OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mesogobius

Mesogobius és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Mesogobius batrachocephalus (Pallas, 1814)
* Mesogobius nigronotatus (Kessler, 1877)
* Mesogobius nonultimus (Iljin, 1936)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Pallas, P. S., 1814. Zoographia Rosso-Asiatica, sistens omnium animalium in extenso Imperio Rossico et adjacentibus maribus observatorum recensionem, domicilia, mores et descriptiones anatomen atque icones plurimorum. 3 vols. (1811-1814). Petropoli. Zoographia Rosso-Asiatica, sistens omnium animalium ... v. 3: i-vii + 1-428 + index (I-CXXV), Pls. 1, 13, 14, 15, 20 and 21.
* ↑ Kessler, K. T., 1877. The Aralo-Caspian Expedition. IV. Fishes of the Aralo-Caspio-Pontine ichthyological region. St. Petersburg. Aralo-Caspian Expedition: i-xxvii + 1-360.
* ↑ Iljin, B. S., 1936. A new goby from the Caspian Sea -- Gobius nonultimus sp. n. (Pisces, Gobiidae). Doklady Akademii nauk SSSR = Comptes rendus de l'Académie des sciences de l'URSS. v. 4: 337-339.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Pinchuk, V. I., 1976: The taxonomy of gobies of the genera Gobius (Linné) (native species), Neogobius (Iljin) and Mesogobius (Bleeker). Report 1. Voprosy Ikhtiologii v. 16 (núm. 4): 600-610. (En rus, traducció a l'anglès al Journal of Ichthyology, v. 16 (núm. 4):543-552).
* Pinchuk, V. I., 1977: Taxonomy of gobies of the genera Gobius (Linneus|Linne) (native species), Neogobius (Iljin) and Mesogobius (Bleeker). Voprosy Ikhtiologii v. 17 (núm. 4): 587-596. (En rus, traducció a l'anglès al Journal of Ichthyology v. 17 (núm. 4):517-525).

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Metis (filla d'Oceà)

Segons la mitologia grega, Metis (en grec antic Μῆτις), va ser una nimfa, filla d'Oceà i de Tetis. El seu nom significa 'prudència', o, en el mal sentit, 'perfídia'.
Metis va ser la primera muller (o la primera amant) de Zeus i la que alliberà els germans d'aquest donant una droga a Cronos, després que fou derrotat, perquè els vomités, ja que se'ls havia empassat.
Havent sabut per l'oracle que un fill de Metis destronaria el pare i estant ja ella encinta, Zeus, per consell de Gea, o de la mateixa Metis, l'engolí. Passat el període de gestació, del cap de Zeus va néixer Atena.
Els estoics varen al·legoritzar Metis com a personificació de la prudència, forma en la qual va perdurar a l'antiga Roma i fins al temps del Renaixement. El gínjol, símbol del silenci, es feia servir als temples romans dedicats a la prudència.

## Vegeu també

* Prudència
* Oceànides

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 363. ISBN 9788496061972.
* ↑ A.B. Cook, Zeus (1914) 1940, noted in Brown 1952:133 note.

## Bibliografia

* Jordi Parramon i Blasco, Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 149 (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Polysteganus

Polysteganus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels espàrids.

## Taxonomia

* Polysteganus baissaci (Smith, 1978)
* Polysteganus coeruleopunctatus (Klunzinger, 1870)
* Polysteganus praeorbitalis (Günther, 1859)
* Polysteganus undulosus (Regan, 1908)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Smith, M. M., 1978. A new Polysteganus (Pisces, Sparidae) from Mauritius. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 91 (núm. 3): 563-568.
* ↑ Klunzinger, C. B., 1870. Synopsis der Fische des Rothen Meeres. I. Theil. Percoiden-Mugiloiden. Verhandlungen der K.-K. zoologisch-botanischen Gesellschaft in Wien v. 20: 669-834.
* ↑ Günther, A., 1859. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the acanthopterygian fishes in the collection of the British Museum. Gasterosteidae, Berycidae, Percidae, Aphredoderidae, Pristipomatidae, Mullidae, Sparidae. Catalogue of the fishes in the British Museum. v. 1: i-xxxi + 1-524.
* ↑ Regan, C. T., 1908. A collection of fishes from the coasts of Natal, Zululand, and Cape Colony. Annals of the Natal Museum v. 1 (pt 3): 241-255, Pls. 37-42.
# Trichomycterus taczanowskii

Trichomycterus taczanowskii és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11,3 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Perú.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C.; Wosiacki, W. «Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes)». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003. ISBN 9788574303611.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Steindachner, F. 1882. Beiträge zur Kenntniss der Flussfische Südamerika's (IV). Anz. Akad. Wiss. Wien v. 19 (núm. 19): 175-180.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Johan Peter Emilius Hartmann

Johan Peter Emilius Hartmann (Copenhaguen, Dinamarca, 14 de maig de 1805 - 10 de març de 1900) fou un compositor i organista danès.
Fou el primer representant en el seu país de la direcció romàntica i colorista, iniciada en la seva òpera Die goldener Horner, A més d'aquesta i d'altres òperes, va compondre els balls Valkyrien, Thrymskviden, diversa música d'escena, obertures, simfonies, cors, obres per a orgue, lieder (alguns bellíssims), una sonata per a violí i una altra per a piano, i la interessant col·lecció de peces pianístiques Novelletten, i d'altres moltes produccions que li'n donaren una merescuda fama. Com a professor de teoria musical tingué entres d'altres alumnes els seus conciutadans Niels Ravnkilde, Johanne Stockmarr iSiegfried Saloman.
Alguna de les seves obres tenen una semblança amb la música de Mendelssohn,
La seva filla es casà amb el també compositor Niels Gade (1817-1890), i el seu fill Emil Hartmann (1836-1898), també fou compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 769 (ISBN 84-239-4527-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 1190 (ISBN 84 239-4557-X)
# José Ventura Aguirre-Solarte Iturraspe

José Ventura Aguirre-Solarte Iturraspe (Lekeitio, 3 de setembre de 1793 - París, 15 d'abril de 1842) va ser un comerciant, banquer i polític liberal basc, ministre durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

De jove, va marxar a Perú i Xile, on va aconseguir una notable fortuna. De retorn a Europa es va establir en Regne Unit després de casar-se amb Ceferina Alcibar Guizaburuaga, i des d'allí es va dedicar a la importació i exportació de productes des d'i cap als ports del País Basc, sobretot vi i llana, juntament amb José Luis Uribarren. Operava a través de la signatura Aguirrebengoa, fils & Uribarren (establerta a Bordeus i París), amb la qual també realitzava operacions de compra de deute públic i inversions de capitals en empreses europees, gràcies als fons repatriats de grans fortunes des de Llatinoamèrica a causa del procés d'independència dels diferents països sud-americans.
Va ser escollit procurador a les Corts en 1834 i 1836, i designat ministre d'Hisenda amb Francisco Javier de Istúriz en 1836, encara que va renunciar al cap de poc per seguir dedicant-se a les activitats privades. Va figurar des de 1833 en la llista dels majors contribuents d'Espanya.

## Referències

* ↑ José Ventura Aguirre-Solarte Iturraspe a geneall.net
* ↑ DÚO, Gonzalo.: Una saga familiar de banqueros vascos en Burdeos y París en el siglo XIX. Los Aguirrebengoa Uribarren y Abaroa y su allegado Aguirre-Solarte en Londres. Revista Internacional de Estudios Vascos, núm. 42, vol. 1 (1997), pp. 103-116.
* ↑ Fitxa biogràfica Arxivat 2012-06-26 a Wayback Machine., a humanidades.cchs.csic.es.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ José Ventura Aguirre a xtec.es
# José Vicente Arche Bermejo

José Vicente Arche Bermejo (Madrid, 12 de febrer de 1829 - [...?] 1885)
Va destacar aviat com a violinista, arribant a ser primer violí en les orquestres de diversos teatres madrilenys. Durant algun temps fou director d'orquestra en el Teatro de la Zarzuela.
Com a compositor va escriure nombroses sarsueles entre elles César y Bruto; Don Pompeyo en Carnaval; Los amores del diabló; Passió y muerte de Jesucristo (drama líric); De Ceres á Flora; El bautizo de un lugar, etc...
Per les coincidències de cognoms i dates de vida, podria ser germà del també músic Luis Vicente Arche y Bermejo (1815-1870).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 1253 (ISBN 84-239-4505-7)
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 68, pàg. 545. (ISBN-84-239-4568-5)
# José Zaragoza y Aranquizna

José Zaragoza y Aranquizna (Manila, 28 de juny de 1839—23 de febrer de 1895) fou un editor, periodista, diplomàtic i banquer filipí.
Fill de Rafael Zaragoza, representant de la Corona espanyola a la província de Nueva Ecija encarregat de vetllar pels interessos en els impostos del monopoli del tabac. Hom afirma que era un filipí de sang espanyola, si bé d'altres esmenten que era mestís. El seu germà Miguel fou un conegut artista a les Filipines.
És sobretot conegut per haver fundat el setmanari La Ilustración Filipina (1891-1895), en el qual va col·laborar el seu germà. José a banda de ser-ne fundador i editor, també hi col·laborà amb obres literàries que signava amb «Z». En els seus inicis la publicació va tenir un cert segell espanyol, sobretot per la presència de nombroses col·laboracions de periodistes de la península, però als pocs mesos el rumb del setmanari va canviar i va començar admetre treballs polítics de persones filipines, cosa que va fer que l'element peninsular se n'apartés. S'ha afirmat que Zaragoza era nacionalista, amb tot el setmanari va tancar a començaments de 1895, pocs dies abans de la seva mort.
D'altra banda, va ser cònsol de Libèria, Equador i Àfrica del Nord a Manila.
En l'àmbit personal es va casar amb Rosa Roxas, de Manila. Un dels seus fills, Elías, fou el primer filipí llicenciat en enginyeria elèctric i química.

## Referències

* ↑ «Partida de baptisme de José Zaragoza» (en anglès i castellà). FamilySearch. [Consulta: 10 octubre 2020].
* 1 2 3 4 5 6 Sierra de la Calle, Blas «Félix Martínez y Lorenzo en la Ilustración Filipina». Archivo Agustiniano, núm. 99, 2015, pàg. 442-443.
* 1 2 3 Zaragoza, Ramón M. «Zaragoza Family of Quiapo». Budhi. A Journal of Ideas and Culture, 2006, pàg. 100-102.
* 1 2 Retana, W. E.. El periodismo filipino. Madrid: Imprenta de la Viuda de M. Minuesa de los Ríos, 1895, p. 456-460.
* ↑ Ossorio y Bernard. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 708.
* ↑ Griffin, A. P. C.. A list of books on the Philippine Islands in the Library of Congress. Whashington: Government Printing Office, 1903, p. 61.
# Joséphine Boulay

Joséphine Pauline Boulay (París, 22 de maig de 1869 - París, 5 d'agost de 1925) fou una organista, compositora i pedagoga francesa.

## Biografia

Nascuda a París, filla de Charles-Alfred Boylay i de Louise Joséphine Chambon. Joséphine es va quedar cega als tres anys. Va estudiar amb les Germanes Cegues de Saint-Paul i després a la Institució Nacional per a Joves Cecs (INJA). Mostrant notables aptituds per a la música, va assistir al Conservatori de París i va ser admesa el 1887 a la classe d'orgue de César Franck, sent un dels tres cecs alumnes de Franck: Albert Mahaut, Adolphe Marty i ella. El 1888, es va convertir en la primera dona a guanyar un primer premi d'orgue en aquest Conservatori.
Nomenada professora de l'INJA, es va fer càrrec de les classes d'orgue i de composició de la institució, però alhora va continuar el seu aprenentatge musical al Conservatori de París. Va guanyar així un accèssit d'harmonia a la classe de Charles Lenepveu el 1890, un accèssit de contrapunt i fuga el 1895 a la classe de Jules Massenet, i finalment un primer premi el 1897 a la classe de composició de Gabriel Fauré.
Condecorada amb l'Orde de les Palmes Acadèmiques l'any 1899, va ensenyar durant trenta-set anys orgue, composició, harmonia i piano per a joves cecs, amb amabilitat però exigència, i amb una pauta educativa formulada com a màxima, segons J. Tuffreau: “Gaudeix de la feina, amb ella, aconseguim oblidar moltes penes. Amb el treball triomfem".

## Obres

Entre les seves composicions hi figuren:
* Cançó de pau, per a cor per a 3 veus femenines amb acompanyament de piano, ed. Heugel
* Andante, per a orgue, ed. Durand
* Preludi, per a orgue, ed. Durand
* Fuga, per a orgue, ed. Durand
* 6 Motets a la Santíssima Verge i al Santíssim Sagrament, per a veu i orgue o harmònium, ed. Enoc
* Suite per a violí i piano, ed. Enoc

## Referències

* 1 2 Arxius de París en línia, acte de naixement, districte 17è de París, acte núm. 1092 del 23/5/1869, pàgina 25/31
* ↑ Arxius de París en línia, acte de defunció, districte 17è de París, acte núm. 1324, pàgina 13/20
* 1 2 «Nécrologie» (en francès). Le Valentin Haüy, 4, octubre-desembre 1925, pàg. 74.
* ↑ Durand, Sébastien. Une femme d'exception dans l'ombre de l'Institution Nationale des Jeunes Aveugles : Joséphine Boulay (1869-1925), in L'orgue, n° 255, III-2001, p. 7-20 (en francès), 2001.
* ↑ Stove, Robert James. César Franck: His Life and Times (en anglès). Lanham, Toronto, Plymouth: The Scarerow Press Inc, 2012, p. 323. ISBN 978-0-8108-8207-2.
* ↑ Durand, Sébastien. Joséphine Boulay (1869-1925) - Compositrices françaises au XXe siècle vol. 2, Sampzon, Delatour (en francès), 2014.
* ↑ Constant Pierre, Le Conservatoire national de musique et de déclamation. Documents historiques et administratifs. Dictionnaire des lauréats, París, Imprimerie Nationale, 1900, p. 705
* ↑ Le Valentin Haüy, març 1899, any 17è, núm. 3, p. 28
* ↑ «Nécrologie» (en francès). Le Valentin Haüy, 4, octubre-desembre 1925, pàg. 76.
* ↑ Recerca al Catàleg general de la BnF
# Joséphine Martín

Joséphine Martín (París, 22 de febrer de 1822 - 29 de juliol de 1902) fou una pianista i compositora francesa del Romanticisme.
Estudia amb Zimmermann i després aconseguí molts aplaudiments des de 1840 fins a 1880, i entre les seves composicions hi figuren una Fantasia espanyola, una Tarantella, les Campanes del convent, i L'aurore, Op.14.

## Biografia

Originària de Lió, es va traslladar a París als 11 anys per estudiar piano. Estudiant de Zimmerman al Conservatori de París, allà ja va destacar 1836.
| « | "Va tenir la seva hora de brillantor, sota el Segon Imperi: pianista de l'Emperadriu, amiga de Rossini, va coneixer Chopin." | » |
Després va donar concerts freqüents a París:
| « | "La senyoreta Joséphine Martin és una pianista de primer nivell: la seva interpretació combina delicadesa i força, brillantor i sentiment." | » |
| « | "La senyoreta Joséphine Martin [...] és una pianista francesa en el bon sentit del terme. El seu toc és brillant, fàcil, alerta, ple d'espurnes i enginy, inconfusible, com diuen, i directe al gran. En el concert que va oferir aquest any al Herz Hall, la senyoreta Josephine Martin va interpretar amb brillantor el concert de Beethoven en mi bemoll i diverses peces de la seva composició, inclosa una dansa siríaca, amb orquestra, que és una fantasia picant. La senyoreta Joséphine Martin posseeix allò que és tan rar: el diable en el seu cos." | » |
Joséphine Martin va ensenyar el piano, tenint com alumnes destacats a Raoul Pugno i Romain Rolland.

## Referències

* ↑ Le Salon Musical du 21/12/1843 [archive]
* ↑ Revue et Gazette de Paris 3e année, no 27 du 3 juillet 1836,, 231. [archive]
* ↑ Romain Rolland [archive]
* ↑ J.L. Belin in L'Artiste, décembre 1844, p. 257 [archive].
* ↑ P. Scudo in Revue des Deux Mondes, 2e période, tome 21, 1859 (p. 1002) [archive].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 489 (ISBN 84-239-4533-2)
# Joumine

Joumine (àrab: جومين, Jūmīn) és una vila de Tunísia, al sud-oest de la governació de Bizerta, situada a uns 65 km de Bizerta. Es troba a les estivacions del Djebel Tabouna, uns 10 km a l'est d'una vila anomenada Bezzina i a la mateixa distància a l'oest de la vila de Sidi N'Sir, que li fa d'estació de ferrocarril. Es troba al mig d'una zona agrícola al nord de la vall del Medjerda, allunyada del turisme de la costa. La ciutat té al tomb dels deu mil habitants i és capçalera d'una delegació amb 36.650 habitants.

## Embassament de Joumine

L'embassament de Joumine es troba al nord-est, més proper a Mateur que a Joumine, ja que de fet pren el nom del Joumine. Té una conca de 418 km² i una capacitat de 100 milions de m³ d'aigua, i fou construït entre 1980 i 1983, entrant en funcionament aquest darrer any.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 17 55 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en nou sectors o imades:
* Ouled Ghanem (17 55 51)
* Essemman (17 55 52)
* Chenana (17 55 53)
* Tahent (17 55 54)
* Kef Ghrab (17 55 55)
* Berraies (17 55 56)
* Touajnia (17 55 57)
* Bazina (17 55 58)
* Rouaha (17 55 59)
Al mateix temps, des de l'11 de setembre de 2015 forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 17 25), constituïda pel decret governamental núm. 2015-1277.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 55-59. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «Décret gouvernemental n°2015-1277 du 11 septembre 2015, relatif à la création de la commune de Joumine au gouvernorat de Bizerte» (pdf) (en francès), 22-09-2015. [Consulta: 26 octubre 2023].
* ↑ «Sites web des municipalités» (en francès). Portail des Collectivités Locales. Ministère de l'Intérieur. [Consulta: 9 octubre 2023].
# Joves Amics del Vi

Els Joves Amics del Vi és una entitat fundada a Barcelona per un grup de gent jove dedicada professionalment al món del vi. Té com a principal finalitat la difusió de la cultura del bon beure entre els joves.

## Referències

* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X, plana 141.

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre aquesta entitat.
* Activitat organitzada per aquesta entitat.
# João Gonçalves (músic)

João Gonçalves fou un músic portuguès nascut a Elvas.
Les obres d'aquest compositor es mencionen en el catàleg de la biblioteca del rei de Portugal, publicada per Graesbek el 1649. Fou organista de la catedral de Sevilla i deixà escrits per aquesta algunes composicions no ex-centes de mèrit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 625 (ISBN 84-239-4526-X)
# Juan Bautista Borja

Juan Bautista Borja (Altea, 3 de febrer de 1970) és un ex-pilot de motociclisme valencià que competí internacionalment durant la dècada de 1990. Fou Campió d'Europa en la categoria de 125 cc l'any 1992.

## Trajectòria

Un cop guanyat el títol europeu, la temporada de 1993 debutà al Campionat del Món, també pilotant una Honda a la categoria 125cc. El 1993 passà a la categoria 250cc i el 1995 a la de 500cc.
A partir del 2000 passà a competir en el Campionat del Món de Superbike.

## Resultats al Mundial de motociclisme

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòria | Podi | Pole | Fast lap | Punts | Posició |
| 1992 | 125cc | Honda | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | - | - |
| 1993 | 250cc | Honda | 11 | 0 | 0 | 0 | 0 | 5 | 29è |
| 1994 | 250cc | Honda | 9 | 0 | 0 | 0 | 0 | 5 | 30è |
| 1995 | 500cc | ROC Yamaha | 13 | 0 | 0 | 0 | 0 | 52 | 12è |
| 1996 | 500cc | ELF 500 | 14 | 0 | 0 | 0 | 0 | 34 | 14è |
| 1997 | 500cc | ELF 500 | 14 | 0 | 0 | 0 | 0 | 37 | 17è |
| 1998 | 500cc | Honda | 12 | 0 | 0 | 0 | 0 | 3 | 32è |
| 1999 | 500cc | Honda | 16 | 0 | 0 | 0 | 0 | 92 | 12è |
| Total | | | 90 | 0 | 0 | 0 | 0 | 228 | |

## Referències

* ↑ «Juan Borja» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 20 d’agost 2019. [Consulta: 3 juny 2011].

## Enllaços externs

* Imatge de Borja (Yamaha núm. 7) al GP d'Assen de Superbikes del 2001
# Juan Calvo Calvo

Juan Calvo Calvo va ser militar espanyol que va lluitar en la Guerra Civil espanyola amb la República. Era germà del també militar Martín Calvo Calvo.

## Biografia

En iniciar-se la revolta al juliol de 1936 era comandant d'enginyers. Va ser cap de l'Estat Major de la columna Mangada, amb la qual possiblement va actuar per la zona d'Àvila i Navalperal de Pinares des d'agost o setembre. Manarà per un temps la columna Pispada en substitució de Manuel Márquez, sent ell rellevat per Nilamón Toral.
La següent notícia que tenim d'ell és que arriba al front de Madrid a la fi de novembre de 1936 al comandament del batalló de voluntaris de Castelló núm. 1 per reforçar a la guarnició de la ciutat.
En l'estiu de 1937 és nomenat cap de la 224a Brigada Mixta, formada per batallons de la Defensa de Costes de Catalunya. A la fi d'any la seva unitat s'integra en la 72a Divisió, quedant en reserva durant la batalla de Terol. Participarà també amb la seva unitat en la retirada d'Aragó (març de 1938), i fou posat en retirada successivament als fronts de Belchite, Escatrón i Casp.

## Bibliografia

* Salas Larrazábal, Ramón «Historia del Ejército Popular de la República». Madrid, La Esfera de los libros, 2006. 84-9734-465-0.
* Engel, Carlos «Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República». Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
# Juan Eusebio Díez

Juan Eusebio Díez (Lugo, Galícia, 7 de gener de 1807 - Madrid, Castella, 6 de desembre de 1882) fou un músic espanyol.
Estudià sota la direcció del seu pare i als catorze anys era un dels primers violins de l'orquestra de la catedral de Lugo, la seva vila nadiua, i al morir el seu pare el 1826, el capítol li conferí la plaça de primer violí d'aquella capella de música. El 1828 es traslladà a la cort madrilenya i ocupà el mateixos llocs, que assolí, principalment l'últim, després d'unes renyides oposicions.
El 1833 aconseguí per Reial ordre la classe de violí i viola del Conservatori de Música i Declamació que ocupà fins al 1867, jubilant-se poc temps després. El 1842, quan el Congrés havia suprimit el pressupost destinat al sosteniment del Conservatori, fou un dels professors que més treballaren per a mantenir el pressupost i continuació d'aquell centre d'ensenyança artística. El 1844 li fou concedida la medalla de l'Orde d'Isabel la Catòlica.
Fou un solista distingit, com acredità en concerts, societats, en les esglésies, en els teatres del Príncipe i de la Cruz i en la Capella reial de Madrid.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 1045 (ISBN 84-239-4518-9)