OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rineloricaria magdalenae

Rineloricaria magdalenae és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes. Va ser descrit per l'ictiòleg austríac Franz Steindachner (1834-1919) el 1879.

## Morfologia

Els adults poden assolir fins a 20 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica, a les conques dels rius Magdalena, Sinú i Catatumbo, a Colòmbia.

## Referències

* ↑ Steindachner, Franz «Zur Fisch-Fauna des Magdalenen-Stromes. (Mit 15 Tafeln.)» (en alemany). Denkschriften der Kaiserlichen Akademie der Wissenschaften / Mathematisch-Naturwissenschaftliche Classe, 39, 1879, pàg. 19––78.
* 1 2 Fisch-Muller, Sonia. «Rineloricaria magdalenae (Steindachner, 1879)» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr.. «Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes)». A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Check list of the freshwater fishes of South and Central America. Porto Alegre: Edipucrs, 2003, p. 330-350. ISBN 978-85-7430-361-1.
* Regan, C. T. 1904. A monograph of the fishes of the family Loricariidae. Trans. Zool. Soc. Lond. v. 17 (pt 3, núm. 1): 191-350, Pls. 9-21.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago. 290 pp.
# Robert Desbrosses

Robert Desbrosses (Bonn, 1719 - 18 de gener de 1799) fou un actor i compositor francès.
A l'edat de vint-i-quatre anys entrà en la Comedie italiana i va compondre la música de diversos dels balls que es representaren en aquest teatre, entre els que hi figuren els titulats Les amusements champêtres (1749), L'amour piqué par une abeille et quéri par un baiser de Venus (1753), Venus et Adonis (1759).
A més, va escriure, les òperes còmiques, Les soeurs rivales (1762), Les deux cosines (1763), i Le Bon Seigneur (1763), la música de totes les obres de Des Brosses, deixà molt a desitjar en tots els aspectes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 388 (ISBN 84-239-4518-9)
# Robert Emmerich

Robert Emmerich (Hanau, 23 de juliol de 1836 - Baden-Baden, 11 de juliol de 1891) fou un compositor i director alemany.
Estudià a Bonn, ingressà en l'exèrcit el 1859, es retirà el 1870 dedicant-se exclusivament des de llavors a la música, i el 1878 fou director d'orquestra del teatre de Magdeburg.

## Òperes

* Der Achwedensee,
* Van Dyck.
* Ascanio
* Huldigung dem Genius der Töne: cantata
Nombrosos líder, que són el millor de les seves composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 1026 (ISBN 84-239-4519-7)
# Robert Talbot

Robert Talbot (Montmagny, 2 de desembre de 1893 - Ciutat de Quebec, 24 d'agost de 1954) era un violinista, violista, compositor, director d'orquestra i professor de música quebequès.
Durant més de 25 anys va ser director de la "Société symphonique de Quebec" (actual Orquestra Simfònica de Quebec). Membre de la "Société française de musicologie, de la International Musicological Society", de l'Associació Musical de Londres i de la Comissió Diocesana de Música Sacra, va ser l'autor de diversos llibres sobre teoria musical. També va contribuir amb articles de música a diverses publicacions periòdiques. La seva composició inclou una simfonia, un quartet de corda, diverses cançons, moltes peces per a orgue solista, l'oratori Évangéline, l'òpera Celle qui voit i diverses altres obres orquestrals. Molts dels seus manuscrits, escrits i papers personals formen part de la col·lecció de la biblioteca de la Université Laval.

## Biografia

Nascut a Montmagny, Quebec, Talbot inicialment pretenia convertir-se en advocat i es va llicenciar en dret a la Universitat Laval el 1915. Després va entrar a l'"Académie de musique du Quebec" on va ser alumne de J.-Alexandre Gilbert, Berthe Roy, i Joseph Vézina. De l'acadèmia obté un diploma superior (1917), un diploma de llorejat (1918) i un certificat d'ensenyament (1919). De 1919-1922 va estudiar a la ciutat de Nova York a l'Institut d'Art Musical (actualment Juilliard School) on va ser deixeble de Franz Kneisel, Albert Stoessel i Louis Svećenski. Més tard va obtenir el Doctor en Música per Laval el 1933.
L'estiu de 1922, Talbot va sortir de Nova York i va emprendre un recital de violí per les províncies occidentals del Canadà. Havia tornat a casa l'any anterior per actuar amb el seu quartet de corda de curta vida, el quartet de corda Schubert. El 1924 va fundar el Talbot String Quartet. Va ingressar a la facultat de la Universitat Laval la tardor següent com a professor d'harmonia i violí. Després va exercir com a secretari de l'Escola de Música de 1922-1935 i director des de 1932 fins a la seva mort a Ciutat de Quebec el 1954. Entre els seus notables estudiants hi havia Maurice Blackburn, François Brassard, Gilbert Darisse i Marthe Lapointe.
De 1924-1942, Talbot va exercir de director de la "Société Symphonique de Quebec" (SSQ). Sota la seva direcció, l'orquestra va ampliar significativament el seu repertori. Pel concert del 25è aniversari de la SSQ el maig de 1928, va dirigir el conjunt en la seva primera presentació completa de la Simfonia núm. 5 de Ludwig van Beethoven. També va afegir Johannes Brahms i la Simfonia núm. 3, Antonín Dvořák i la seva New World Symphony, Gabriel Fauré i les Masques et bergamasques, César Franck i la Simfonia en re menor, Pyotr Ilyich Tchaikovsky i El trencanous, i el preludi de Richard Wagner de Die Meistersinger von Nürnberg (Els mestres cantaires de Nuremberg) entre moltes altres obres importants. El 1931 va realitzar el debut radiofònic de l'orquestra.

## Referències

* ↑ Denise Ménard. "Robert Talbot". L'enciclopèdia canadenca.
# Roc del Paraigua

La Roca del Paraigua, erròniament anomenada del Paraigües en alguns mapes, és una roca singular a cavall dels termes municipals de Castellcir i de Monistrol de Calders, a la comarca del Moianès.
Està situada a la vall de la Golarda, just en el termenal entre els dos municipis esmentats. A partir d'aquest lloc comença cap a llevant la Vall de Marfà. Té a prop i a llevant les masies del Xei i els Sors.

## Etimologia

Aquest roc deu el nom a la seva forma, ja que es projecta com un paraigua sortint de la formació rocosa a la qual pertany.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Roeboides ilseae

Roeboides ilseae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,6 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 28 °C - 30 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: vessant pacífic del sud-est de Costa Rica.

## Referències

* ↑ Günther, A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5: i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Bussing, W. A. 1986. Roeboides ilseae, n. sp., a new scale-eating characid fish from Costa Rica. Rev. Biol. Trop. v. 33 (núm. 1): 45-50.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Bussing, W.A. 1998. Peces de las aguas continentales de Costa Rica. 2a edició. San José, Costa Rica: Editorial de la Universidad de Costa Rica. 468 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lucena, C. A. S. de 1988: Lista comentada das espéces do gênero Roeboides Günther, 1864 descritas para as bacias dos rios Amazonas, São Francisco e da Prata (Characiformes, Characidae, Characinae). Comunicações do Museu de Ciências de PUCRS. v. 1 (núms. 1-5): 29-47.
* Lucena, C. A. S. de 1998: Relações filogenéticas e definição do género Roeboides, Günther (Ostariophysi; Characiformes; Characidae). Comunicações do Museu de Ciências e Technologia da PUCRS, Sér. Zoologia. v. 11: 19-59.
* Lucena, C. A. S. de. 2000.Revisão taxonômica e filogenia das espécies transandinas do gênero Roeboides Günther (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes). Comun. Mus. Ciênc. Technol. PUCRS, Sér. Zool. Porto Alegre v. 13: 3-63.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Roeboides margareteae

Roeboides margareteae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.
Els adults poden assolir cm de llargària total. Viu en zones de clima tropical al Brasil.

## Referències

* ↑ De Lucena, C. A. S. «Revisão taxonômica e relações filogenéticas das espécies de Roeboides grupo-microlepis (Ostariophysi, Characiformes, Characidae)» (en portuguès). Iheringia, Sér. Zool., v. 93, núm. 3, 2003, pàg. 283-308.
* 1 2 Torres, Armi G. «Roeboides margareteae Lucena, 2003» (en anglès). FishBase.

## Bibliografia

* Lucena, C. A. S. de 1988: Lista comentada das espéces do gênero Roeboides Günther, 1864 descritas para as bacias dos rios Amazonas, São Francisco e da Prata (Characiformes, Characidae, Characinae). Comunicações do Museu de Ciências de PUCRS. v. 1 (núms. 1-5): 29-47.
* Lucena, C. A. S. de 1998: Relações filogenéticas e definição do género Roeboides, Günther (Ostariophysi; Characiformes; Characidae). Comunicações do Museu de Ciências e Technologia da PUCRS, Sér. Zoologia. v. 11: 19-59.
* Lucena, C. A. S. de. 2000. Revisão taxonômica e filogenia das espécies transandinas do gênero Roeboides Günther (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes). Comun. Mus. Ciênc. Technol. PUCRS, Sér. Zool. Porto Alegre,v. 13: 3-63.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. «Subfamily Characinae (Characins, tetras)». p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS.
# Rogeli Rigau i Poch

Rogeli Rigau i Poch (Torroella de Montgrí, 1880 - Tampa, Estats Units d'Amèrica, 3 de febrer de 1941) es formà en una família de músics: el seu pare, Joan Rigau i Trill, i els seus germans, Marta i Pere Rigau foren també instrumentistes. No es troben gaires referències de la biografia d'aquest autor. L'any 1895 va entrar a formar part de la Cobla-orquestra Montgrins. La temporada 1901-1902 va tocar amb l'Orquestra Planas, de Martorell (pàgina 2 de La Veu de Catalunya, de 7 d'Abril de 1901), retornant a l'any 1902 als Montgrins, on no va acabar la temporada, ja que va entrar com a violinista l'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu de Barcelona (pàgina 3 de La Publicidad, de 31 d'Octubre de 1903), i a l'Orquestra Unió Filharmònica', una de les vàries orquestres que es formaven a Barcelona quan acabava la temporada del Gran Teatre del Liceu, per fer actuacions per tot Catalunya.
Se sap que tocà sis anys al Liceu i que, posteriorment, es traslladà a Cuba, contractat per tocar a l'Havana. Lluís Albert deixà algunes notícies relatives a la seva figura en el seu llibre sobre el centenari dels Montgrins:
| « | Un dels primers membres dels Montgrins [el 1885] va ser Rogeli Rigau, germà del director. Tocava el violí a l'orquestra i el trombó a la cobla. A principis de segle va marxar a tocar a Barcelona, on va conèixer una cantant lírica [Isabel Marquet] amb la qual després es va casar. L'any 1908 va marxar cap a Tampa (Florida). Nota: aquest any que se cita, 1885, no pot estar bé, ja que Rogeli Rigau havia nascut l'any 1880. La primera foto coneguda dels Montgrins on hi surt Rogeli Rigau és de 1895. | » |
Gràcies a un retall de premsa provinent de Tampa de l'any 1922, conservat a l'arxiu privat de la família Forcada de Torroella de Montgrí, podem assegurar que el seu èxit fou considerablement important per la zona. Era reconegut i respectat, ja que va promoure la fundació del Conservatori Granados de la mateixa ciutat, i també per la consideració i el reconeixement que rebé tant per la seva obra compositiva com per la seva tasca de professor i violoncel·lista. El 1918 fou compositor d'una cançó patriòtica, Over Here. , amb lletra de Jack A. Gunn. Altres obres seves foren el pasdoble Alma Bohemia, el vals-gavota Ensueños (1918, per a piano) i, amb Joaquín del Río, l'himne del "Círculo Pro Arte Hispano" (1934).
Amb la seva esposa, la cantant lírica Isabel Marquet i Sala amb qui s'havia casat l'any 1921, tingué dos fills: Abel (15 de juliol de 1922 - 28 de novembre de 1982) i Martha (29 de desembre de 1924 - 14 d'agost de 2015).

## Referències

* 1 2 «Bibliografia». Emporion, núm. 158, 20-11-1921, pàg. 2.
* ↑ Grassot i Radresa, Marta. Els fons musicals Vicenç Bou, Josep Pi i Pere Rigau del Centre de Documentació del Museu de la Mediterrània de Torroella de Montgrí. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2009, p. 9. ISBN 9788439378242.
# Roger III de Carcassona

Roger III de Carcassona, (? - 1067) va ser comte de Carcassona i Rasès, vescomte de Besiers i Agde del 1059/1060 al 1067. És el darrer representant masculí de la nissaga dels comtes de Carcassona.
Era l'únic fill masculí de Pere II, comte de Carcassona i Rasès, i vescomte de Besiers i Agde i de la seva dona Rangarda de La Marca, i va succeir al seu pare quan va morir cap al 1060. Roger III va morir el 1067, sense deixar la posteritat de la seva dona Sibil·la, testificada el 1064.
La seva mort va provocar una disputa en la successió entre per una banda els seus cosins, els comtes de Foix, i per l'altra la seva germana Ermengarda i el seu marit Ramon Bernat Trencavell, vescomte d'Albi i Nimes.

## Referències

* ↑ «RAYMOND ROGER» (en anglès). Foundation for Medieval Genealogy. [Consulta: 16 juny 2020].
* ↑ Stasser, 1993, p. 502.
* ↑ Débax, 2007, p. 16-28.

## Bibliografia

* Débax, Hélène «Les comtés de Carcassonne et de Razès et leurs marges (IXe – XIIe siècles) », dans». Société d'études scientifiques de l'Aude, 2007.
* Stasser, Thierry «La maison vicomtale de Narbonne aux Xe et XIe siècles» (en francès). Annales du Midi, vol. 105, núm. 204, 1993.
# Roger Michelot

Roger Michelot (Saint-Dizier, 8 de juny de 1912 - Toló, 19 de març de 1993) va ser un boxejador francès que va competir durant la dècada de 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Los Angeles, on fou quart en la prova del pes mitjà del programa de boxa. Quatre anys més tard, als Jocs de Berlín, guanyà la medalla d'or de la categoria del pes semipesant en guanyar la final a l'alemany Richard Vogt.
Durant el viatge de vuit dies fins a Los Angeles l'any 1932, Michelot no va deixar d'entrenar a la coberta del transatlàntic i als passadissos del tren. Aquesta aventura va inspirar Gérard Oury per a determinades escenes de la pel·lícula Campió de campions.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Roger Michelot». [Consulta: 15 octubre 2024].
* ↑ Est magazine , núm. 481, 27 de juliol de 2008
# Romuald Zientarski

Romuald Zientarski (Plosk, 1831 - Varsòvia, 1874) fou un compositor polonès. Fou professor de cant pla en l'Acadèmia Catòlica Romana, de Varsòvia, i professor de l'Institut de Música d'aquesta ciutat des de 1865 fins a la seva mort. Compositor prolífic, el catàleg de les seves obres puja a 634, entre les que es poden citar com a més importants tres simfonies i quatre oratoris. Va escriure molta música per a orgue, orquestra i cant. El seu fill Wiktor Zientarski també fou un compositor distingit, publicant nombroses peces per a piano. L'obra que li donà major fama fou la titulada Muzyka Kościelna, chóralna i figuralna.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 1216 ISBN 84-239-4570-7
# Rondó a la Krakowiak (Chopin)

El Rondó a la Krakowiak, op. 14, en fa major, és una composició per a piano i orquestra de Frédéric Chopin. La va escriure el 1828 a Varsòvia sota la direcció de Józef Elsner i va sortir publicada a Leipzig sis anys més tard, el 1834. Està dedicada a la princesa polonesa Anna Zofia Sapieha. L'obra és bastant desconeguda tot i ser una de les seves composicions més fines. Pertany al Chopin més nacionalista, al qual no són aliens els aires revolucionaris que aviat farien estremir a Polònia en contra de la dominació russa. Aquest nacionalisme també en l'ús de la Krakowiak és una dansa polonesa ràpida i amb síncopes de Cracòvia i la Petita Polònia.
La peça comença amb una melodia suau i pentatònica que passa a convertir-se en una dansa sincopada molt més viva. Chopin utilitza el "Caprici núm. 24" del compositor italià Niccolò Paganini i inclou una variació d'aquest caprici. Aquesta obra és formalment un rondó en què el seu autor va aconseguir combinar de manera molt hàbil els temes polonesos i la seva pròpia vena melòdica i personal; va aconseguir en el seu moment un enorme èxit, tant a Varsòvia com a Viena.

## Referències

* ↑ Krakowiak Accés el 30-05-2009
* ↑ AA. VV. (1997): Piano classics. Guía de la audición, Barcelona.
# Rondó per a piano i orquestra (Beethoven)

El Rondó per a piano i orquestra, en si bemoll major, WoO 6, és una obra de Ludwig van Beethoven composta cap al 1793, any en què també fou estrenada. Es va publicar finalment el 1829, amb la part solista completada per Carl Czerny. Consta d'un sol moviment indicat com a Rondó: Allegro - Andante - Tempo I - Presto.
Havia de ser el moviment final del Concert per a piano núm. 2, però es va descartar i no es va publicar, completat per Carl Czerny, fins dos anys després que Beethoven morís, el 1829. Comença animat, el ritme s'alenteix a la part central i acaba alegre.

## Referències

* ↑ Anderson 1988
* 1 2 Rondó per a piano i orquestra (Beethoven) a Allmusic
* Anderson, Keith (1988). Beethoven: Piano Concerto Nº.1/Rondo in B-flat major, (CD). Naxos Records. 8.550190.

## Enllaços externs

* Cooper, Barry. Beethoven. United States: Oxford University Press, 2000. ISBN 0191592706.
# Rosalie Martín de Bordas

Rosalie Martin, de casada Bordas (Monteux, Vaucluse, 26 de febrer de 1840 - 30 de maig de 1901) fou una cantant popular de finals del segon Imperi, i en 1871, durant la Comuna de París.
Fou artista de cafè-cantant, però es distingí notablement per les seves cançons patriòtiques. En certa ocasió, i abans de la guerra francoprussiana de 1870, fou tal l'entusiasme amb què fou acollida al cantar La Marsellesa, que tingué de deixar la modesta escena dels seus triomfs per passar al Théâtre du Châtelet, on aquesta popular chanteuse rebé molts aplaudiments.
Entre les cançons que més èxits assolí, hi figuren: L'himne de la Patrie, L'invasion, L'âme de la Pologne, Dans la vielle cité française, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 499 (ISBN 84-239-4533-2)
# Rudolf Glickh

Rudolf Glickh (Viena, Àustria, 1864 - 1945) fou un compositor i organista austríac.
El seu pare era doctor en medicina i conseller municipal de Viena. Fou alumne del gimnàs musical de la capital vienesa, i després efectuà diverses gires artístiques. Més tard es dedicà a l'ensenyança musical i fou nomenat mestre de capella de la Wotwkiche de la mateixa ciutat.
Es distingí com a compositor i crític musical. Se li deuen un gran nombre de cants, cors i composicions per a violoncel, piano, etc., i d'obres de música religiosa. A més va compondre, l'opereta Buffalmaco i l'òpera còmica Meister Lukas. Col·labora en diverses revistes de música.
A més de posseir la condecoració Pro Ecclesi et Pont, era oficial de l'orde imperial otomana Meijidié i president de la Verein d. V er,kath, Chorrgent, i membre honorari de l'Associació musical vienesa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26 pàg. 301 (ISBN 84-239-4526-X)
# Infectats

Infectats (títol original en anglès: Carriers) és una pel·lícula post-apocalíptica dirigida i escrita per Àlex i David Pastor, el seu debut a Hollywood. La protagonitzen Lou Taylor Pucci, Chris Pine, Piper Perabo i Emily VanCamp com a quatre supervivents d'una pandèmia viral que malden per evitar ser infectats. Els germans Pastor van començar a escriure'n el guió quan va esclatar la grip aviària.
Es va rodar el 2006 i va ser estrenada en alguns cinemes dels Estats Units el 4 de setembre de 2009, després de la interpretació de Pine a Star Trek (2009) que el faria assolir la fama. Va rebre crítiques positives i va recaptar 5,8 milions de dòlars a la taquilla.
Ha estat doblada al català.

## Sinopsi

Regla número u: eviteu les zones despoblades. Regla número dos: si hi trobéssiu cap ésser humà, doneu per fet que està infectat. I així fins a cinc. Són les de dos joves germans i dues amigues seves que van a la recerca d'un lloc remot i idíl·lic on el virus que assota els Estats Units no hagi arribat.

## Repartiment

* Lou Taylor Pucci com a Danny
* Chris Pine com a Brian
* Piper Perabo com a Bobby
* Emily VanCamp com a Kate
* Christopher Meloni com a Frank
* Kiernan Shipka com a Jodie
* Mark Moses com a doctor
A més a més, Josh Berry, Tim D. Janis, Dale Malley i Dylan Kenin van interpretar-hi els survivalistes. LeAnne Lynch i Jan Cunningham va interpretar les dones que es troben el grup quan tenen poca benzina.

## Referències

* ↑ Camps Linnell, J. «Un món apocalíptic». El Punt Avui, 16-10-2009. [Consulta: 14 setembre 2020].
* ↑ Chrissinger, Craig W. «Carriers of the wasteland». [Nova York], 9-2009, p. 32.
* ↑ «Còpia arxivada». HorrorMovies.ca. Arxivat de l'original el 12 de setembre 2009. [Consulta: 14 setembre 2020].
* ↑ Uncle Creepy «Exclusive Clip: Carriers». Dread Central, 07-12-2009 [Consulta: 13 agost 2019].
* ↑ «Carriers (2009)». [Consulta: 1r novembre 2018].
* ↑ «Carriers on Rotten Tomatoes». [Consulta: 16 setembre 2011].
* ↑ Infectats a Box Office Mojo (anglès)
* ↑ «Infectats». ésAdir. [Consulta: 14 setembre 2020].
* ↑ «Fitxa de doblatge Infectats». www.eldoblatge.com. [Consulta: 14 setembre 2020].
* ↑ «Carriers (Infectados)». Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2020].