OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pabellondepicaïta

La pabellondepicaïta és un mineral de la classe dels minerals orgànics. Rep el nom de Pabellón de Pica (Xile), la localitat tipus d'aquesta espècie.

## Característiques

La pabellondepicaïta és un compost orgànic de fórmula química Cu²⁺₂(N₃C₂H₂)₂(NH₃)₂(NO₃)Cl·2H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de febrer de l'any 2024, i va ser publicada a la revista internacional Mineralogical Magazine per Anthony R. Kampf et al. en el mes de novembre del mateix any amb el títol «Pabellóndepicaite, Cu²⁺₂(N₃C₂H₂)₂(NH₃)₂(NO₃)Cl·2H₂O, a new 1,2,4-triazolate mineral from the guano deposit at Pabellón de Pica, Iquique Province, Chile». Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 76305.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta en un jaciment de guano a Pabellón de Pica, a 1,5 km al sud del poble de Chanabaya, a la província d'Iquique (Regió de Tarapacá, Xile), sent aquest indret l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 «Pabellóndepicaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 abril 2024].
* 1 2 Kampf, Anthony R.; Möhn, Gerhard; Ma, Chi; Désor, Joy «Pabellóndepicaite, Cu2+2(N3C2H2)2(NH3)2(NO3)Cl·2H2O, a new 1,2,4-triazolate mineral from the guano deposit at Pabellón de Pica, Iquique Province, Chile». Mineralogical Magazine, 11-11-2024, pàg. 1–7. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2024.55 [Consulta: 7 març 2025].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 78». European Journal of Mineralogy, 36, 2, 05-04-2024, pàg. 361–367. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-361-2024 [Consulta: 23 abril 2024].
# Pareiorhina carrancas

Pareiorhina carrancas és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Debaixo da Serra (petit rierol de la conca del riu Grande a Minas Gerais, Brasil).

## Referències

* ↑ Gosline W. A., 1947. Contributions to the classification of the loricariid catfishes. Arq. Mus. Nac. Rio de J. v. 41. 79-134.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Bockmann, F. A. & A. C. Ribeiro. 2003. Description of a new suckermouth armored catfish of the genus Pareiorhina (Siluriformes: Loricariidae), from southeastern Brazil. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 14 (núm. 3): 231-242.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Oeiras

Oeiras és un municipi portuguès, situat al districte de Lisboa, a la regió de Lisboa i a la subregió de Gran Lisboa. L'any 2004 tenia 168.327 habitants. Limita al nord amb Sintra i Amadora, a l'est amb Lisboa, a l'oest amb Cascais i al sud el marge del riu Tajo, on l'estuari acaba i comença l'oceà Atlàntic, davant d'Almada.

## Població

Població del concelho d'Oeiras (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 6069 | 5072 | 10447 | 29440 | 94255 | 149328 | 151342 | 162128 | 168327 |

## Freguesies

* Algés
* Barcarena
* Carnaxide
* Caxias
* Cruz Quebrada - Dafundo
* Linda-a-Velha
* Oeiras e São Julião da Barra
* Paço de Arcos
* Porto Salvo
* Queijas
# Ruta E del metro de Nova York

La Ruta E Eighth Avenue Local és un servei de ferrocarril metropolità subterrani del Metro de Nova York, als Estats Units d'Amèrica. Opera tot el temps i circula des de Jamaica Center-Parsons/Archer a Queens, cap a l'estació Chambers Street-World Trade Center al baix Manhattan via Queens Boulevard i Eigth Avenue, exprés a Queens i local a Manhattan. A les nits la ruta E efectua serveis de forma local en tota la ruta.
A diferència d'altres metros, cada servei no correspon a una única línia, sinó que un servei pot circular per diverses línies de ferrocarril. El servei E utilitza les següents línies:
| Línia | << | >> | Vies | Temps |
| Archer Avenue | tota la línia | tota la línia | N/A | sempre |
| Queens Boulevard | nord de Briarwood-Van Wyck Boulevard | nord de Briarwood-Van Wyck Boulevard | exprés | entre setmana (només hora punta) |
| Queens Boulevard | Van Wyck Boulevard | Forest Hills-71st Avenue | exprés (local tard a la nit, vespres i caps de setmana) | sempre |
| Queens Boulevard | sud de Hills-71st Avenue | sud de Hills-71st Avenue | exprés (local tard a la nit) | sempre |
| Eighth Avenue | 42nd Street | World Trade Center | local | sempre |
# Tommaso Pecci

Tommaso Pecci (Siena, 1576 - 1606) fou un compositor i madrigalista italià.
Fou un notable madrigalista i autor d'obres religioses, signava totes les seves produccions amb el pseudònim de L'Invaghito, que li degué assignar l'Academia dei Filomeli.
D'aquest autor es publicaren, molt estimada en el seu temps, dos llibres de madrigals i un altre de música religiosa. En la Biblioteca Nacional de Berlín s'hi conserva en manuscrit un quadern de música eclesiàstica i profana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 8, pàg. 227 (ISBN 84-239-4578-2)
# Salmo zrmanjaensis

Salmo zrmanjaensis és una espècie de peix de la família dels salmònids i de l'ordre dels salmoniformes.

## Hàbitat

Viu en zones d'aigües dolces temperades.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Zrmanja (Macedònia del Nord).

## Referències

* ↑ Linnaeus, C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ Karaman, S., 1938. Beitrag zur Kenntnis der Süsswasserfische Jugoslaviens. (Salmoniden, l. Teil.). Bull. Soc. Sci. Skoplje v. 18: 131-139.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Dorofeeva, E. A., 1998: Systematics and distribution history of European salmonid fishes of the genus Salmo. Voprosy Ikhtiologii v. 38 (núm. 4): 437-447. (En rus, traducció a l'anglès al Journal of Ichthyology v. 38 (núm. 6):419-429).
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hartley, S.E. i M.T. Horne, 1984. Chromosome relationships in the genus Salmo. Chromosoma 90: 229-237.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M., 1997. European freshwater fishes. Biologia 52, Suppl. 5:1-271.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Phillips, R.B. i P.E. Ihssen, 1985. Chromosome banding in salmonid fish: Nucleolar organizer regions in Salmo and Salvelinus. Canad. J. Genet. Cytol.. 27:433-440.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* AQUATAB (anglès)
# Salvador Morera i Tanyà

Salvador Morera i Tanyà (Taradell, Osona, 28 de juliol de 1962) és un polític i assagista català, diputat a la IV i V legislatures del parlament de Catalunya
Militant de les Joventuts d'Esquerra Republicana de Catalunya i d'Esquerra Republicana de Catalunya, n'ha estat regidor a Taradell a les eleccions municipals espanyoles de 1987 i 1991 i diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1992 i 1995. Des de 2002 és secretari de l'ajuntament de les Planes d'Hostoles i president de l'Associació Catalunya-Quebec. Ha estat secretari de l'Ajuntament de Sant Pere de Torelló (1988-1991). Fou un dels diputats d'ERC que acompanyaren Àngel Colom i Colom quan deixà el partit per fundar el Partit per la Independència.
Ha escrit articles sobre el Quebec, país amb el que ha mantingut contactes permanents i és col·laborador del Partit Quebequès a Europa.

## Obres

* Canadà divisible: L'autodeterminació del Quebec (2002)

## Referències

* ↑ DOGC núm. 3616 - 16/04/2002
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la V Legislatura p. 176

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2010-07-01 a Wayback Machine.
# Salvelinus scharffi

Salvelinus scharffi és una espècie de peix de la família dels salmònids i de l'ordre dels salmoniformes.

## Hàbitat

Viu en zones d'aigües dolces temperades (54°N-53°N, 8°W-7°W).

## Distribució geogràfica

Es troba a Irlanda.

## Referències

* ↑ Richardson J. 1836. The Fish. A Fauna Boreali-Americana; or the zoology of the northern parts of British America: containing descriptions of the objects of natural history collected on the late northern land expeditions, under the command of Sir John Franklin, R.N. Fauna Boreali-Americana Part 3. i-xv + 1-327.
* ↑ Regan, C. T., 1908. A preliminary revision of the Irish Char. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 2 (núm. 9): 225-234.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 1997. European freshwater fishes. Biologia 52, Suppl. 5:1-271.

## Bibliografia

* Beamish, F.W.H., 1980. Swimming performance and oxygen consumption of the charrs. p. 739-748. A E.K. Balon (ed.) Perspectives in vertebrae science: charrs, salmonid fishes of the genus Salvelinus. Chapter 24. W. Junk, Dordrecht, Països Baixos.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Phillips, R.B. i P.E. Ihssen, 1985. Chromosome banding in salmonid fish: Nucleolar organizer regions in Salmo and Salvelinus. Canad. J. Genet. Cytol.. 27:433-440.
* Phillips, R.B., K.A. Pleyte i P.E. Ihssen, 1989. Patterns of chromosomal nucleolar organizer region (NOR) variation in fishes of the genus Salvelinus. Copeia 1989:47-53.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
* Wheeler, A.C., N.R. Merrett i D.T.G. Quigley, 2004. Additional records and notes for Wheeler's (1992) List of the Common and Scientific Names of Fishes of the British Isles. J. Fish Biol. 65 (Supplement B): 1-40.

## Enllaços externs

* AQUATAB (anglès)
# Sambuca (licor)

La sambuca és un licor dolç i fort basat en l'anís, típic d'Itàlia i més concretament del Laci. La “sambuca” també rep l'afectuós diminutiu de “sambuchina”. La legislació comunitària ho regula atorgant-li una “denominació de venda”. Entre els requisits exigits perquè aquest licor puga ser expedit com “sambuca” s'exigeix que estiga fet amb anís, tant verd com estrellat, i fins i tot amb altres herbes aromàtiques; però no s'exigeix la presència de saüc en el licor.

## Vegeu també

* Anís
* Licor

## Anotacions i referències

* ↑ Cfr. Nicola Zingarelli, ad vocem “sambuco (1)”, Vocabolario della lingua italiana, 12ª ed. A cura di Miro Dagliotti e Luigi Rostello, Ed. Zanichelli, 1990.
* ↑ Cfr. Reglament núm. 110/2008 de 15 de gener, Annex II, n. 38.
# Samuel Capricornus

Samuel Capricornus (Zercice, prop de Mladà Boleslav, Moràvia, 21 de desembre de 1628 - Stuttgart, Alemanya, 10 de novembre de 1665), fou un mestre de cant i compositor txec.
De la seva curta vida només se'n sap, que va exercir de professor de i que entre els seus alumnes hi tingué el també compositor i violinista francès, Johann Fischer (1650-1721), i una petita llista d'algunes obres que va compondre.

## Obres

* Raptus Proserpina; (Stuttgart, 1662)
* Opus Aureum Missarum ad 6, 10 et 12; (Frankfurt, 1670)
* Sonus redactus cum Basso ad Organum; (Frankfurt, 1670)
* Neu-angestimante und erfreuliche Tafel_musick mit, 2, 3, 4 und 5 vokalstimmemen und Basso continuo: (Frankfurt, 1670)
* Theatri musici pars prima auctior et correctior; (Wurzburg, 1670)
* Continuiste neu-angestimante und erfrenliche Tafel-Musik: (Dillingen, 1671)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 590 (ISBN 84-239-4511-1)
# Samuel de Lange (fill)

Samuel de Lange (Rotterdam, 22 de febrer de 1840 - Stuttgart, 7 de juliol de 1911) fou un pianista, organista i compositor holandès. Era fill de Samuel i germà de Daniel, ambdós pianistes, organistes i compositors.
Al costat del seu germà Daniel, feu un viatge artístic per Àustria la Galítzia, en el que ambdós assoliren molts èxits, destacant com a notable organista. Van romandre tres anys a Lviv com a professors d'aquell Conservatori, retornant a la seva pàtria el 1864, ocupant la plaça d'organista de l'església walona de Rotterdam, i dedicant-se a l'ensenyança de la música. El 1875 s'establí a París amb l'esperança de crear-se una solida i estable posició, però no havent pogut assolir els seus propòsits tant ràpidament com desitjava, el 1876 acceptà la classe d'orgue i piano en el Conservatori de Colònia. En la seva curta estada a Viena tingué entre els seus alumnes a Alexander Winterberger.
Deixà diverses obres que va merèixer elogis de la critica i dels aficionats, com quartets per a instruments de corda, trios per a piano, violí i violoncel, una Simfonia per a orquestra en si bemoll; llegendes (Märchenbilder) i concerts per a violí i violoncel.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 29, pàg. 631, ISBN 84-239-4529-4

## Notes

* ↑ 22 de febrer és el correcte segons certificat de naixement 441 a Rotterdam, 1840,
# Sang Catalana

Sang Catalana va ser una publicació mensual en català editada a Igualada entre els anys 1914 i 1915.

## Descripció

Portava el subtítol Quinzenal educatiu, moral i de bon humor. La redacció i l'administració era al carrer de la Soledat, núm. 14. S'imprimia al taller de la Viuda de M. Abadal. Tenia vuit pàgines, a dues columnes, amb un format de 32 x 22 cm. A partir del núm. 3, solament va tenir quatre pàgines. El primer número va sortir l'1 d'octubre de 1914 i el darrer, el 7, el 10 de gener de 1915. En aquest darrer número, entre el títol i el subtítol hi constava Pàtria i Cultura.

## Continguts

Era un butlletí que portava informació local i cultural. En l'article del primer número titulat Bon dia i bona hora deien portats per l'idea d'enaltir una volta més la nostra renaixença literaria vindrem aquí una vegada cada quinze dies, amb la col·laboració d'homes cèlebres de la nostra terra, a confeccionar aquesta modesta fulla... Venim aquí apartats de tota passió política. No admetien articles polítics ni satírics, en canvi publicaven poesies de Joan Maragall, Jacint Verdaguer, Àngel Guimerà i altres. També hi havia articles literàris, notícies locals, comentaris d'actes culturals, acudits, pensaments, etc. En el núm. 7 publiquen un sentit “adéu-siau” i comenten que la revista ha mort perquè era massa pacífica, perquè no duia en si l'afany de lluita intestina..., tenia desig d'instruir i alegrar a la catalana.
Els redactors eren Joan Serra i Constansó, Frederic Prat, Joan Gomis, Joan Serra Mercader, Joan Caballé i J. Costa Pomés.

## Referències

* ↑ Sang Catalana, núm. 1, 10-1914.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 248.
* ↑ Sang Catalana, núm. 60, 1-1915.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Sant Andreu (la Pobla de Claramunt)

Sant Andreu fou una església romànica, actualment desapareguda, del segle xii, al terme municipal de la Pobla de Claramunt i que va ser sufragània de Santa Maria del castell de Claramunt. Era a prop d'on hi ha el barri de Sant Andreu, més enllà del barri de les Figueres, a la dreta de la carretera C-244.
Els primers documents que parlen de l'església es remunten al segle xiii, però l'església ja deuria existir al segle xii. El 1267 el vescomte Ramon Folc V de Cardona va reconèixer a Pere de Claramunt la possessió i dels masos de Sant Andreu, el Pujol i Anoia, amb la prestació d'homenatge.
Entre 1463 i 1485 s'hi van realitzar els enterraments parroquials, ja que el castell de Claramunt i la seva església, on normalment tenien lloc, estaven sent reconstruïts, arran de l'enderroc que es va dur a terme durant la Guerra Civil Catalana. Posteriorment i fins al 1710 només s'hi va enterrar als forasters, empestats i als executats a la forca.
L'any 1652 la Pobla va establir un vot contra l'epidèmia de la pesta, que constava d'una processó i una missa a les set esglésies sufragànies de Santa Maria, i que tenien lloc tots els dissabtes de maig.
Durant la visita del bisbe de Barcelona Josep Climent i Avinent, l'any 1772, va ser prohibida la celebració del culte degut al mal estat en què es trobava l'edifici. Tot i així el retaule barroc no va ser retirat fins al 1793, quan va ser traslladat a l'actual església de la Pobla durant la seva obertura. L'església va ser enderrocada durant el segle xix.
Des dels setanta hi ha un barri anomenat Sant Andreu al vessant de la carena on hi havia la desapareguda església.

## Referències

* ↑ Riba i Gabarró, Josep «Addicions toponímiques de la Pobla de Claramunt i del seu terme» (PDF). Miscellanea Aqualatensia [Igualada], núm. 8, 1997, p.425. ISSN: 0212-6346 [Consulta: 4 gener 2010].

## Bibliografia

* Riba i Gabarró, Josep. Un Vilatge dels Cardona-Medinaceli a Catalunya. Barcelona: Dalmau, 1968, pàg. 8 (Episodis de la història; 102). ISBN 978-84-232-0583-7.
* Puigferrat i Oliva, Carles; Junyent i Maydeu, Francesc. «Sant Andreu». A: Pladevall i Font, Antoni. Catalunya romànica. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1992 (reimpr. 2004), pàg. 466. ISBN 848519456X.
* Álvarez Márquez, Maria del Carmen. «doc. 123». A: La Baronia de la Conca d'Òdena. Barcelona: Fundació Noguera, 1990, pàg. 220 (Episodis de la història; 102). ISBN 978-84-232-0583-7.
# Sant Esteve de Guils

Sant Esteve de Guils, és l'església parroquial del poble i municipi de Guils de Cerdanya, a la comarca catalana de la Baixa Cerdanya, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
L'any 2020 va ser declarada Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric.

## Història

L'any 1042 va ser consagrada l'església de Sant Esteve per Guillem Guifré bisbe d'Urgell. Pertanyia l'any 1163 al monestir de Sant Martí del Canigó, segons una butlla d'Alexandre III. Un segle més tard de la consagració de l'any 1042, va deure tornar-se a edificar un temple, que és l'actual del segle xii.

## Edifici

És de planta rectangular amb absis semicircular i coberta amb volta de canó apuntada, més pronunciada a la part de la nau. L'absis té dues finestres, una al centre i l'altra al sud-oest, aquesta dona a la sagristia, construïda posteriorment, així com les dues capelles laterals.

## Exterior

L'absis està ornamentat amb un fris de dents de serra, sostingut per mènsules intercalades entre mitges columnes adossades (lesenes) des de la base de l'absis fins al fris. La decoració dels capitells de les mitges columnes són rudimentaris, a la columna de la dreta s'hi veuen tres ondulacions com onades d'aigua i el de l'esquerra presenta quatre petits caps i una figureta arronsada ensenyant les natges, aquest motiu és força divulgat en altres esglésies com la de Santa Cecília de Bolvir. La finestra té una arquivolta de dovelles i decorada amb mitges boles.
A la façana de l'oest es troba el campanar de cadireta de dos pisos, al primer té dos grans finestrals i en el segon un de més petit.
La porta és de quatre arquivoltes de base rectangular i tres parells de columnes, totes amb capitells profusament llaurats amb representacions zoomòrfiques. L'arc frontal primer, té una sanefa escacada i un gruixut bordó amb boles en la seva aresta. El capitell central de l'esquerra està repetit el mateix tema que es troba en el capitell de l'església de Santa Maria de Cap d'Aran de Tredòs.
L'any 1936 desaparegué una talla de Mare de Déu romànica que es conservava a aquesta església, de 71 cm d'alçada. Se sap de la seva existència gràcies a una fotografia antiga de l'Arxiu Mas, que mostra una Mare de Déu vestida amb túnica i mantell, entronitzada amb el Fill (a qui li manca el cap) assegut al genoll esquerre. Aquest beneeix amb la mà dreta, mentre que amb l'esquerra sosté el Llibre. El tron podria haver contingut relíquies dins una caixa (J. Martí, 1927, pàg. 25). Font: Catalunya Romànica, volum VII, "Cerdanya i Conflent", pàgs. 151-152.

## Bibliografia

* Enric Ventosa i Serra, Les esglésies Romàniques de la Cerdanya; Barcelona: Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1

## Referències

* ↑ Acord GOV/156/2020, de 9 de desembre, pel qual es declara Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric, l'església de Sant Esteve de Guils, a Guils de Cerdanya (Cerdanya), i se'n delimita l'entorn de protecció (DOGC, núm. 8.292, d'11/12/2020).

## Vegeu també

* Art romànic de la Baixa Cerdanya