OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llacuna de San Rafael

La llacuna de San Rafael és un llac costaner localitzat a la Regió d'Aisén, Xile. Té 123 km² de superfície, i és dins del Parc Nacional Laguna San Rafael. Al nord, la llacuna es connecta amb el canal Moraleda a través de diversos golfs i aiguamolls. Al sud i a l'est limita amb l'istme d'Ofqui i la península de Taitao. Al sud de la llacuna es troben els Camps de Gel Patagó Nord.
La llacuna és d'origen periglacial, ja que es va formar pel retrocés de la glacera de San Rafael, a la capçalera del camp de gel patagó nord. Avui és una important destinació turística: diversos vaixells salpen cada dia des de Puerto Chacabuco i Puerto Monttcap als voltants de la llacuna per contemplar la bellesa de l'entorn natural i veure el gel desmembrar-se de la glacera.

## Referències

* ↑ Planet, Lonely. Travel Guide Chile & Rapa Nui (Easter Island) (en anglès). Lonely Planet, 2023-12, p. 498. ISBN 978-1-83758-253-2.
* ↑ Biggar, John. Los Andes: una guía para escaladores (en castellà). Andes, 2007, p. 251. ISBN 978-0-9536087-3-7.
* ↑ Mardones F., María; Aguayo A., Mauricio; Smith A., Ernesto; Ruiz L., Paulina; Mardones F., María «Retroceso glacial reciente en el Campo de Hielo Norte, región de Aysén, Chile: relación con variaciones climáticas». Revista de geografía Norte Grande, 69, 5-2018, pàg. 121–147. DOI: 10.4067/S0718-34022018000100121. ISSN: 0718-3402.
* ↑ Torres Santibáñez, Hernán. Los parques nacionales de Chile: una guía para el visitante (en castellà). Editorial Universitaria, 2004, p. 142. ISBN 978-956-11-1701-3.
# Sant Andreu de Gurb

Sant Andreu de Gurb és una església amb elements romànics i neoclàssics situada al municipi de Gurb.

## Descripció

És la parròquia més gran de les quatre que hi ha al terme municipal de Gurb. Està situada al peu mateix del característic turó del castell de Gurb, a 563 m d'altitud. Aquesta església apareix documentada l'any 942 i devia pertànyer primerament als senyors del castell, els vicaris comtals de la família dels Gurb-Queralt, però des del seu inici exercí com a parroquial.
Església molt reformada al llarg dels segles, pel que presenta unes formes molt heterogènies, cada una d'elles vinculada a un sistema constructiu i a una època.
En general té planta de creu llatina amb un absis semicircular a la capçalera i la façana adossada a una de les naus laterals, totalment neoclàssica.
Presenta una torre de defensa inserida als murs del campanar i l'església.
A uns 50 metres al nord-oest de l'església hi ha una Creu-Pedró dels segles XVIII o XIX de grans monòlits de pedra i amb una creu treballada de ferro a dalt.

## Història

L'edifici actual data del segle xii, aprofitant de l'anterior només el campanar preromànic, molt probablement del segle x. L'exterior de l'absis està molt ben conservat. Està format de carreus de pedra sorrenca, ben tallats i disposats ordenadament en filades uniformes. Està il·luminat per una finestra amb un fris emmotllurat. La coberta de la nau es va refer posteriorment amb una volta apuntada i reforçada per uns tímids arcs torals.
Durant els segles xvii i XVIII l'església sofrí importants modificacions: les obertures per les capelles laterals i la sagristia; també la portada que es vestí amb pedra noble a l'estil neoclàssic. Tot l'interior fou decorat amb pilastres i cornises d'execució molt correcta i que confereixen a l'església un aspecte totalment unitari.
L'any 1993 es va retornar a l'absis, al seu lloc originari, els fragments que quedaven de l'altar barroc destruït durant la guerra civil.

## Referències

* ↑ «-». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 4 agost 2020].
* 1 2 3 «Sant Andreu de Gurb». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
* ↑ «Creu-pedró de Sant Andreu de Gurb». Diputació de Barcelona. [Consulta: 2023].

## Bibliografia

* Buron, Vicenç. Esglésies romàniques catalanes: guia.. 2a ed.. Barcelona: Artestudi, 1980. ISBN 84-85180-24-0.
# Dasht

Dasht és un riu del Pakistan que rega el sud-oest de la regió de Makran. a la província de Balutxistan. El riu es forma per la unió del Nihing i el Kech Kaur a Kaur-e-Awaran. El Kech Kaur al seu torna es forma per la unió de dos rierols, el Gish Kaur i el Kil o Kul Kaur. El seu curs, començant des del naixement del Kech Kaur a les muntanyes centrals del Makran, és de 362 km. El Dasht forma la vall de Dasht i desaigua a la mar d'Aràbia.

## Bibliografia

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Província de Ialomița

La província de Ialomița (IPA: [ja.lo.'mi.ʦa]) és un județ, una divisió administrativa de Romania, a Muntènia, amb capital a Slobozia.

## Límits

* Província de Constanța a l'est.
* Província d'Ilfov a l'oest.
* Província de Brăila, província de Buzău i província de Prahova al nord.
* Província de Călărași al sud.

## Demografia

El 2002, tenia 296,572 i una densitat de població de 67 h/km².
Els romanesos són el 95,6% de la població, i la minoria més important són els gitanos (4,1%).
| Any | Població |
| 1948 | 244,750 |
| 1956 | 274,655 |
| 1966 | 291,373 |
| 1977 | 295,965 |
| 1992 | 306,145 |
| 2002 | 296,572 |

## Divisió Administrativa

La Província té 3 municipalitats, 4 ciutats i 57 comunes.

### Municipalitats

* Slobozia - capital; població: 56,913
* Fetești
* Urziceni

### Ciutats

* Amara
* Căzănești
* Fierbinți-Târg
* Țăndărei

### Comunes

| Adâncata Albeşti Alexeni Andrăşeşti Armăşeşti Axintele Balaciu Bărbuleşti Bărcăneşti Borăneşti Borduşani Brazii Bucu Bueşti | Căzăneşti Ciocârlia Ciochina Ciulniţa Cocora Cosâmbeşti Coşereni Crăsanii de Sus Crăsanii de Jos Drăgoeşti Dridu Făcăeni Gârbovi Gheorghe Doja | Gheorghe Lazăr Giurgeni Grindu Griviţa Gura Ialomiţei Ion Roată Jilavele Maia Malu Manasia Mărculeşti Mihail Kogălniceanu Miloşeşti Moldoveni | Ialomiţa Moviliţa Munteni-Buzău Ograda Orboieşti Perieţi Platoneşti Reviga Roşiori Sălcioara Sărăţeni Săveni Scânteia Sfântu Gheorghe | Sineşti Sinteşti Stelnica Sudiţi Traian Valea Ciorii Valea Măcrişului Vlădeni |

## Referències

* ↑ Institut Nacional d'Estadística, "Populaţia după etnie" Arxivat 2009-08-16 a Wayback Machine.
* ↑ Institut Nacional d'Estadística, "Populaţia la recensămintele din anii 1948, 1956, 1966, 1977, 1992 şi 2002" Arxivat 2006-09-22 a Wayback Machine.
# Ratpenat de vores clares

El ratpenat de vores clares (Pipistrellus kuhlii) forma colònies d'una vintena d'individus, a tot estirar.

## Descripció

És un ratpenat de musell gros i curt i orelles triangulars, proveïdes d'un tragus de punta arrodonida. La cua solament sobresurt 1 mm de l'uropatagi i el cinquè dit fa uns 44 o 45 mm de llargada.
El color del pelatge és variable. En general, la regió dorsal presenta tonalitats brunes grogoses o brunes vermelloses, i la ventral, grises clares o blanques grisoses. Les orelles, el musell i el patagi són de color marró negrós. A la vora posterior de la membrana alar compresa entre el cinquè dit i el peu s'observa una franja blanca d'uns 2 mm de gruix, molt visible i ben delimitada.
Dimensions corporals: cap + cos (40 - 50 mm), cua (30 - 40 mm), avantbraç (28 - 37 mm) i envergadura alar (210 - 230 mm).
Pes: 5 - 10 g.

## Hàbitat

Tota mena d'ambients, fins i tot les àrees habitades pels humans, sense ocupar, però, les poblacions humanes gaire grans. Normalment es refugia a les fissures de les roques o en esquerdes de construccions humanes.

## Distribució

Habita l'oest d'Àsia i la Conca del Mediterrani, incloses Mallorca, Menorca, Còrsega, Sardenya i Sicília

## Costums

Surt del seu refugi quan ja és fosc i caça al voltant dels fanals, sobre l'aigua o la vegetació, amb un vol ràpid i hàbil.

## Espècies semblants

El ratpenat fals, si fa no fa de la mateixa mida, pot presentar també una franja més clara a la vora del patagi, però no tan blanca ni ben delimitada.
La pipistrel·la es caracteritza per un cinquè dit més curt, de menys de 43 mm.

## Referències

* ↑ Alcover, 1988, p. 99.

## Bibliografia

* Alcover, Josep Antoni. Els mamífers de les Balears. Palma: Editorial Moll, 1988. ISBN 84-273-0265-7.
* Vigo, Marta: Guia dels mamífers terrestres de Catalunya. Enciclopèdia Catalana, col·lecció Pòrtic Natura, núm. 18. Barcelona, maig del 2002. ISBN 84-7306-680-4, planes 92-93.
* Atlas y Libro Rojo de los Mamíferos Terrestres de España Arxivat 2016-09-13 a Wayback Machine. p. 215-217 (castellà)
* Fordham et al. (2006). Pipistrellus kuhlii. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 12 desembre 2007 (en anglès).
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Serra del Ventós

La serra del Ventós és una alineació muntanyenca entre Agost (l'Alacantí) i Tibi (la Foia de Castalla), al País Valencià. S'estén al vessant sud del Maigmó. Pren una direcció SO-NE amb una llargària aproximada de 3,5 km. entre el pont de la Murteta (CV-827) i el Racó de Fava (A-7). El punt més alt de la serra és el cim del Cabeço Ventós, de 902 metres d'altitud sobre el nivell de la mar. Forma un circ de muntanya amb la serra dels Castellans (serra del Castellar al mapa IGN), que davalla cap al sud fins a prop d'Agost.
La serra del Ventós s'emmarca dins l'àmbit subbètic valencià, predominant els materials calcaris. La vegetació es desenvolupa en un ambient àrid, on predomina l'espart així com xicotetes roglades de pinars i carrascars que no arriben a formar un bosc com al pròxim Maigmó).

## Referències

* 1 2 3 «Cartografia y datos geográficos» (en castellà-espanyol). Instituto Geográfico Nacional, 2025. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «Serra del Ventós» (en espanyol). Rutas de senderismo por la provincia de Alicante. GeoElx (blog), 02-06-2012. [Consulta: 7 febrer 2012].
* ↑ «Paratges Naturals» (en espanyol). Web d'Agost. Arxivat de l'original el 26 de juny 2012. [Consulta: 7 febrer 2012].

## Enllaços externs

* «Serra del Ventós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Regiment d'Infanteria de la Mare de Déu dels Desemparats

El Regiment d'Infanteria de la Mare de Déu dels Desemparats fou una unitat militar de l'Exèrcit de Catalunya (1713-1714) durant la Guerra de Successió Espanyola.
El regiment fou llevat l'any 1713 després de la traïció anglesa, amb els soldats valencians que es trobaven enquadrats al Regiment núm. 1 "Ahumada" de l'Exèrcit Regular Austriacista i que anava a ser evacuat de Barcelona i decidiren quedar-se per lluitar fins a la mort a les ordres del coronel Josep Vicent Torres i Eiximeno. Les baixes foren substituïdes per tropa catalana.

## Referències

* ↑ «Regiment d'Infanteria núm. 5 "Mare de Déu dels Desemparats"». 11setembre1714.org. [Consulta: 9 març 2011].
* ↑ Pérez Aparicio, Carmen; Felipo Orts, Amparo «Un drama personal i col·lectiu: L'exili austriacista valencià». Pedralbes. Revista d'Història moderna. Universitat de Barcelona. Departament d'Història Moderna, 1998, p.338.

## Vegeu també

* Guerra dels catalans (1713-1714)
# Regiment de Reials Guàrdies Catalanes

El Regiment de Reials Guàrdies Catalanes fou una unitat militar d'elit de l'Exèrcit Regular Austriacista durant la Guerra de Successió Espanyola.
El Regiment núm. 2 Reials Guàrdies Catalanes, creat el novembre de 1705, agrupà els partidaris més durs de l'Arxiduc Carles, els vigatans, que van signar el pacte de Gènova, i fou la Guàrdia de Corps de l'Arxiduc Carles.
Primerament anomenada oficialment la Reial Guàrdia Catalana, hauria d'haver estat composta per un regiment d'infanteria i un regiment de cavalleria. El Regiment d'Infanteria va arribar a tenir 1.000 soldats dividits en dos batallons, un total de deu companyies de fusellers i una de granaders. El seu primer coronel fou Antoni de Peguera i d'Aimeric, mort a València el 1707 i rellevat pel coronel Heinrich von Hessen-Darmstadt, germà del príncep Jordi, mort durant la Batalla de Montjuïc a Barcelona, i el comandament fou pel general de batalla Antoni Meca i de Cardona.
El Regiment de Reials Guàrdies Catalanes va participar en diversos combats durant la guerra de Successió Espanyola: el setge de Barcelona de 1706, l'ocupació de Madrid, la batalla d'Almenar i la batalla de Monte de Torrero, la segona ocupació de Madrid, la batalla de Brihuega i la batalla de Villaviciosa de Tajuña.
El 1713, amb la firma del Tractat d'Utrecht, les tropes imperials són obligades a evacuar Catalunya i el regiment es trasllada al Regne de Nàpols, però la majoria de la seva tropa es queda, enquadrant-se en el Regiment de Nostra Senyora del Roser.

## Referències

* ↑ Mata, Jordi; Alcoberro, Agustí «10 arguments per rebatre els equívos històrics més habituals sobre Catalunya» (paper). Sàpiens. Sàpiens Publicacions [Barcelona], núm.127, 3-2013, p.24-35. ISSN: 1695-2014.
* ↑ «Les Reials Guàrdies Catalanes – Memorial 1714». [Consulta: 21 octubre 2018].

### Fonts

* Navarro i Soriano, Ferran (2019). Harca, harca, harca! Músicques per a la recreació històrica de la Guerra de Successió (1794-1715). Editorial DENES. ISBN 978-84-16473-45-8
# Torre J. Ballbè-Molins

La Torre J. Ballbè-Molins és una obra de Matadepera (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Torre de dues plantes on predomina la verticalitat del mirador.
La coberta és a quatre vessants, amb teula àrab, composta, és visible des del carrer. El ràfec de teula imbricada. Les façanes són arrebossades, planes i sense ornamentació. De la torre mirador destaquen els tres finestrals per façana. La torre, cantonera, té un extens jardí i tanca amb paredat de calcària, obra arrebossada i vegetació. L'extensa finca ocupa tota l'illa entre la carretera de Terrassa i el carrer Àngel Guimerà amb el carrer Pompeu Fabra.

## Història

És un notable exponent de casa d'estiueig de la primera meitat del segle xx, en el seu moment, la més meridional del terme de Matadepera. La torre és una de les primeres mostres d'habitatge d'estiueig de la postguerra que marcarà un canvi en la manera d'entendre la urbanització i característiques constructives, moment en el qual s'abandonarà un cert racionalisme per avançar vers una idea més monumentalista. En l'actualitat s'han edificat dos nous edificis dins la finca, convertint-la en un conjunt familiar de torres.

## Referències

* 1 2 3 «Torre J. Ballbè-Molins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 20 maig 2021].
# Regina Mingotti

Regina Mingotti (Nàpols la Campània, 6 de febrer de 1722-Neuburg, Baviera, 1 d'octubre de 1807) fou una cantant dramàtica italiana.
Aprengué els primers passos musicals en un convent de Gratz, i molt jove encara es casà amb Mingotti, director de l'Òpera de Dresden, el qual confià la seva educació al cèlebre compositor Porpora. Quan es presentà per primera vegada al públic, aconseguí un èxit tant gran que la famosa cantant Faustina Bordoni, comprenent que no podia competir amb ella, s'allunyà de la capital. Després recorregué de forma triomfal els principals teatres d'Itàlia, i el 1751 fou contractada per a Madrid, on fou aplaudida amb entusiasme dos anys seguits. Des de la capital d'Espanya passà a París i a Londres, recorregué novament Itàlia, sempre amb el mateix èxit i, per acabar, el 1787, es retirà a Neuburg.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 607 (ISBN 84 239-4535-9).
# Reinhold Succo

Reinhold Succo (Görlitz (Alemanya), 29 de maig, 1837 - Breslau (ara Wroclaw), Polònia, 29 de novembre, 1897), fou un organista i compositor alemany.
Va rebre la seva formació musical a Berlín, principalment d'E. Grell, la visió de la qual era la prioritat de la música vocal pura sobre la música instrumental. El 1865 va esdevenir cantor i organista al "Thomaskirche" de Berlín, a més de professor de cant al gimnàs "Louisenstädtische". Va formar un cor de l'església, de feligresos, va fer una contribució especial al manteniment de la música a la "Thomaskirche". Des de 1874 va treballar al Reial Col·legi de Música com a professor d'harmonia i contrapunt, tenint entre els seus alumnes a Ernst Wendel, i, des de 1888 va ser membre de la Reial Acadèmia de les Arts i des de 1892 al Senat de la mateixa.
De les seves composicions, destaquen els cors eclesiàstics, però també ha aconseguit notables èxits en obres vocals polifòniques acompanyades. Una llista de les seves obres més importants es troba a la "Enciclopèdia de la música de l'església protestant" de S. Kümmerle. Succo també va sorgir com a escriptor. En general musical. Al diari hi ha els articles següents d'ell: "Sobre l'orgue del Thomaskirche a Berlín" (1869, núm. 8 i 9), "Sobre els concerts de l'orgue de Handel" (1869, núm. 10, 11 i 12), "Les claus de la Chorale ”(1869, núm. 29-33). Per a la "Hand Library of Theology Practical" de Zimmer va escriure: "The chant community and the spiritual house music", per al "Quarterly Journal of Musicology" III, 129, una detallada crítica sobre O. Kade. Va publicar un llibre coral de quatre parts sobre el llibre de melodies del llibre d'himnes de l'església de Mecklemburg. Té un redactat manuscrit de reglaments d'ensenyament per a l'ensenyament de l'harmonia i el contrapunt al "Royal Universitat de la Música". Va morir el a Breslau, on havia anat a curar un patiment interior.

## Referències

* Krebs, Carl, "Succo, Reinhold" a: Allgemeine Deutsche Biographie 54 (1908), pàg. 634 [versió en línia]; URL: https://www.deutsche-*biographie.de/pnd117365203.html#adbcontent
# Relació de llocs de treball

La relació de llocs de treball són les llistes ordenades de tots els llocs de funcionaris, personal laboral i personal eventual existents a l'Administració pública amb el contingut mínim següent:
* La denominació i les característiques dels llocs
* Els requisits essencials per ocupar-los
* El complement de destinació i, si escau, l'específic, si són llocs de personal funcionari
* El grup, la categoria professional i el règim jurídic aplicable per als llocs de caràcter laboral
* La forma de provisió dels llocs
* Els requisits que han de complir els funcionaris d'altres administracions per poder accedir-hi.
La creació, la modificació, la refosa i la supressió de llocs de treball s'han de fer mitjançant la relació de llocs de treball. Per proveir un lloc de treball cal que consti a la relació corresponent, llevat que s'hagin de fer tasques urgents amb una durada determinada.

## Referències

* ↑ «Relacions de llocs de treball del personal al servei de l'Administració de la Generalitat de Catalunya». Arxivat de l'original el 2010-02-12. [Consulta: 7 març 2010].
* ↑ DECRET LEGISLATIU 1/1997, de 31 d'octubre, pel qual s'aprova la refosa en un Text únic dels preceptes de determinats textos legals vigents a Catalunya en matèria de funció pública. (DOGC núm. 2509/ANNEX publicat el 03/11/1997)
# Reserva marina del Cap de Sant Antoni

La Reserva marina del Cap de Sant Antoni és una Reserva natural del litoral del País Valencià, concretament entre els municipis de Xàbia i Dénia, a la Marina Alta.

## Protecció

La Reserva també està protegida amb altres figures legals:
* Parc natural, ja que s'inclou al Parc del Massís del Montgó.
* Lloc d'Interés Comunitari, en estar inclosa al LIC dels Penya-segats de la Marina.

## Biodiversitat

El relleu submarí de la zona afavoreix que hi hagi diferents comunitats bentòniques, algunes d'elles sota mesures de protecció del Consell d'Europa, com:
* Comunitats infralitorals d'Algues Esciòfiles.
* Comunitats comunitats de rodòfits calcaris i coral·lígens
* Comunitats d'esquerdes i coves fosques.
* Praderies de Posidonia oceanica
Entre les espècies presents a la reserva n'hi ha que són incloses a la a llista d'espècies protegibles elaborada en el Congrés de Carri lo Roet de 1989:
* Eunicella verrucosa (Gorgònia).
* Scyllarides latus (Escamarlà).
* Epinephelus guaza (Mero).
* Sciaena umbra (Corball).
* Posidonia oceanica (Altina)

## Referències

* 1 2 «Biodiversitat de peixos als LIC del Montgó i als Penyasegats de la Marina» ( PDF). Biodiversitat. Generalitat Valenciana, núm. 9, 2009, pàg. 2.
* ↑ «Reserva Marina del Cap de Sant Antoni». Portal Turístic de Xàbia - Ajuntament de Xàbia. [Consulta: 22 abril 2023].
* ↑ GIS (Groupement d'intérêt scientifique) Posidonie. Colloque International Les Espèces Marines À Protéger En Méditerranée: Les 2èmes Rencontres Scientifiques De La Côte-bleue, Carry-le-rouet (en francès), 1991. ISBN 2905540168.
* ↑ «Reserva Marina del Cap de Sant Antoni». El Camí. [Consulta: 22 abril 2023].
* ↑ «Reserva Natural de los Fondos marinos del Cabo de Santo Antonio» ( PDF). Parc Natural El Montgó. Generalitat Valenciana.

## Vegeu també

* Cap de Sant Antoni
* Illa del Descobridor
* Massís del Montgó
* Espais Naturals Protegits del País Valencià
* Llista d'espais naturals del País Valencià

## Enllaços externs

* Turisme a Xàbia
# Retrat d'home (Émile Lejeune)

Retrat d'home (Émile Lejeune) (Portrait d'homme (Émile Lejeune)) és un oli sobre tela de 55 × 46,5 cm realitzat per Chaïm Soutine vers els anys 1922-1923 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

Originari de Ginebra, el pintor Émile Lejeune tenia un gran estudi llogat a Montmartre, al carrer de Huyghens, on se celebraren diverses exposicions i esdeveniments artístics. Paul Guillaume hi organitzà una mostra d'art africà, vetllades poètiques amb Guillaume Apollinaire i Jean Cocteau, i concerts musicals amb el Grup dels Sis. Si bé coneixia Lejeune, Soutine mai no assistí a aquestes vetllades i tampoc no exposà al carrer de Huyghens. Potser va pintar aquest retrat en ocasió d'una de les seues estades a Canha de Mar, on Lejeune s'havia instal·lat amb la família l'any 1922.

## Descripció

Soutine imprimeix al rostre humà les mateixes distorsions expressives que als paisatges: el coll allargat de manera desproporcionada per sobre del nus de la corbata, la boca reduïda a una línia vermella simple, el bigoti indicat mitjançant dues marques marrons, la cara asimètrica i prima amb el pont del nas i les orelles emfatitzades amb una línia vermella i prima ocupen la part superior de la pintura, mentre que la part superior del pit es retalla just a sota de les espatlles.
Al retrat d'Émile Lejeune, "(la) deformació del contorn de la cara comporta, en funció d'una lògica interna pròpia de Soutine, un desplaçament de l'eix al voltant del qual s'organitzen els elements del rostre de l'home; la boca, el nas, les celles, els ulls han perdut la concordança. D'aquest "arranjament" es deriva una poderosa força expressiva. Efectivament, el rostre en si mateix no té vida, l'expressió sorgeix de l'ordenament creat per Soutine."

## Referències

* 1 2 3 4 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 182-183.
* ↑ Museu de l'Orangerie Arxivat 2015-12-27 a Wayback Machine. (francès) i (anglès)
* ↑ Orangerie des Tuileries. Collection Jean Walter-Paul Guillaume, París, Ministère des Affaires Culturelles / Réunion des Musées Nationaux, 1966, núm. 138.

## Enllaços externs

* Flickr