OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Josep de la Talladella

Sant Josep de la Talladella, o la Sagrada Família, més tard la Mare de Déu del Pilar, és la capella de la masia la Talladella, del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada en el mateix mas, en el sector nord del terme municipal, a ponent de la Penyora, al nord-est del Prat i al sud-oest de Santa Coloma Sasserra. La capella és la construcció més al nord del mas i té entrada des de l'exterior del clos -la lliça- del mas.
És una capella petita, d'una sola nau coberta amb volta de canó i amb un absis senzill, de planta rectangular no gaire profund, orientat cap a llevant. Tot i que l'orientació correspon a les de les esglésies més antigues, en aquest cas es tracta d'una obra que no depassa en antiguitat l'edat moderna. Té un campanaret d'espadanya d'un sol ull damunt de la façana de ponent, on hi ha l'única porta d'accés a la capella, a més d'una obertura gran que permetia seguir la missa des de fora el dia de l'aplec, en què es reunien moltes persones en aquesta capella.

## Bibliografia

* DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5
* GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Talladella en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Just (Serrateix)

Sant Just és una masia de Serrateix, al municipi de Viver i Serrateix (Berguedà), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. La masia disposa d'una capella pròpia, coneguda com a Ermita de Sant Just i Sant Pastor.

## Masia

Masia d'estructura clàssica coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana principal, orientada a migdia. En aquesta mateixa façana s'hi obre una àmplia galeria d'arcs de mig punt, sostinguts per pilars de secció quadrada, i tres grans arcs de mig punt a la planta baixa. Aquesta façana correspon a l'ampliació del segle xviii d'una masia construïda a finals del segle xvii o començaments del xviii. Prop de la casa hi ha unes tines excavades a la roca.
Les notícies històriques de la masia de Sant Just es remunten al segle xiv com una de les propietats del monestir de Santa Maria de Serrateix. L'any 1553 Bernat Sancjust és esmentat en el Fogatge i el 1649 Valentí Sanct Just confessava tenir pel monestir de Serrateix 195 jornals de terra i la masoveria de Vilardeví. D'aquesta masia era fill l'abat Francesc Santjust (1566-1593). L'edifici actual, però, és una construcció del segle xvii, ampliat al segle xviii.

## Ermita

L'Ermita de Sant Just i Sant Pastor, inclosa també en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català amb el núm. 3779, és la capella de la masia Sant Just, d'una sola nau, i dedicada a sant Just i a sant Pastor, però coneguda pel nom de Sant Just. La façana principal, amb la porta principal allindanada, es troba a migdia. Una petita sagristia s'obrí al mur sud en època posterior. Als peus de l'església s'aixeca un petit cor, il·luminat per un òcul circular. La capçalera és coberta amb volta apuntada. La capella data del segle xvii i l'ampliació de la sagristia és una construcció que data de 1809. No obstant això, sembla que l'església es construí sobre els fonaments d'una anterior.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* 1 2 «Masia Sant Just». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 febrer 2016].
* 1 2 Serra, R., Bernadich, A., Rota, M.. Guía d'art del Berguedà: el patrimoni arquitectònic i artístic a la comarca. Berga: Consell Comarcal del Berguedà, Patronat del Centre d'Estudis del Berguedà, 1991, p. 195-202. ISBN 8440495447.
* 1 2 «Ermita de Sant Just i Sant Pastor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 febrer 2016].
# Sant Martí de Riutort

Sant Martí de Riutort és l'església, antigament parroquial, del poble de Riutort, del terme comunal de Puigbalador, a la comarca del Capcir, de la Catalunya del Nord.
Està situada a l'extrem nord del poble de Riutort, amb el cementiri al seu costat meridional i oriental. És entre el carrer de l'Església i la carretera D - 32g

## Història

El lloc de Riutort és esmentat per primer cop a l'acta de consagració de Santa Maria de Formiguera, de l'any 1019: el paborde Salomó hi demana a l'arquebisbe de Arquebisbat de Narbona que es desplaci a consagrar l'església de Sant Martí de Riutort, alçada per iniciativa seva. En el mateix document consta la donació a aquesta església per part del comte Guifré II de Cerdanya d'un camp annex perquè s'hi obri el cementiri.

## Descripció

És una petita església d'una sola nau coberta amb volta de canó, capçada a llevant -de fet, al sud-est- per un absis semicircular ornamentat amb lesenes i arcuacions llombardes. Interiorment, l'absis s'obre directament a la nau, sense arc presbiterial, i el fons de l'absis roman amagat rere un retaule barroc. Al costat septentrional hi ha una capella, tardana, i al meridional, una sagristia construïda el 1807. Damunt del frontis occidental es construí un campanar d'espadanya de forma piramidal, molt esvelt.

## Mobiliari

L'element mobiliari més destacat és el retaule barroc del segle xviii que tapa l'absis. D'altra banda, al bell mig del cementiri es conserva, capgirada, una pica baptismal.

## Referències

* ↑ Sant Martí de Riutort en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «124 - Puigvaledor». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Bonnery, André; Puigferrat i Oliva, Carles; Adell i Gisbert, Joan-Albert. «Puigbalador: Sant Martí de Riutort». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Corts, Ramon; Galtés, Joan; Manent, Albert. Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya I: A-C. Barcelona: Generalitat de Catalunya - Editorial Claret, 1998, p. 499. ISBN 978-84-39346-13-5.
* Gavín, Josep M. «Cap 13. Sant Martí de Riutort». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. «El Capcir. Puigbalador». A: Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Puigbalador». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* Brevíssims apunts històrics (francès)
# Sant Miquel de Cruïlles

Sant Miquel de Cruïlles és un veïnat al municipi de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura, comarca del Baix Empordà. És a 4 km de la Bisbal d'Empordà per la carretera GI-664, que condueix cap a Cassà de la Selva. Hi destaca el monestir de Sant Miquel de Cruïlles, actualment en ruïnes, on el 2009 es van descobrir unes pintures del segle xiii.

## Referències

* ↑ Masanes, Cristina «Romànic i Gòtic de luxe a Cruïlles». Sàpiens [Barcelona], núm. 76, 2-2009, p. 6. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Les esglésies de les Gavarres, pàg. 82.
# Sant Pere de Marfà

Sant Pere de Marfà és una antiga església parroquial del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès. És a la part central de la vall de Marfà, al costat nord-est de la important masia de Marfà. Està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, amb el codi IPA: 28649.

## Descripció

Es tracta d'una petita església d'una sola nau sense absis exempt, amb entrada lateral a la banda de ponent. Estructura del segle xviii amb campanar de planta quadrada i coronament piramidal. El portal d'accés presenta una magnífica decoració de pedra. Emmarcada entre dos pilastres, la decoració de l'arc és feta a bade de garlandes, flors, fulles i angelets. L'absis de la capella és pla. El parament és d'obra emblanquinada. El nucli original (dels segles X-XI) ha desaparegut totalment.

## Història

Aquesta església apareix ja a la relació feta amb motiu de l'acta de consagració de l'església parroquial de Moià (any 939). Gaudia de plena autonomia al segle xi.Consta el titular de la seva església des del 985, i abunden les seves notícies en els documents de Sant Benet de Bages a partir de l'any 1077, Fou refeta al segle xviii. Actualment, sense culte, es guarden les seves imatges a l'església parroquial de Moià.

## Referències

* 1 2 «Sant Pere de Marfà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2013].

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006
* GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0
* PERARNAU I LLORENS, Jaume i PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. Sense ISBN
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* Sant Pere de Marfà en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Salvador de Vilalta

Sant Salvador de Vilalta és una església neoclàssica del poble de Vilalta, a Vilanova de l'Aguda (Noguera), protegida com a Bé cultural d'interès nacional, en la categoria de Monument Històric.
L'església de Sant Salvador de Vilalta s'emplaça al centre del nucli de Vilalta i afronta amb la plaça de l'Església. Es tracta d'una església, amb rectoria adossada, de planta en forma de creu llatina i cos alt i esvelt.

## Descripció

La façana principal presenta un cos avançat en el què s'hi obre una porta en arc rebaixat, mentre que als seus costats hi ha dues portes cegues més de dimensions més petites, també amb arc rebaixat. Sobre del portal d'entrada, encara en el cos avançat, hi ha una fornícula amb la figura de Sant Salvador i una placa amb la data i detalls de la seva construcció. Per sobre del cos avançat, ja en la façana principal, hi ha un petit rosetó. A part dreta de la façana s'hi adossa un campanar de torre, amb dues espitlleres a diferents de la façana meridional. Sota la seva coberta de teula, a quatre vessants, s'hi obre un ull a cada façana.
La façana de migdia presenta dos alts contraforts, entre els quals s'hi ha construït una font amb la inscripció "Font de Vilalta, 1.986". A l'extrem dret superior d'aquesta façana s'hi obren dues finestres geminades amb sengles arcs de maons de mig punt amb un pilar, també de maons entre elles; una està apuntalada. Més a l'esquerra hi ha una altra finestra també amb arc de maons rebaixat, però en aquest cas ha estat paredada. Més avall hi ha dues finestres carreuades rectangulars superposades. A la façana de ponent s'hi disposen sis finestres, dos per pis, essent les dels dos pisos inferiors rectangulars i carreuades, mentre que les del pis superior estan coronades per un arc rebaixat de pedres de tendència ortogonal.
El parament de l'església és de pedres de mides mitjanes d'irregulars dimensions, amb carreus a les cantonades. La teulada de la nau és de teula àrab a doble vessant, amb un ràfec de maons i teules.
L'església disposa d'una cúpula ben proporcionada, d'estil neoclassicista, còpia exacta de la de la capella de la Universitat de Cervera, amb un rosetó ovalat a cada façana.
L'altar major té una gran riquesa constructiva.

## Història

L'església de Sant Salvador, com ens indica la placa que hi ha damunt de la portalada fou construïda entre els anys 1812 i 1813 a costa dels barons Francisco Xavier Duran i Descallar i Maria Rosa Moner i Barda per “la utilitat espiritual i temporal del seus vassalls".

## Referències

* ↑ Acord GOV/61/2017, de 2 de maig, pel qual es declara Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric, l'església de Sant Salvador de Vilalta, a Vilanova de l'Aguda (Noguera), i se'n delimita 'entorn de protecció (DOGC, núm. 7.362 de 02/05/2017).
* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Salvador de Vilalta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 setembre 2017].
# Santa Eulàlia de Riuprimer

Santa Eulàlia de Riuprimer és un municipi de la comarca d'Osona, està situat al centre-oest de la regió de l'Alt Ter. En la legislatura 2019-2023, l'alcalde és Xavier Rovira Montells, de la candidatura Independents per Riuprimer-AM.

## Geografia

* Llista de topònims de Santa Eulàlia de Riuprimer (orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts…; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).
El municipi es troba a l'extrem occidental de la Plana de Vic, però és predominantment muntanyós.

## Història

El terme de Santa Eulàlia va organitzar-se administrativament entorn d'una petita fortalesa, el castell de Torroella, que ja existia el 904, i a la qual se li va donar la categoria de castell termenat cap al 1130. Fins al principi del segle xix, els bisbes de Vic van tenir el domini civil del terme i els nobles al davant del castell i del terme els prestaven obediència i vassallatge.
El 17 de maig de 1705, a l'ermita de Sant Sebastià prop d'aquest municipi, va tenir lloc una reunió on els austriacistes coneguts com als vigatans van coordinar els detalls del Pacte de Gènova, que es coneixeria com el Pacte dels Vigatans.
La localitat va rebre el malnom de Santa Eulàlia del Merder pel mal estat de les aigües del riu Mèder, que neix al poble.

## Demografia

El 2019 tenia 1345 habitants.
| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 19 | 19 | 19 | 145 | 480 | 681 | 604 | 480 | 416 | 476 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 534 | 508 | 543 | 548 | 561 | 756 | 783 | 855 | 854 | 854 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 845 | 859 | 864 | 869 | 864 | 926 | 1.004 | 1.079 | 1.199 | 1.259 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 1.266 | 1.309 | 1.383 | 1.401 | 1.487 | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Referències

* ↑ Riuprimer, Ajuntament de Santa Eulàlia de. «Consistori». [Consulta: 20 juliol 2020].
* 1 2 «Santa Eulàlia de Riuprimer | enciclopèdia.cat». [Consulta: 20 juliol 2020].
* ↑ Coll, Maria «L'aposta catalana». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.24-27. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Santasusagna i Riu, Albert; Tort i Donada, Joan «A propòsit del riu Mèder: de claveguera a l'aire lliure a curs fluvial renaturalitzat». Actes del II Congrés de la Societat d'Onomàstica i la XXVII Jornada d'Antroponímia i Toponímia de la UIB, 2015, pàg. 97-104.
* ↑ Riuprimer, Ajuntament de Santa Eulàlia de. «El municipi en xifres». [Consulta: 20 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Ajuntament de Santa Eulàlia de Riuprimer
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Santa Maria d'Organyà

L'església col·legiata de Santa Maria, o simplement Santa Maria d'Organyà, és una església romànica situada al nucli d'Organyà documentada per primer cop l'any 993.
Santa Maria d'Organyà és coneguda especialment per haver estat l'indret on es va trobar el text de les Homilies d'Organyà que són considerades un dels documents literaris més antics escrits en llengua catalana.
Va ser declarada Bé Cultural d'Interès Nacional per acord del govern publicat al DOGC l'11-10-2006.

## Història

La primera constància documental d'aquesta església data de l'any 993. Posteriorment i després d'un gran incendi, es va reconstruir i consagrar de nou l'any 1057. L'any 1090 consta la consagració com canònica agustiniana. L'any 1855, després de la desamortització de Madoz, va passar a ser l'església parroquial d'Organyà.
Entre la segona meitat del segle xi i la primera meitat del segle xii, l'església constava d'una sola nau amb absis trilobulats i un cimbori del qual es conserven la traça i restes d'estil romànic visibles des de l'espai de sotacoberta. Durant el segle xiii es va construir un claustre adossat a la façana sud del qual encara es poden veure els arcs apuntats i que ocupava l'espai de l'actual plaça de l'Església.
Entre els segles xiv i xv es va ampliar l'església amb la construcció de la nau lateral sud mentre que la nau lateral nord, la coberta i el campanar actual no es van edificar fins al període dels segles xvii-xviii.
L'any 1904 el Dr. Joaquim Miret va descobrir les Homilies d'Organyà als arxius parroquials d'aquesta església.

## Descripció

L'església actual presenta profundes alteracions que fan difícil la reconstrucció de les estructures primitives. La planta és basilical, de tres naus i tres absis, i correspon a l'edifici de finals del segle xi. L'alçat utilitza en canvi arcs apuntats, que semblen correspondre a modificacions posteriors, probablement coincidents amb les cronologies de les arcades cegues del mur de migdia.
El portal, compost per tres arquivoltes en degradació, així com l'òcul del damunt, poden correspondre a algunes reformes fetes durant el segle xiii. La galeria amb arquets que hi ha sobre la cornisa és obra posterior, potser realitzada alhora que es va alçar el campanar de torre sobre el sector nord de la façana.
D'altra banda, mig tapat per construccions afegides, es pot veure part d'un absis de la construcció original, decorat amb arcuacions cegues i lesenes sota un fris de dents de serra. La darrera reforma de l'església data del 1911 i durant els anys 1992-2000 fou consolidada i restaurada.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «RESOLUCIÓ CLT/3219/2006, de 24 d'agost, per la qual es dóna publicitat a l'Acord del Govern de 18 de juliol de 2006, pel qual es declara bé cultural d'interès nacional, en la categoria de monument històric, l'església col·legiata de Santa Maria, a Organyà (Alt Urgell), i se'n delimita el seu entorn de protecció.» (html). DOGC núm. 4738, 11-10-2006. [Consulta: 11 desembre 2011].
* 1 2 3 4 «Santa Maria d'Organyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Patrimoni.gencat. [Consulta: 11 desembre 2011].
# Santi Vallés Casanoves

Santi Vallés Casanoves (l'Alcúdia, la Ribera Alta, 1967) és filòleg, escriptor i lingüista valencià, llicenciat en Filologia Catalana i Filologia Hispànica. És professor de la Facultat de Filologia de la Universitat de València, a més de tècnic lingüístic de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, traductor i assessor lingüístic.
Com a periodista, ha exercit de corresponsal, redactor, guionista i crític literari en diversos mitjans de la premsa escrita, com ara el diari Levante-EMV o les revistes El Temps o Saó. Com a investigador, ha publicat monografies sobre llengua i literatura i treballs de caràcter etnogràfic i sociològic, com ara El rebost de la memòria o Digues Blau Cel. Especialitzat en l'estudi del valencianisme polític i cultural del segle xx, és autor de la biografia Converses amb l'home subterrani i d'Acció Valenciana (1930-1931). La consciència desvetlada. Com a editor edità junt a Francesc Pérez Moragón l'any 2016 les obres Les idees religioses i l'existencialisme en el teatre modern, escrita per Joan Fuster, i La bona nova a Maria, l'adaptació i traducció de l'obra original de Paul Claudel feta per Joan Fuster.

## Publicacions

* Acció Valenciana (1930-1931). La consciència desvetlada. València: Acadèmia Valenciana de la Llengua, 2008. ISBN 978-84-482-5127-7
* Josep Lluís Bausset. Testimoni de tota una època. L'Alcúdia: Ajuntament de l'Alcúdia, 1997.
* Josep Lluís Bausset, converses amb un home subterrani. València: Editorial Tàndem, 2000.
* Vallés, Santi i altres autors. D'un país que ja anem fent. Miscel·lània d'homenatge a Josep Lluís Bausset. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2001.
* Bausset, cent anys de compromís (1910-2010). Documental sobre Bausset (amb guió de Santi Vallés) editat per l'Ajuntament de l'Alcúdia amb motiu de l'homenatge celebrat a l'Alcúdia l'11 de setembre de 2010

## Referències

* ↑ Vallés, Santi «El metarelat d'un identitat inacabada». Afers.
* ↑ Vallés, Santí «No moriré, faré vacances». Levante-EMV.
* ↑ Frechina, Josep Vicent «Memòria gràfica de l'Alcúdia». Lletres.
* ↑ Martines i Peres, Josep; Antolí Martínez, Jordi M. «Ressenyes». Caplletra, 57, 2014, pàg. 254.
* ↑ Filella, Xavier «Bausset, l'home subterrani». Avui, 01-11-2001.
* ↑ «Llibre en valencià millor editat». Generalitat Valenciana.
* ↑ «La veu del valencianisme modern». Vilaweb, 15-12-2010.
* ↑ «Dues obres de Joan Fuster veuen la llum 64 anys després». L'Alcúdia 752, 4-2016 [Consulta: 18 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Bloc de Santi Vallés
# Sants Sagrera i Anglada

Sants Sagrera i Anglada (Girona, 1893 - Barcelona, 2 de gener de 1983) fou violoncel·lista i catedràtic del Conservatori Superior de Música del Liceu.
Estudià a l'Acadèmia Mollera de Girona, a l'Escola Municipal de Música amb J.Soler i amplià estudis amb Gaspar Cassadó. Formà part de diferents agrupacions instrumentals, com el Quintet Català, el Trio Borguñó-Serra-Sagrera, el Quartet Laietà i el Duo de Cámara de Barcelona. Amb els violinstes Joan Farrarons i Martí Cabús (substitutit més tard per Jaume Llecha) i el viola Claudi Agell (substituit després per Josep Rodríguez) formà el "Quartet de corda de Barcelona" (1934-1954). Fou professor de violoncel als conservatoris del Liceu i Manresa, on també va impartir les assignatures de Història de la música, Estètica i Música de cambra.
El fons personal de Sants Sagrera es conserva a la Biblioteca de Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 4 Almacellas, Josep M. «Sagrera i Anglada, Sants». A: Edicions 62. Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear. Volum X, 2002, p.180. ISBN 84-297-5329-X.
* ↑ «Obituari Sants Sagrera» (en castellà) p. 12. La Vanguardia, 03-01-1983. [Consulta: 30 abril 2021].
* ↑ «Històries de la vila. Concerts i sardanes d'aquell Masnou 1912-1934». Gent del Masnou, núm. 294, pàg. 10-12.
* ↑ «Sants Sagrera i Anglada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Fons Sants Sagrera de la Biblioteca de Catalunya