OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Torre d'Hèrcules (la Vila Joiosa)

La Torre d'Hèrcules o Torre de Sant Josep és un monument funerari romà de la meitat del segle ii dC, situat a la partida del Torres del municipi de la Vila Joiosa (a la Marina Baixa, País Valencià), a pocs quilòmetres de la ciutat romana d'Al·ló. Té forma de torre de planta rectangular i consta d'un podi esglaonat de cinc grades, de les quals la primera està parcialment soterrada. Sobre aquest es troba el cos central, als cantons del qual se situen pilastres de reforç, mentre que els panys dels murs són llisos. La construcció és rematada amb un segon cos realitzat molt probablement al segle xviii, ja que apareix als dibuixos de Laborde. Per les restes trobades al voltant (i que permetrien la seua restauració) se sap que els capitells de les pilastres eren d'estil corinti; també s'han trobat restes de l'arquitrau. S'ha plantejat la hipòtesi (segons L. Aband) que el remat del monument fóra un cos piramidal, en posar-lo en relació amb altres monuments funeraris de l'època romana. L'interior consta d'una única sala coberta amb una volta de canó. Aquest monument funerari està representat en diversos documents gràfics d'Antoni Valcárcel Pío de Savoia i Moura, més conegut com el comte de Lumiares, (segle xviii) i de Laborde (segle xix), on es representa com és en l'actualitat. Gaudeix de la declaració de BIC amb el número de referència RI-51-0006819.

## Referències

* «Resolució de 20 de setembre de 1988, de la Direcció General de Patrimoni Cultural de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural amb la categoria de Monument a favor de l'anomenada Torre d'Hèrcules a la Vila Joiosa (Alacant)» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 917, 20-09-1988, p. 5147.
* «Reial Decret 109/1990, de 26 de gener, pel qual es declara bé d'interés cultural, amb categoria de monument, la denominada Torre d'Hèrcules, a la Vila Joiosa (Alacant)» (PDF). Butlletí Oficial de l'Estat, núm. 27, 31-01-1990, p. 3040.

## Enllaços externs

* Fitxa BIC de la Direcció General del Patrimoni Cultural Valencià
* 1 2 URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1751. Data de consulta: 10 octubre 2024.
# Sant Pere d'Abrera

Sant Pere d'Abrera és una església romànica dins del municipi d'Abrera (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una nau coberta amb volta de canó amb un absis trilobulat amb finestres de doble esqueixada com a únics focus d'il·luminació del recinte. Exteriorment l'absis central està decorat amb arquets cecs i bandes llombardes i les teules són de pissarra. A la zona del creuer, cobert amb volta d'aresta, s'aixeca una torre campanar de tres pisos, el primer amb una finestra de mig punt per costat i els altres dos finestres geminades. El parament del mur està fet a base de pedres irregulars sense treballar disposades en filades.
La porta d'entrada està en un dels laterals; es tracta d'una arc de mig punt amb una sanefa de dents de serra a les arquivoltes i petites columnes adossades, una a cada banda. Els capitells tenen escultura rudimentària.

## Història

La parròquia de Sant Pere d'Abrera, dins del terme del castell de Voltrera, és esmentada el 1100, quan Guillem Ramon, senyor de la baronia de Castellbell, llegà cinc mancusos per a la seva dedicació.
L'església fou restaurada entre els anys 1956 i 1959 per la Diputació de Barcelona. En aquesta restauració es va afegir el tercer pis del campanar.

## Referències

* 1 2 3 4 «Església parroquial de Sant Pere d'Abrera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].

## Bibliografia

* Pagès i Paretas, Montserrat. «La parròquia de Sant Pere d'Abrera». A: Art romànic i feudalisme al Baix Llobregat. Publicacions de l'abadia de Montserrat, 1992, p. 172-183. ISBN 84-7826-300-4.
# Smoothie King Center

El Smoothie King Center és un pavelló esportiu situat a Nova Orleans, Louisiana, i està situat en el Central Business District, el que ve a ser el centre de la ciutat, adjacent al Louisiana Superdome.
Des del 2002 és el pavelló dels New Orleans Pelicans de l'NBA, i a vegades, de la Universitat Tulane. Des de febrer de 2004 també és la llar de New Orleans VooDoo, de l'AFL i ho va ser de New Orleans Brass de la ECHL fins a la seva desaparició el 2002.
El pavelló va ser completat el 1999 i el seu cost va ascendir als 84 milions de dòlars. La seva obertura oficial data del 19 d'octubre de 1999. Durant els 3 primers anys l'únic equip que actuava allí com local eren els Brass, fins que el 2002 els Charlotte Hornets es van mudar a Nova Orleans.
La capacitat del pavelló és de 18.000 espectadors per a bàsquet, 16.500 per a futbol americà i per a concerts o altres espectacles, va des de 7.500 fins als 17.805. Compta a més amb 56 llotges de luxe.
Entre els pròxims grans esdeveniments que acollirà el pavelló destaquen l'All-Star Game de l'NBA el 2008, l'ArenaBowl XXI el 2007 i el torneig de la Southeastern Conference de la NCAA el 2012. En 2007 ja va ser seu de la 1a i 2a ronda del torneig NCAA i el 2004 va acollir la Final Four de la NCAA femenina i en 2008 serà seu de rondes en la South Regional.

## Huracà Katrina

Durant l'Huracà Katrina els equips mèdics que tenien la seva base en el Superdome es van traslladar a aquest pavelló, a causa de les millors condicions que oferia aquest pavelló per a desenvolupar el seu treball. Malgrat l'huracà, l'Arena va reprendre les seves activitats un mes després de la catátrofe.
Els Hornets van jugar el seu primer partit de la lliga 2005-06 el 8 de març de 2006 amb Los Angeles Lakers com a rival. Els Lakers van vèncer 113-107 però això era el de menys aquella nit, l'emotiu va ser l'ambient de bàsquet que va tornar a sentir una ciutat tan damnificada per un desastre com el Katrina. El 5 de juliol de 2006, el New Orleans Arena va augmentar la seva capacitat per als concerts de Tim McGraw i Faith Hill, aconseguint aquesta nit el record d'assistència al pavelló.

## Galeria

* Entrada al Smoothie King Center
* Vista exterior del pavelló
* Vista cenital del Smoothie King Center

## Enllaços externs

* Smoothie King Center Arxivat 2014-02-21 a Wayback Machine.
# Torrent del Rossinyol (Castellcir)

El Torrent del Rossinyol és un torrent del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Es forma al nord-oest de la masia de Mont-ras i al sud-est de la de Cal Manel, a llevant de l'extrem nord de l'actual poble de Castellcir. Des d'aquest lloc davalla cap al sud-est fent un arc, i s'aboca en el torrent d'Esplugues a prop i al nord-oest de l'església de Sant Andreu de Castellcir i de la masia de Cal Tomàs, al nord de la de Cal Jaumet i al nord-est de la de Can Gregori.

## Referències

* ↑ Cingles de Bertí i de Gallifa [Document cartogràfic] : Gallifa, Vall de S. Miquel, Sots Feréstecs, Sot del Bac, Vall de Neu, Castell Cir, Sauva Negra: mapa topográfico excursionista: topografía procedente del mapa nacional del Instituto Geográfico y Catastral, de otros centros y observaciones directas por el equipo técnico de editorial Alpina / cartografía: A. Bescós; cartografía complementaria y res.tecn. X. Coll. Granollers: Editorial Alpina, 1986. ISBN 84-7011-033-0

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Torrent del Rossinyol i el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònim no surt en el mapa
# Torró d'Agramunt

El Torró d'Agramunt és un torró elaborat al municipi d'Agramunt amb avellanes o ametlles, sucre, mel i clara d'ou, presentat en tauletes rodones o rectangulars entrapanades de pa d'àngel de diverses mides i pesos. La primera menció escrita data del 1741 on, en unes cartes d'una de les famílies nobles locals, es descriu el nombre de persones que es dedicaven als diferents oficis a la vila, mencionant-s'hi set torronaires. El torró es reconegut amb la Indicació geogràfica protegida pel Departament d'Agricultura des del 2002.Està inscrit al Registre comunitari i regulat per l'Ordre AAR/429/2009 de la Generalitat.
La seva massa presenta un lleuger color marró daurat fràgil i cruixent. El percentatge mínim d'ametlla o avellana és del 46% al 60% segons que el torró sigui de categoria extra o suprema. Per elaborar-lo es torren les avellanes un cop refredades es pelen. En el cas de les ametlles l'operació és a l'inrevés. Es couen la mel i els sucres amb clara d'ou fresca o el seu equivalent en pols. Després, s'hi barregen les ametlles i les avellanes.
El torró d'Agramunt es presenta en tauletes rodones o rectangulars que poden tenir diferents pesos des de 30g fins a pesos superiors a 1 kg. A l'etiqueta dels envasos figurarà, a més de les mencions que exigeix la legislació vigent, el nom Torró d'Agramunt. Indicació Geogràfica Protegida i el logotip de la indicació geogràfica.
Històric de la producció anual de torró amb IGP Torró d'Agramunt:
| Any | Producció |
| 2008 | 168 tones |
| 2009 | 158 tones |
| 2010 | 157 tones |
| 2011 | 221 tones |
| 2012 | 187 tones |
| 2013 | 248 tones |

## Referències

* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«».
* 1 2 «Torro d'Agramunt». Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 13 gener 2016].
* ↑ «Registre comunitari Reglament (CE) núm. 1241/2002 (DOCE de 11.7.2002)». Unió Europea. [Consulta: 13 gener 2016].
* ↑ «ORDRE AAR/429/2009, de 22 de setembre, per la qual s'aprova el Reglament de la Indicació Geogràfica Protegida Torró d'Agramunt. (DOGC núm. 5478 - 06/10/2009)». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 gener 2016].

## Enllaços externs

* Web del Consell Regulador IGP Torró d'Agramunt
# Torró d'Alacant

El Torró d'Alacant és una Indicació Geogràfica Protegida (IGP) d'una varietat de torró produïda al municipi de Xixona (l'Alacantí, País Valencià). Es tracta d'una varietat de torró, de textura dura, elaborat amb ametles repelades i torrades, mel, sucre/s, clara d'ou i recobert de neula.

## Referències

* ↑ «ORDRE de 26 de setembre de 1995, de la Conselleria d'Agricultura i Medi Ambient, per la qual s'aprova el Reglament de les Denominacions Específiques Xixona i Torró d'Alacant, i el Consell Regulador Comú» (PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 2605, 16-10-1995, p. 14910.

## Vegeu també

* Torró
* Torró de Xixona

## Enllaços externs

* Consell Regulador de les IGPs Xixona i Torró d'Alacant
# Isidor de Càrax

Isidor de Càrax (en grec antic: Ἰσίδωρος, llatí: Isidorus) fou un geògraf de l'antiga Grècia natural de la Susiana del segle i. La seva obra més coneguda i que s'ha conservat, intitulada Estacions pàrtiques, és un itinerari de la ruta comercial d'Antioquia a l'Índia passant per totes les estacions de caravanes.
Isidor va viure en temps dels primers emperadors, segurament després del regnat de Tiberi, atès que menciona un fet que va passar durant el seu regnat. No obstant això, Llucià de Samosata l'esmenta d'una manera que sembla indicar que vivia en temps de Ptolemeu I Soter (vers 300 aC), però això sembla difícil, perquè llavors no existia encara l'Imperi Part, que descriu. És més probable que visqués entre el segle i aC i dC.
La seva obra Estacions pàrtiques (grec antic: Σταθμοὶ Παρθικοί, llatí: Mansiones Parthicae) és, raonablement, un resum d'una obra molt més extensa, que tal vegada es correspon amb l'obra que esmenta Ateneu de Nàucratis sota el títol de τῆς Παρθίας περιηγητικόν ('Recorregut per Pàrtia'). És possible que aquesta obra més completa es correspongui amb la que Plini el Vell assigna a un cert Dionisi de Càrax, i que va ser encomanada per l'emperador August per conèixer la geografia d'Armènia, Pàrtia i Aràbia i conquerir aquests territoris. En aquest cas, Dionisi seria un error del text per Isidor.

## Referències

* 1 2 3.Isidorus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 626
* ↑ «Dionysios 116». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.

## Enllaços externs

* Traducció a l'anglès de les Estacions pàrtiques
# Toxabramis maensis

Toxabramis maensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba al Vietnam.

## Referències

* ↑ Günther A. 1873. Report on a collection of fishes from China. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 4) v. 12 (núm. 69). 239-250.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Can Bartomeu Carbonell

Can Bartomeu Carbonell, també conegut per la Casa del Rellotge és un dels edificis més coneguts de Sitges, al Garraf. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
És una construcció modernista entre mitgeres, de planta baixa, tres pisos i terrat. Té tres portes, la principal a la plaça del Cap de la Vila i les altres dues als carrers Àngel Vidal i Major, respectivament. L'edifici fou un encàrrec de l'importador de teixits Bartomeu Carbonell i Mussons (1859-1947) a l'arquitecte Ignasi Mas i Morell (autor, entre altres obres, de la plaça de toros Monumental de Barcelona). Les obres de construcció es van acabar el 1915.

## Descripció

La casa del Rellotge és un dels edificis més característics de Sitges; fa cantonada entre el carrer Major i el carrer d'Àngel Vidal i s'obre a la plaça del Cap de la Vila, a la configuració de la qual contribueix decisivament. Es tracta d'un gran edifici de planta baixa, tres pisos i terrat amb barana sinuosa. S'hi accedeix per tres portes, situades dues d'elles als carrers Major i À. Vidal, i la tercera i principal a la plaça. La distribució de la resta d'obertures, en general rectangulars, és rectangular.
La part més remarcable de la construcció és la que fa cantonada amb el carrer Major, que compta amb una tribuna de fusta al segon pis i sobretot amb una torre sobresortint, on es troba el rellotge que dona el nom a la casa i que acaba en una punxa coberta amb trencadís de rajoles blanques, grogues i blaves. En conjunt els elements decoratius tenen un paper molt important en l'aspecte extern de l'edifici: ceràmica, ferro i esgrafiats, tot i que aquests darrers es troben força fets malbé. L'edifici va ser restaurat el 2006.

## Història

La "Casa del Rellotge" està situada al Cap de la Vila, on en el segle xvii hi havia un dels sis portals de la muralla nova de Sitges. Aquesta zona va ser reformada segons projecte inicial de Gaietà Buïgas i Monravà aprovat el 17-6-1889 i realitzat amb moltes modificacions per Ignasi Mas i Morell el 1913.
El desembre de 1912 va ser sol·licitat el permís d'obres. El projecte va ser presentat el maig del 1913 i va ser aprovat per l'ajuntament. L'obra es va enllestir el 1915, data que apareix esgrafiada a la cantonada del carrer d'Àngel Vidal.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Bartomeu Carbonell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Bibliografia

* Servei del Patrimoni Arquitectònic El Baix Penedès. El Garraf Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1991. Col. Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya 3. ISBN 84-393-1227-X
* Isabel Coll Arquitectura de Sitges 1800-1930 Sitges: Ajuntament, 2001. Segona edició ISBN 84-931852-0-5

## Enllaços externs

* Descripció, fotografia i mapa
* Descripció
# Trachelyichthys exilis

Trachelyichthys exilis és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (22 °C-24 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Nanay (conca del riu Amazones).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Mees G. F., 1974. The Auchenipteridae and Pimelodidae of Suriname (Pisces, Nematognathi). Zool. Verh. (Leiden) Núm. 132. 1-256.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Greenfield, D. W. & G. S. Glodek. 1977. Trachelyichthys exilis, a new species of catfish (Pisces: Auchenipteridae) from Peru. Fieldiana Zool. v. 72 (núm. 3): 47-58.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Ferraris, C.J. Jr., 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# La Pleta (Sitges)

La Pleta és un edifici modernista en el Parc Natural del Garraf, en el terme municipal de Sitges. La Pleta, propietat de la família Guell, es va construir per a corrals de bestiar. L'obra és del 1894 i s'atribueix a Francesc Berenguer i Mestres, autor també del Celler Güell, en el veí poble de Garraf. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment l'edifici és la seu de l'Oficina del Parc del Garraf, gestionat per la Diputació de Barcelona.

## Descripció

És una masia formada per un cos central i dos laterals. Tots ells de planta baixa, pis i golfes. Porta principal d'entrada formada per dovelles de pedra, seguint la mateixa forma que les finestres, les quals no són de pedra, sinó de maó vist. De maó vist també són les impostes que recorren l'edifici assenyalant el començament de cada pis. Cobertes a dos vessants, els cossos laterals de forma una mica corbada. El cos central és recte. Al costat de la casa hi ha una cisterna cònica.

## Referències

* ↑ Isabel Coll Arquitectura de Sitges 1800-1930 Sitges: Ajuntament, 2001. Segona edició ISBN 84-931852-0-5
* 1 2 «La Pleta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* Descripció i fotografies
# Trachelyopterus insignis

Trachelyopterus insignis és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 20 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical (entre 23 - 38 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Magdalena.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 15. i-xxxi + 1-540.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Ferraris, C.J. Jr. 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1997. Aquarien Atlas, Band 5. Mergus Verlag, Melle, Alemanya. 1148 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916. ISBN 086622131X.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Steindachner, F. 1878. Zur Fischfauna des Magdalenen-Stromes. Anz. Akad. Wiss. Wien v. 15 (núm. 12): 88-91.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.