original el 2012-07-04. [Consulta: 23 agost 2013].
# Mitsuru Sato

Mitsuru Sato (japonès: 佐藤満) (Hachirogata, 21 de desembre de 1961) és un lluitador japonès, ja retirat, especialista en lluita lliure, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on guanyà la medalla d'or en la competició del pes mosca del programa lluita lliure. Quatre anys més tard, als Jocs de Barcelona, fou sisè en la mateixa competició.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles en el Campionat del Món, una de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1985 i 1987, i una medalla d'or en els Jocs Asiàtics de 1986.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Mitsuru Sato». [Consulta: 10 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 10 març 2025].
# Servei general de paquets per ràdio

El servei general de paquets per ràdio, més conegut pel sigle anglès GPRS de General Packet Radio Service és el sistema que, afegit al GSM permet l'ús de la commutació de paquets. D'aquesta manera es millora la capacitat de la tecnologia mòbil 2G a l'hora de transmetre paquets de dades no vocals.

## Referències

* ↑ «Servei general de paquets per ràdio». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.

## Vegeu també

* FON (wifi)
# Khoren Hovhannisyan

Khoren Hovhannisyan (Erevan, 10 de gener de 1955), també anomenat Khoren Oganesian, és un exfutbolista armeni de les dècades de 1970 i 1980 i entrenador.
Fou 34 cops internacional amb la selecció de la Unió Soviètica amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1982. Pel que fa a clubs, defensà els colors de FC Ararat Erevan i FK Pakhtakor Tashkent.
Fou escollit Golden Player de la UEFA per Armènia el 2003.

## Referències

* ↑ «ru:Хорен Оганесян награжден медалью "Мовсеса Хоренаци"» (en rus). ArmFootball.com. Arxivat de l'original el 23 de juliol 2012. [Consulta: 1r abril 2013].
* ↑ Arnhold, Matthias. «Khoren Georgievich Oganesyan - International Appearances». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 19-02-2010. [Consulta: 27 abril 2015].
* 1 2 «Hovhannisyan sure of place in history». Armsport.am. [Consulta: 1r abril 2013].
* ↑ «Interview». Arxivat de l'original el 2019-09-16. [Consulta: 26 desembre 2018].
* ↑ Rusteam.permian.ru Profile Arxivat 2019-09-16 a Wayback Machine. (rus)
* ↑ Igor Rabiner. Odyssey best, according to World Soccer, midfielder of the Soviet Union / / Football of "SE". - 1996. - № 25. - With. 6.
* ↑ (2005) Encyclopedia of Football Head. "George - Hirair LTD", page 63.
* ↑ Khoren Hovhannisyan a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Golden players take centre stage. Arxivat 2 January 2008$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine., from uefa.com
# Synodontis dhonti

Synodontis dhonti és una espècie de peix de la família dels mochòkids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 40 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Tanganyika.

## Referències

* 1 2 «Synodontis dhonti» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Boulenger, G. A. 1917. Descriptions of new fishes from Lake Tanganyika forming part of the collection made by the late Dr. L. Stappers for the Belgian Government. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 20 (núm. 119): 363-368.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986. Mochokidae. p. 105-152. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 1992. Mochokidae. p. 500-563. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 2003. Mochokidae, p. 195-268 a C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douce et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune et Flore tropicales 40. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes, Museum National d'Histoire Naturalle, París, França i Institut de Recherche pour le Développement, París, França. 815 p.
* Vigliotta, T. R. «A phylogenetic study of the African catfish family Mochokidae (Osteichthyes, Ostariophysi, Siluriformes), with a key to genera» (en anglès). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 157, 1, 2008, pàg. 73-136. DOI: 10.1635/0097-3157(2008)157[73:APSOTA]2.0.CO;2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Perlongipalpus

Perlongipalpus és un gènere d' aranyes araneomorfes de la subfamília Erigoninae, dins de la família Linyphiidae.
Es poden trobar a la Rússia asiàtica i a Mongòlia.
Fou descrit per primera vegada per K. Y. Eskov i Y. M. Marusik l'any 1991.

## Llista d'espècies

Segons The World Spider Catalog 12.0:
* Perlongipalpus mannilai Eskov & Marusik, 1991
* Perlongipalpus mongolicus Marusik & Koponen, 2008
* Perlongipalpus pinipumilis Eskov & Marusik, 1991 (Espècie tipus)
* Perlongipalpus saaristoi Marusik & Koponen, 2008

## Referències

* ↑ «Gen. Perlongipalpus Eskov & Marusik, 1991». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.
* ↑ Eskov, K. Y.; Marusik, Y. M. «New linyphiid spider (Aranei, Linyphiidae) from east Siberia». Korean Arachnology, vol. 6, 1991, pàg. 237–253.
* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog (American Museum of Natural History).

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Mas de la Muga

La Muga és una antiga masia reconvertida en un castell d'estil historicista al municipi de Bellvei (al Baix Penedès). El mas, que fou reconstruït amb els materials medievals de l'antic casal, ara es troba abandonat i enrunat. És un casal fortificat documentat el segle xi. El mas fou objecte d'una restauració poc afortunada precedida d'una destrucció per tal d'aprofitar els materials. Les reformes foren inspirades per una dona rica de Bellvei que volia viure còmodament fora de Bellvei però veient cada matí el seu poblet. El castell obtingué un aspecte carrincló. Avui dia el seu aspecte és deplorable, ja que, en ser abandonat, ha envellit molt de pressa a causa del temps i la incúria.
És un edifici declarat bé cultural d'interès nacional. És un castell situat al cim d'un turó, a 154 m d'altitud sobre el nivell del mar. Es troba en molt mal estat. Presenta encara alçades tres torres. A la banda lateral dreta en veiem dues de cilíndriques i emmerletades que presenten una torratxa i una sèrie de matacans sostinguts per cartel·les. A l'esquerra es pot veure una torre de tipus quadrangular rematada per merlets i amb un matacà. Malgrat estar molt enderrocat, encara es poden observar una sèrie de finestres rectangulars. L'edifici està realitzat en maó i ferro. En una fotografia del 1950 (Els castells catalans, Editorial Dalmau) es pot observar l'atac que ha patit l'edificació amb el pas dels anys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mas de la Muga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].
* ↑ «Mas de la Muga». Pobles de Catalunya. [Consulta: 24 gener 2011].

## Enllaços externs

* «Mas de la Muga». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Mas de la Muga». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Arambi Iemij

Arambi Iemij (rus: Арамбий Ибрагимович Емиж) (Assokolai, 9 de febrer de 1953) és un judoka i lluitador de sambo rus, ja retirat, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on guanyà la medalla de bronze en la competició del pes extra lleuger del programa de judo.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat d'Europa de judo i un campionat nacional. Com a lluitador de sambo guanyà un campionat d'Europa i un de nacional.

## Referències

* 1 2 Arambi Iemij a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Aramby Emizh, Judoka, JudoInside». [Consulta: 13 setembre 2020].
# Convent de les Mares Escolàpies

El Convent de les Mares Escolàpies és un edifici d'Olesa de Montserrat (Baix Llobregat) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta és l'última fundació realitzada en vida per Santa Paula Montal, fundadora de les Mares Escolàpies.
Es troba, juntament amb l'escola de les Escolàpies, al carrer de Paula Montal, al nucli antic d'Olesa de Montserrat. Ocupa tota una façana del carrer, formada per finestres a la planta baixa i balcons a les dues plantes restants. Fa un reclau en el carrer, marcant així l'entrada a l'església que ara, resta tancada fent servir la lateral.

## Història

Construïda al segle xviii. L'edifici era una antiga casa pairal del segle xiv que va ser adquirida l'any 1879 per la comunitat de les Mares Escolàpies, encapçalades per la fundadora Santa Paula Montal. A partir d'aquest moment es van dur a terme una sèrie de modificacions per tal d'adequar l'edifici a les necessitats de la comunitat i el col·legi.

### Capella pública

L'any 1880 es va començar, com a part annexa al convent, la construcció de la capella pública del convent de les Mares Escolàpies d'Olesa de Montserrat, consagrada el 16 d'octubre de 1881 i dedicada a la Mare de Déu de Montserrat. Al cap d'un any, el 16 d'octubre de 1881 van finalitzar les obres. En l'àmbit arquitectònic té un cambril amb la imatge de la Moreneta i és d'una nau i una sola nau lateral. Al presbiteri hi ha dues reproduccions de fusta de santa Paula Montal i Fornés, fundadora de la comunitat de les Mares Escolàpies, i Sant Josep de Calassanç. A sota de l'ara de l'altar, hi ha les despulles de la Santa.
L'edifici ha patit una transformació gradual a través dels anys amb una sèrie de reformes i ampliacions que li han donat l'aspecte actual. De tot el conjunt cal destacar-ne la capella i el pati, on hi ha una palmera i un magraner que va plantar la mateixa Mare Paula. Té accés des del carrer de Santa Paula Montalt de la mateixa vila.

## Vegeu també

* Santa Paula Montal

## Referències

* 1 2 «Convent de les Mares Escolàpies». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
* ↑ «Biografia Santa Paula Montalt». Arxivat de l'original el 2018-01-23. [Consulta: 26 març 2018].

## Enllaços externs

* Escolàpies d'Olesa, web de l'Escola Nostra Senyora de Montserrat (Escolàpies)
# Rodessa

Rodessa és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 307 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rodessa tenia 307 habitants, 119 habitatges, i 81 famílies. La densitat de població era de 142,8 habitants/km².
Dels 119 habitatges en un 36,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,7% hi vivien parelles casades, en un 14,3% dones solteres, i en un 31,9% no eren unitats familiars. En el 28,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,58 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,17.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,6% tenia menys de 18 anys, un 8,5% entre 18 i 24, un 28,7% entre 25 i 44, un 17,9% de 45 a 60 i un 13,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 100 homes.
La renda mediana per habitatge era de 21.750 $ i la renda mediana per família de 28.125 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.750 $ mentre que les dones 13.977 $. La renda per capita de la població era de 10.693 $. Entorn del 22% de les famílies i el 24,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rodessa». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rodessa». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Districte de Saint-Amand-Montrond

El Districte de Saint-Amand-Montrond és un dels tres districtes del departament del Cher, a la regió del Centre-Vall del Loira. Té 11 cantons i 116 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura de Saint-Amand-Montrond.

## Cantons

cantó de Charenton-du-Cher - cantó de Châteaumeillant - cantó de Châteauneuf-sur-Cher - cantó de Le Châtelet - cantó de Dun-sur-Auron - cantó de La Guerche-sur-l'Aubois - cantó de Lignières - cantó de Nérondes - cantó de Saint-Amand-Montrond - cantó de Sancoins - cantó de Saulzais-le-Potier

## Vegeu també

* Cantons del Cher
# Estació del Papiol

Mapa sinòptic línia R4 :
El Papiol és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada al municipi del Papiol a la comarca del Baix Llobregat. El nucli urbà es troba allunyat de l'estació, a la qual es pot arribar amb la línia L5 d'autobús.
L'estació es troba a la línia Barcelona-Martorell-Vilafranca-Tarragona per on circulen trens de la línia R4 de Rodalies de Catalunya operat per Renfe Operadora, servei que uneix el Bages, el Vallès Occidental i Barcelona amb Sant Vicenç de Calders via les comarques del Baix Llobregat, Alt Penedès i Baix Penedès.
L'edifici de l'estació, que es va conservar fins avui, va ser estrenat junts amb la línia de Vilafranca va entrar en servei el 10 de novembre de 1856 quan es va obrir el tram entre Molins de Rei i l'estació provisional de Martorell, fins que la línia va creuar el Llobregat i es va obrir la definitiva el 1859. Formava part de la línia de la Companyia dels Ferrocarrils de Tarragona a Barcelona i França (TBF) que el 1941 passà a Renfe. El 1859, l'empresari Narcís Menard, propietari del Vapor de Ca n'Alzamora va obtenir l'autorització reial per estudiar una connexió ferroviària de l'estació amb la seva fàbrica a Rubí. El 2007 s'hi va realitzar un pas inferior per creuar les vies.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 175.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Rodalia de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Sant Vicenç de Calders Vilafranca del Penedès Martorell | Castellbisbal | | Molins de Rei | Terrassa Manresa |

## Tarifació

Aquesta estació està dins de la tarifa plana de l'àrea metropolitana de Barcelona, qualsevol trajecte entre dos dels municipis de l'àrea metropolitana de Barcelona es comptarà com a zona 1.

## Referències

* ↑ «L5 Ruta: Horaris, parades i mapes - El Papiol». Moovit. [Consulta: 9 agost 2020].
* ↑ «El Papiol». Trens de Catalunya. [Consulta: 9 agost 2020].
* ↑ «Conegueu la línia R4». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 24 de març 2010. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ Miquel i Serra, Domènec. «Trencar l'aïllament. La lluita per unes comunicacions modernes a Sant Cugat del Vallès». A: Arqueologia de la comunicació : actes de les IV Jornades d'Arqueologia Industrial de Catalunya : Girona, 6, 7 i 8 de novembre de 1997.. Barcelona: Enginyers Industrials de Catalunya, Associació/Col·legi, 2000, p. 404. ISBN 84-267-1248-7.
* ↑ Renfe anuncia l'inici de la construcció del pas inferior a l'estació del Papiol Arxivat 2008-04-30 a Wayback Machine. al web de l'ajuntament del Papiol
* ↑ «Transport per ferrocarril obra=Anuari estadístic DPTOP 2016». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2020-12-10. [Consulta: 9 agost 2020].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Renfe Operadora
# Vaguiz Khidiatul·lin

Vaguiz Khidiatul·lin (Gubakha, 3 de març de 1959) és un exfutbolista rus de la dècada de 1980.
Fou 58 cops internacional amb la selecció soviètica amb la qual participà en la Copa del Món de Futbol de 1982 i 1990.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de FC Spartak Moscou, PFC CSKA Moscou, Karpaty Lviv i Toulouse FC.

## Referències

* ↑ Arnhold, Matthias. «Vagiz Nazirovich Khidiyatullin - International Appearances». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 30-07-2015. [Consulta: 30 juliol 2015].
* ↑ «Perfil a sports-reference». Arxivat de l'original el 2012-10-23. [Consulta: 13 desembre 2018].
* ↑ Vaguiz Khidiatul·lin a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Vaguiz Khidiatul·lin Fitxa a Fussballdaten
* ↑ Vaguiz Khidiatul·lin a worldfootball.net