OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Òdena

La Casa Òdena és un edifici situat al carrer de Ferran, 6 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Fou projectat el 1853 pel mestre d'obres Antoni Jambrú i Riera per al notari Josep Maria Òdena.

## Descripció

Es tracta d'un edifici que respon plenament al tipus d'arquitectura de l'època romàntica, amb planta baixa, principal i tres pisos.
La planta baixa s'obre amb tres arcs de mig punt amb relleu encoixinat marcant dovelles i és de pedra artificial, fet que contrasta amb la resta de la façana. Aquesta s'estructura de manera simètrica i de forma jerarquitzada, amb balcó seguit al pis principal i volades individuals i decreixents als pisos superiors. Entre els tres finestrals de cada pis i als extrems laterals, els paraments cecs són travessats verticalment per decoració amb terracota, basada en garlandes vegetals que van des del primer pis fins a l'entaulament del capdamunt, on s'hi troben els òculs de les golfes oberts al fris i ornats també amb elements ceràmics. Les baranes dels balcons són de ferro forjat, com també ho és el fanal que sobresurt d'entre el primer i segon pis, tot i que aquest és un element de lluminària pública col·locat amb posterioritat.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Òdena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Casa Òdena». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 661 C.
* ↑ Hernàndez-Cros, Josep Emili (director). Catàleg del Patrimoni Arquitectònic Històrico-Artístic de la Ciutat de Barcelona. Servei de Protecció del Patrimoni Monumental. Ajuntament de Barcelona, 1987, p. 183.

## Enllaços externs

* «Casa Òdena». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Joaquim Pibernat i Lleyxà

Joaquim Pibernat i Lleyxà (Barcelona, 11 de setembre de 1924 - 6 d'agost de 1984) fou un químic i polític català.

## Biografia

Estudià batxillerat a l'Institut Balmes, i es llicencià en química a la Universitat de Barcelona en 1949. Milità a la Unió Democràtica de Catalunya i fou vicepresident d'Acció Catòlica de Barcelona i president d'Acció Catòlica Patronal de 1961 a 1965. El 1966 fou processat per edició i distribució de propaganda il·legal i el 1969 presidí ADECSA (Associació d'Empresaris Democràtics). Trasbalsat pel procés de Burgos de 1970, formà part del Grup Cristià de Drets Humans i el 1974 fou president de Justícia i Pau, des d'on recollí signatures a favor de l'amnistia dels condemnats i contra la pena de mort.
Durant els anys setanta col·laborà amb l'Equip Demòcrata Cristià de l'Estat Espanyol i fou gerent de l'editorial Nova Terra i de la revista Oriflama. El 1973 fou nomenat conseller nacional d'UDC i el 1977-1978 secretari de la Pimec. Participà en l'assemblea fundacional de CDC a Montserrat i el 1978 esdevingué membre del comitè de govern d'UDC. Fou elegit diputat per CiU a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 i 1984, tot i que va morir al poc d'ocupar el càrrec. Ha estat membre d'Òmnium Cultural, del Cercle d'Economia i de l'Institut d'Estudis Catalans.

## Referències

* ↑ Diputats al Parlament de Catalunya de la Primera Legislatura p.86
* ↑ Diputats al Parlament de Catalunya de la Segona Legislatura p.94

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2010-05-27 a Wayback Machine.
* Arxiu documental a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
# Lledoner de la Font del Comú

El Lledoner de la Font del Comú és un arbre del municipi anoienc els Hostalets de Pierola. Està situat a la zona enjardinada de la Font del Comú i devia ser-hi plantat en la inauguració d'aquest espai, és a dir, vora el 1903. S'alça 350 a metres sobre el nivell del mar i té un diàmetre d'1,5 metres, així com una capçada molt ampla. Com la majoria de lledoners, és usat per a fer ombra a l'entorn i és útil perquè hom va disposar-lo al costat del safareig.
El 2020, per a evitar l'atac de tigres del plàtan, va ser-li aplicada la tècnica coneguda com a endoteràpia arbòria.

## Referències

* ↑ Salazar, Natàlia; Sales Carbonell, Jordina. «Lledoner de la Font del Comú». Mapes de Patrimoni Cultural. Oficina de Patrimoni Cultural de la Diputació de Barcelona, 03-03-2009. [Consulta: 30 juny 2023].
* ↑ «Tractament contra les plagues de l’arbrat». Ajuntament dels Hostalets de Pierola, 17-11-2020. [Consulta: 30 juny 2023].
# Sint-Maria-Latem

Sint-Maria-Latem era municipi que després de la reorganització administrativa del 1971 va fusionar amb la nova entitat de Zwalm. Es troba a la província Flandes Oriental a la regió Flamenca de Bèlgica. El 2001 tenia 629 habitants.
Un primer esment escrit Laethem data del 820. El 1175-1176, el capítol de Kamerijk donava el patronat a l'Abadia de Sant Bavó de Gant. El poble de Sint-Maria-Latem feia part de la baronia de Gavere, que sota el regne de Carles V va esdevenir un principat a la castellania del país d'Aalst.

## Monuments

* El molí «IJzerkotmolen», probablement el molí de paper més gran dels Països Baixos, va ser restaurat i és funcional.
* L'església gòtica dels segles xiii-xiv, eixamplada per a l'arquitecte A.R. Janssens de 1906 al 1910.

## Referències

* 1 2 «Sint-Maria-Latem», De inventaris van het bouwkundig Erfgoed, Vlaams instituut voor het onroerend erfgoed (Institut flamenc del patrimoni immoble), [Consulta 11 de febrer de 2013], (en català: Inventari del patrimoni monumental)
# Quint Juni Rústic (cònsol 162)

Quint Juni Rústic (en llatí Quintus Junius Rusticus) va ser un magistrat romà del segle ii. Era probablement net de Luci Juni Arulè Rústic i fill del cònsol del mateix nom Quint Juní Rústic. Formava part de la gens Júnia.
Va ser un dels mestres de l'emperador Marc Aureli i el més destacat filòsof estoic del seu temps. L'emperador el va consultar molt sovint sobre tota mena d'afers, i per dues vegades el va nomenar cònsol. A la seva mort l'emperador va fer decretar pel senat l'erecció d'estàtues en el seu honor. Als Fasti només apareix una vegada amb el càrrec de cònsol, l'any 162, i l'altra vegada hauria estat cònsol sufecte.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 680.
* ↑ Marc Aureli. Meditacions I,7
# Potamó d'Alexandria

Potamó d'Alexandria (en llatí Potamon, en grec antic Ποτάμων) fou un filòsof grec d'Alexandria
D'aquest filòsof se'n te notícia a partir de Diògenes Laerci, Porfiri i Suides. Les informacions que donen d'ell els tres autos són poc comprensibles i difícilment conciliables. Diògenes Laerci diu que poc abans de l'època en què ell vivia (πρὸ ὀλίγου), Potamó va crear una secta eclèctica (ἐκλεκτική τις αἵρεσις). No se sap que aquesta escola tingués continuïtat. Porfiri fa un comentari molt confús, on no s'aclareix si Potamó era un deixeble ocasional de Plotí o Plotí ho va ser de Potamó. Suides per la seva banda diu el mateix que Diògenes Laerci, però afegeix que va viure en temps d'August, és a dir, al segle i aC (πρὸ Αὐγούστου, καὶ μετ᾽ αὐτόν), cosa poc conciliable amb les anteriors. Sembla que Suides el confon amb Potamó de Mitilene, que va viure en temps de Tiberi.
Laerci diu també que va deixar diversos escrits en els que combinava les doctrines de Plató amb les dels estoics i les doctrines d'Aristòtil, amb algunes aportacions originals pròpies. Suides diu que va escriure un comentari sobre la República de Plató.

## Referències

* ↑ 1.Potamon of Alexandria a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 513
# Eleccions al Parlament d'Andalusia de 1994

Les Eleccions al Parlament d'Andalusia de 1994 se celebraren el 12 de juny. Amb un cens de 5.389.552 electors, els votants foren 3.625.445 (67,3%) i 1.764.107 les abstencions (32,7%). El PSOE guanyà novament, però perdé la majoria absoluta, seguit molt de prop del PP, que se li aproxima en vots. Aconseguí el nomenament del seu candidat, Manuel Chaves, com a president de la Junta d'Andalusia gràcies a l'absència en la votació dels diputats d'IU.
← Eleccions al Parlament d'Andalusia, 1994 → :
| Partit | Vots | % | Escons |
| PSOE | 1.395.131 | 39,05 | 45 |
| PP | 1.238.252 | 34,66 | 41 |
| Izquierda Unida-LV | 689.815 | 19,31 | 20 |
| Poder Andaluz | 208.862 | 5,85 | 3 |
| PCPA | 12.078 | 0,34 | |
| Coalició Foro-CDS | 9.875 | 0,28 | |
| Nación Andaluza | 9,690 | 0,27 | |
| Partido Humanista | 5.510 | 0,15 | |
| Falange Española de las JONS | 2.637 | 0,07 | |
| Octubre Socialista | 641 | 0,02 | |
| Falange Española Independiente | 350 | 0,01 | |
A part, es comptabilitzaren 30.750 (0,9%) vots en blanc.

## Diputats electes

* Manuel Chaves (PSOE)
* Javier Arenas (AP)
* Pedro Pacheco (PA)
* Alejandro Rojas Marcos (PA)
* Luis Carlos Rejón (IV-LV)
* Diego Valderas (IV-LV)

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions andaluses de 1994 Arxivat 2007-08-25 a Wayback Machine.
# Eleccions al Parlament d'Andalusia de 2000

Les Eleccions al Parlament d'Andalusia de 2000 se celebraren el 12 de març. Amb un cens de 5.918.722 electors, els votants foren 4.066.830 (68,7%) i 1.851.892 les abstencions (31,3%). El PSOE guanyà novament, però sense majoria absoluta, mentre que el PP puja una mica. Aconseguí el nomenament del seu candidat, Manuel Chaves, com a president de la Junta d'Andalusia gràcies a un pacte amb els andalusistes i els verds. El 2001 dos diputats del PA per Cadis (Pedro Pacheco i Ricardo Chamorro) abandonaren el PA per a refundar el Partit Socialista d'Andalusia.
← Eleccions al Parlament d'Andalusia, 2000 → :
| Partit | Vots | % | Escons |
| PSOE | 1.790.653 | 44,90 | 52 |
| PP | 1.535.987 | 38,52 | 46 |
| Izquierda Unida-LV | 327.435 | 8,21 | 6 |
| PA | 300.356 | 7,53 | 5 |
| Izquierda Andaluza | 10.232 | 0,26 | |
| Nación Andaluza | 5.034 | 0,13 | |
| Partido Humanista | 4.389 | 0,11 | |
| Asamblea Nacional de Andalucía | 4.380 | 0,11 | |
| Falange Española | 2.754 | 0,07 | |
| URAL | 1.550 | 0,04 | |
| AEV | 1.304 | 0,03 | |
| Partido de Separados y Divorciados | 1.180 | 0,03 | |
| Falange Española Independiente | 1.018 | 0,03 | |
| Voz del Pueblo Andaluz | 732 | 0,02 | |
| Unión Centrista - CDS | 492 | 0,01 | |
| Unión Nacional | 415 | 0,01 | |
A part, es comptabilitzaren 51.921 (1,3%) vots en blanc.

## Diputats electes

* Manuel Chaves (PSOE)
* Javier Torres Vela (PSOE)
* Gaspar Zarrías (PSOE)
* Teófila Martínez (PP)
* Antonio Ortega (PA)
* Pedro Pacheco (PA)
* Ricardo Chamorro (PA)
* Antonio Romero (IV-LV)

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions andaluses de 2000 Arxivat 2012-06-30 a Wayback Machine.
# Rōnin

Un rōnin (浪人) (literalment "home onada" – un home errant com una onada en el mar) era un samurai sense amo durant el període feudal al Japó, entre 1185 i 1868. Un samurai podia no tenir amo a causa de la ruïna o mort d'aquest.
En japonès modern, el terme s'utilitza generalment per descriure un assalariat que està a l'atur o un graduat de secundària que encara no ha estat admès a la universitat.
La manera més senzilla que hi havia perquè un samurai acabés sent un rōnin era a través del naixement. El fill o filla d'un rōnin també era un rōnin, sempre que no renunciés al seu estatus. De tant en tant de naixement somiaven en demostrar la seva vàlua per poder jurar lleialtat a un clan, convertint-se així en un autèntic samurai. Encara que això passés de tant en tant, era bastant poc freqüent, reservat als que tenien més talent, pocs dàimios estaven disposats a acceptar un rōnin perquè entrés en el seu clan. El que es trobava normalment era que els enviessin en alguna missió per poder entrar al clan i després se'ls negava amb alguna mena de tecnicisme.
Un dels rōnins més famosos va ser Miyamoto Musashi.

## Referències

* ↑ L'era del samurai: Ronin
* ↑ Akihiko Yonekawa. Beyond Polite Japanese, p. 25. Kodansha 2001. ISBN 4-7700-2773-7
* ↑ 浪人 en diccionaris japonès-anglès: プログレッシブ和英中辞典 Arxivat 2013-02-18 at Archive.is or ニューセンチュリー和英辞典 Arxivat 2013-02-19 at Archive.is
# Pàtrocles (escultor)

Pàtrocles (en grec antic: Πατροκλῆς; en llatí: Patrocles) fou un escultor grec que Plini el Vell situa, amb Naucides, Dinòmenes, i Cànac de Sició el jove, a l'entorn de l'Olimpíada 95 (400 aC).
Pausànies diu que va fer algunes de les estàtues d'un gran grup dedicat per Esparta a Delfos en memòria de la victòria d'Egospòtam. Plini diu que era un dels escultors que van esculpir athletas et armatos et venatores sacrificantesque (atletes, soldats armats, caçadors i sacrificants).
Pausànies parla del seu fill i deixeble anomenat Dèdal, un escultor de segon ordre, que va florir al mateix temps que el pare, i el fa nadiu de Sició. Si fos així, Pàtrocles seria també d'aquesta ciutat.

## Referències

* ↑ Naturalis Historia XXXIV, 8. s. 19.
* ↑ Smith, William. «1.Patrocles». A: A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 139.
# Francesc Orriols

Francesc Orriols fou doctor en teologia i paborde de Castellterçol a la diòcesi de Vic. Escrigué un catecisme «Catecismo de la Doctrina Cristiana» reimprès múltiples vegades, segons Torres i Amat pel seu bon mètode i claredat en la declaració dels rudiments de la fe cristiana. Aquest catecisme de la doctrina cristiana era el més conegut i usat a Catalunya. Orriols fou el director espiritual de Francesc Pont, beneficiat de Terrassa, besoncle matern de Torres i Amat.
El CRAI Biblioteca de Fons Antic de la Universitat de Barcelona conserva diverses obres que van formar part de la biblioteca personal d'Orriols, així com alguns exemples de les marques de propietat que van identificar els seus llibres al llarg de la seva vida.

## Bibliografia

* «Francesc Orriols». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 461-462 [Consulta: 11 octubre 2013].

## Referències

* ↑ «Catàleg de les biblioteques de la UB/Fons Antic». [Consulta: 12 maig 2020].
* ↑ «Base de dades Antics posseïdors: Orriols, Francesc». [Consulta: 12 maig 2020].
# Quinta de Sant Rafael

La Quinta de Sant Rafael de Tarragona (també anomenada Quintà de Sant Rafael) és un edifici d'estil modernista, obra de l'arquitecte Juli Maria Fossas i Martínez, construït el 1912.
Aquesta construcció fou feta erigir per Marià Puig i Valls per a residència particular del seu germà Rafael. És un edifici de 366 m² útils, distribuïts en 2 plantes; en un angle de la casa es dreça una torre octogonal. Després de 20 anys d'abandó i de sofrir diversos incendis, i de propostes que no fructificaren, el 2008 l'ajuntament de Tarragona en decidí la restauració, amb la intenció que l'edifici acollís un centre d'interpretació de la natura.
Els terrenys de la finca original havien acollit un parc format per un gran nombre d'espècies d'arbres i arbusts, identificades amb voluntat pedagògica, i escultures procedents de l'Exposició Universal de Barcelona de 1888 (aquestes, a causa de la vinculació de Rafael Valls amb l'esdeveniment). Si bé una part dels terrenys han estat edificats posteriorment, la resta forma part del Parc de la Ciutat de Tarragona.

## Referències

* ↑ Anna Isabel Serra Masdeu. Cossetània Edicions. Recorregut per la Tarragona modernista, 2003. ISBN 8496035336. , pàg. 89
* ↑ Skascrapercity
# Flavi Orestes

Flavi Orestes (en llatí: Flavius Orestes, en grec antic: Φλάβιος Ὀρέστης) fou regent d'Itàlia durant el breu regnat del seu fill Ròmul Augústul del 29 d'agost del 475 al 28 d'agost del 476.

## Biografia

Era un romà potser d'origen germànic nascut a Pannònia cap a l'any 420, que quan Àtila va conquerir la província es va posar al seu servei junt amb el seu pare Tàtul, fins a la mort del conqueridor asiàtic l'any 453. Va ser secretari d'Àtila i ambaixador seu a Constantinoble.
A la mort del rei va tornar a Itàlia i amb les riqueses que havia acumulat va obtenir una posició destacada i el títol de patrici. Es va casar llavors amb una filla d'un comes del Nòric de nom Ròmul. El 475 va rebre ordes de l'emperador Juli Nepot, que l'havia nomenat Mestre dels soldats, de reunir un exèrcit per anar contra el rei visigot Euric, però va aprofitar aquest exèrcit per assolir el poder. Es va dirigir contra Ravenna, on era Nepot i l'emperador va fugir a Salona, a Dalmàcia (28 d'agost del 475), on es va reunir amb l'emperador destituït Gliceri, el seu antic rival, que llavors era bisbe d'aquell lloc. El 29 d'agost Orestes va fer proclamar emperador el seu jove fill Ròmul Augústul, però va restar al capdavant dels afers d'estat com a regent ajudat pel ministre Parmè (Parmenus). Va enviar Llatí i Madàs a Constantinoble per demanar el reconeixement del seu fill per l'emperador oriental Zenó; també va fer la pau amb el rei vàndal Genseric.
Va ser enderrocat per un cap militar bàrbar, Odoacre, i fet presoner a Pavia. Dut a Piacenza, va ser executat per decapitació el 28 d'agost del 476. El seu germà Pau (Paulus) va mantenir la resistència a Ravenna fins al 4 de setembre quan la ciutat va ser ocupada i Pau executat.

## Referències

* ↑ Orestes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 42-43
# Nicolau de Mires

Nicolau de Mires o Nicolau Sofista (en llatí Nicolaus, en grec Νικόλαος) va ser un sofista grec de l'època romana d'Orient nadiu de Mires a Cilícia que va viure durant el regnat de l'emperador romà d'Orient Flavi Valeri Lleó i de l'emperador Anastasi, és a dir al segle v. Suides l'esmenta en dues entrades diferenciades, però els estudiosos moderns creuen que és la mateixa persona.
Deixeble de Làcares i de Procle, va ensenyar a Constantinoble i va ser l'autor de les obres anomenades en grec Τέχνη ῥητορική i Μελέται ῥητορικαί, recollides per Fabricius, que les va publicar a la seva obra Bibliotheca graeca, i Προγυμνάσματα (aquesta última va ser atribuïda inicialment a Libani).

## Referències

* ↑ New Pauly, s.v. Nicolaus [4a] Sophistes Rhetor and sophist, 5th cent.
* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/1202?rgn=full+text;view=image;q1=NicolausSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 1192. ]
# Habban

Habban és una ciutat interior del Iemen, a la governació de Shabwa, a uns 120 al sud de la capital, Ataq, i a uns 140 km de Mukalla, més a l'est i a la costa. La ciutat és molt típica i té uns tres mil habitants; és el centre comercial regional. Propera es troba Azzan. El clima és sec i les temperatures molt altes, sobretot a l'estiu.
A les inscripcions preislàmiques hi ha diverses referències a un clan, els Yazan (Y.z.n), que dominaven la zona del Wadi Amakin (el centre de la qual és Haban) vers el segle v. Al final del segle v eren aliats del clan sabeu Gdn i al segle vi eren el principal clan del regne Himiarita que pretenia assegurar la sobirania sobre el que havia estat (fins a vers l'any 300) el regne d'Hadramaut i el Dophar (Zufar) a l'entorn de Salala, a més de l'illa Socotra. El clan va aportar la major part dels oficials dels reis Madikarib i Dhu Nuwas (Yusuf Asar). La tradició els dona un heroi llegendari al segle VI: Sayf ibn Dhu Yazan.
Habban fou la primera capital del soldanat dels wahidi, fraccionat en quatre soldanats vers el 1830. El soldà va signar un tractat de protectorat amb la Gran Bretanya entre el 1890 i el 1895 i va pertànyer al Protectorat d'Aden (vers 1895-1917), protectorat Occidental d'Aden (1917-1937), i Protectorat Oriental d'Aden (1937-1961). El 1962 fou incorporat al soldanat d'Azzan i Bal Haf amb el qual va ingressar a la Federació d'Aràbia del Sud el 1963. Integrat a la República Popular del Iemen del Sud (1967-1970) i República Popular i Democràtica del Iemen (1970-1990), és part de la República del Iemen després de la unificació d'aquest darrer any.

## Sultans

* Salih ben Nasir al-Wahidi vers 1640-1670
* Hadi ben Salih al-Wahidi vers 1670-1706
* Hasan ben al-Hadi al-Wahidi 1706-1766
* Husayn ben Hasan al-Wahidi 1766-1771
* Said ben Hasan al-Wahidi 1771
* Ahmad ben al-Hadi al-Wahidi 1771-1810
* Abd Allah ben Ahmad al-Wahidi 1810-1830
* Husayn ben Ahmad al-Wahidi 1830-1840
* Abd Allah ben Husayn al-Wahidi 1840-1870
* Ahmad ben Husayn al-Wahidi 1870-1877
* Salih ben Ahmad al-Wahidi 1877-1881
* Interregne 1881-1885
* Nasir bwn Salih al-Wahidi 1985-1919
* Husayn ben Alí al-Wahidi 1919-?
* Husayn ben Abd Allah al-Wahidi ?-1962

## Notes

* ↑ Enciclopèdia de l'Islam, article Yazan, XI, 327
# Mamurra

Mamurra (en llatí Mamurra) era un cavaller romà nascut a Formiae, comandant d'enginyers (praefectus fabrum) a l'exèrcit de Juli Cèsar a la Gàl·lia.
Mercès a les liberalitats de Cèsar va amassar una gran fortuna i segons Plini el Vell va ser la primera persona de Roma que va recobrir totes les parets exteriors de casa seva amb marbre i també el primer que va tenir a casa columnes de marbre massís.
Catul, en un dels seus poemes, ataca durament a Cèsar i a Mamurra, acusant-los de tota mena de delictes, però el dictador, en lloc de prendre represàlies, va convidar al poeta a sopar. Catul, encara, va atacar les relacions de Cèsar i Mamurra en un altre poema, i en un tercer al·ludeix a Mamurra amb el nom de decoctor Formianus (maversador Formià). Encara vivia en temps d'Horaci que anomena a Formiae com Mamurrarum urbs en to de burla, del que es dedueix que el seu nom s'havia convertit en una paraula de menyspreu.

## Referències

* ↑ Mamurra a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 913-914
# Carduelis

Carduelis és un dels gèneres d'ocells de la família dels fringíl·lids (Fringillidae). Tradicionalment s'ha inclòs dins aquest gènere un bon nombre d'espècies que arran recents treballs han estat traslladats als gèneres Acanthis, Chloris, Linaria i Spinus.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 3.5, 2013), aquest gènere està format per 3 espècies:
* Carduelis carduelis - cadernera europea.
* Carduelis citrinella - llucareta europea.
* Carduelis corsicana - llucareta de Còrsega.

## Referències

* ↑ Dario Zuccon, Robert Prys-Jones, Pamela C. Rasmussen, Per G.P. Ericson / The phylogenetic relationships and generic limits of finches (Fringillidae) / Molecular Phylogenetics and Evolution / 62 (2012) 581–596 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Rev. 26/04/2013 (anglès)
* ↑ Resum B. J Nguembock. A. Fjeldsa, A. Couloux et E. Pasquet. 2009. Molecular phylogeny of Carduelinae (Aves, Passeriformes, Fringillidae) proves polyphyletic origin of the genera Serinus and Carduelis and suggests redefined generic limits. Molecular Phylogenetics and Evolution 51: 169–181