OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vall de Marfà

La vall de Marfà, de vegades simplement esmentada com a Marfà, és una vall situada a l'altiplà del Moianès, pertany bàsicament al terme municipal de Castellcir, Moià, Castellterçol i Monistrol de Calders. La vall és drenada per la riera de la Golarda o de Marfà, tributària del riu calders, la qual s'origina per la unió del torrent de la Fàbrega i la riera de Castellnou.
És la major part i el centre d'un enclavament del terme municipal de Castellcir entre els termes de Castellterçol, Moià i Monistrol de Calders. Està centrat en la casa de Marfà i l'antiga església parroquial de Sant Pere de Marfà. Conté també les masies de la Closella, La Datzira, Marfà, Pujalt, el Saiolic, els Sorts, les Vinyes i el Xei, els molins de Brotons, Marfà, els Sorts i la Datzira i el santuari de la Mare de Déu de la Tosca. A més, hi havia hagut les masies, ara desaparegudes o en ruïnes, de la Codina, del Coll i de la Rovira. La vall antigament era ocupada per grans extensions de conreus d'olivera i vinya però actualment el terreny agrícola te menor presència. Actualment els boscos de pinassa, pi roig i pi blanc ocupen la major pert de la superfície, tanmateix en alguns llocs indrets es conserven boscos d'alzinar i roure martinenc, més madurs.
La major part del seu territori correspon a l'antiga parròquia rural de Sant Pere de Marfà, lligada gairebé sempre a Santa Maria de Moià, tot i que també hi ha una part del terme de la sufragània de Sant Llogari de Castellet, de la parròquia de Sant Martí de Granera.

## Referències

* 1 2 Guia d'espais d'interès natural del Bages. Manresa: Centre d'Estudis del Bages, 1999. ISBN 84-87618-34-0.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0
* TARTER I FONTS, Ramon, La vall de Marfà: Aproximació històrica. Moià: Autor, 2012. Sense ISBN.
# Vassil Rudziankou

Vassil Rudziankou (Žlobin, 7 de maig de 1931 - Žlobin, 2 de novembre de 1982) fou un atleta belarús, especialista en el llançament de martell, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on va guanyar la medalla d'or en la prova del llançament de martell del programa d'atletisme. Fou sisè en la prova de martell al Campionat d'Europa d'atletisme de 1962 i guanyà els títols soviètics de martell de 1959 a 1961. El 1959 va establir un nou rècord d'Europa amb un llançament de 67,92 metres, que va igualar el 1960. Va establir quatre vegades el rècord de la Unió Soviètica, situant-lo en 68,95 metres el 1961.
Una vegada retirat, el 1968, va exercir d'entrenador d'atletisme a Belarús. El 1960 fou guardonat amb l'Orde de la Bandera Roja del Treball.

## Millors marques

* Llançament de martell. 68,95 metres (1961)

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Vasily Rudenkov». [Consulta: 16 maig 2022].
* ↑ «Soviet Championships». [Consulta: 16 maig 2022].
* ↑ García, José María. rfea.es. Progresión de los Récords de Europa al Aire Libre Progression of the European Outdoor Records (cerrado a / as at 31.10.2016) (en castellà, anglès), p. 37. Arxivat 2022-02-20 a Wayback Machine.
* ↑ Waśko, Janusz. Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. Zamość: GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 155. ISBN 978-83-62033-30-0.
* ↑ Fitxa a rackfield.brinkster.net
# Ständchen

«Ständchen» té aquests significats:
Ständchen és un mot alemany que significa serenata i és molt usat com a títol per a moltes composicions musicals. Aquest és un llistat dels articles sobre composicions musicals que hi ha amb aquest títol:
* Ständchen (Schubert)
* Ständchen, D 920 (Schubert)
* Ständchen, D 921 (Schubert)
* Ständchen, D 635 (Schubert)
* Ständchen, op. 36 núm. 2 (Schumann)
* Ständchen, op. 14 (Brahms)
* Ständchen, WoO posth. 38 núm. 20 (Brahms)
* Ständchen, op. 106 núm. 1 (Brahms)
* Ständchen, WoO posth. 37 núm. 16 (Brahms)
# L'Abatut (Arieja)

L'Abatut (francès Labatut) és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Rosemont (Maryland)

Rosemont és una població dels Estats Units a l'estat de Maryland. Segons el cens del 2000 tenia 273 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rosemont tenia 273 habitants, 104 habitatges, i 76 famílies. La densitat de població era de 188,2 habitants per km².
Dels 104 habitatges en un 26% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,5% hi vivien parelles casades, en un 8,7% dones solteres, i en un 26,9% no eren unitats familiars. En el 16,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,63 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,04.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,8% tenia menys de 18 anys, un 5,9% entre 18 i 24, un 23,1% entre 25 i 44, un 31,9% de 45 a 60 i un 19,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 46 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 59.750 $ i la renda mediana per família de 66.875 $. Els homes tenien una renda mediana de 52.000 $ mentre que les dones 31.806 $. La renda per capita de la població era de 24.382 $. Cap de les famílies i l'1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rosemont». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rosemont». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Ermidas-Sado

Ermidas-Sado és una freguesia portuguesa del municipi de Santiago do Cacém, amb 88,72 km² d'àrea i 2,206 habitants (2001). Densitat: 24,9 hab/km². Fou elevada a vila el 12 de juliol de 2001, sota el nom d'Ermidas do Sado.
# Frauenkirche (Dresden)

La Frauenkirche o Església de la Mare de Déu a Dresden és una de les obres cabdals de l'arquitectura barroc protestant. Té la cúpula més gran al nord dels Alps. Certs autors la consideren com l'equivalent protestant de la Basílica de Sant Pere a Roma per als catòlics.
Una primera església sòrbica en estil romànic a l'aleshores poble de Drezdzany va existir des de 1142. Del seu successor gòtic, del qual el primer esment data del 1366, i que va ser enderrocat el 1727 no queda gairebé res. Fins a l'eixample de les muralles de Dresden del segle xvi es trobava extramurs.
La nova església va ser construïda entre 1726 i 1738, segons plans de l'arquitecte George Bähr (1666-1738) que va morir poc abans de la inauguració de la seva obra mestre. Va sobreviure sense gaires estralls al bombardeig prussià del 1760, però el bombardeig de Dresden pels aliats de la Segona Guerra Mundial del febrer de 1945 li va ser fatal.
Durant la República Democràtica Alemanya (1945-1990) es van mantenir les ruïnes com un «monument d'advertiment» (Mahnmal) contra els horrors de la guerra. Després de la Wende i la reunificació alemanya es va decidir reconstruir l'església. Part de l'obra va ser finançada per la fundació americana Friends of Dresden, que volia reconciliar i fer perdonar el bombardeig aliat, de poca utilitat militar.

## Referències

* ↑ Kuke, Hans-Joachim. Die Frauenkirche in Dresden: „Ein Sankt Peter der wahren evangelischen Religion“ (en alemany). Worms: Wernersche Verlagsgesellschaft, 1996. ISBN 978-3-88462-124-0.
* ↑ «Aus der Geschichte der Dresdner Frauenkirche» (en alemany).
* ↑ Gautsch, Paul. «Bähr, George». A: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (en alemany). tom 1. Duncker & Humblot, 1875, p. 768.

## Bibliografia

* Glaser, Gerhard. Die Frauenkirche zu Dresden. Werden, Wirkung, Wiederaufbau (en alemany). Dresden: Stiftung Frauenkirche Dresden, 2005. ISBN 978-3-937602-27-1.
# Vals en la bemoll major, op. 64, núm. 3 (Chopin)

El Vals en la bemoll major, op. 64, núm. 3, és el tercer dels tres Valsos op. 64 de Frédéric Chopin; el més conegut dels tres és el núm. 1, el Vals del minut. Aquest vals en la bemoll major fou el darrer que es publicà en vida de Chopin, l'any 1847. El va dedicar a la comtessa Katarzyna Branicka. Tot i ser la bemoll major la tonalitat principal, compta amb una secció central en do major.

## Referències

* ↑ «Waltzes (3) for piano, Op. 64, CT. 212-214». [Consulta: 10 octubre 2011].

## Enllaços externs

* Waltzes Op. 64: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Evheni Saltsin

Evheni Saltsin (República Socialista Soviètica Autònoma de Crimea, 26 de febrer de 1929) és un waterpolista ucraïnès, ja retirat, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica, guanyador d'una medalla olímpica.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on guanyà la medalla de plata en la competició del waterpolo.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Yevgeny Saltsyn». [Consulta: 25 abril 2024].
# Museu de Dubrovnik

El Museu de Dubrovnik, o el Palau del Rector (en croat: Knežev dvor) és un palau de la ciutat de Dubrovnik que va servir com a seu del rector de la República de Ragusa entre el segle xiv i el 1808. També va ser la seu del Consell Menor i de l'administració estatal. A més, va albergar una armeria, un polvorí, la casa de vigilància i una presó. Actualment és un mausoleu amb habitacions moblades, pintures barroques i exposicions històriques. Està al costat de l'ajuntament de la ciutat. La ciutat té un altre museu anomenat Zitnica Rupe.

## Història

El palau del rector va ser construït en estil gòtic, però també presenta elements renaixentistes i barrocs, que combinen harmoniosament aquests elements.
Originalment, a principis de l'edat mitjana, el lloc era un edifici de defensa. Va ser destruït per un incendi el 1435 i la ciutat va decidir construir un nou palau. El treball va ser ofert al mestre constructor Onofrio della Cava de Nàpols, que havia construït prèviament l'aqüeducte de la ciutat. Es va convertir en un edifici gòtic amb ornaments esculpits per Pietro di Martino de Milà. Una explosió de la pólvora emmagatzemada va fer malbé l'edifici el 1463. La renovació es va oferir a l'arquitecte Michelozzo de Florència, però va ser rebutjat en 1464 perquè els seus plans eren massa a l'estil del Renaixement.
Altres constructors van continuar el treball. Els capitells del pòrtic van ser reformats en estil renaixentista, probablement per Salvi di Michele de Florència. Es va continuar la reconstrucció a partir de 1467. L'edifici va patir danys del terratrèmol de 1520 i de nou el 1667. La reconstrucció es va fer a l'estil barroc. Es van afegir un tram d'escales i una campana a l'atri.
El 1638 el Senat va erigir un monument a Miho Pracat (per Pietro Giacometti de Recanati), un ric armador de Lopud, que havia llegat les seves riqueses a Dubrovnik.
El Departament de Història del Museu de Dubrovnik ha operat al palau des de 1872.

## Referències

* ↑ «Rector's Palace». Cultural Historical Museum. Zagreb, Croatia: Museum Documentation Centre, 1999. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 6 febrer 2013].
* ↑ «Dubrovnik Museums - Cultural History Museum». Zagreb, Croatia: Museum Documentation Centre. Arxivat de l'original el 2014-03-15. [Consulta: 6 febrer 2013].

## Bibliografia

* Travirka, Antun. Dubrovnik, history, culture, art heritage (en anglès), 2014. ISBN 978-953-179-884-6.

## Vegeu també

* Horvat-Levaj, Katarina; Seferović, Relja «Baroque Reconstruction of the Rector's Palace in Dubrovnik» (en anglès). Dubrovnik Annals, 10, 2006, pàg. 87–122.
# Ponte de Sor

Ponte de Sor és un municipi portuguès al districte de Portalegre (regió d'Alentejo, subregió de l'Alto Alentejo). L'any 2004 tenia 17.593 habitants. Limita al nord-est amb Gavião i Crato, a l'est amb Alter do Chão, al sud-est amb Avis, al sud amb Mora, al sud-oest amb Coruche i al nord-oest amb Chamusca i Abrantes.

## Població

Població del concelho de Ponte de Sor (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 1394 | 3094 | 8092 | 15467 | 21902 | 18079 | 17802 | 18140 | 17593 |

## Freguesies

* Foros de Arrão
* Galveias
* Longomel
* Montargil
* Ponte de Sor
* Tramaga
* Vale de Açor
# Caucete

Caucete és una ciutat de la província de San Juan a la regió geogràfica de Cuyo (Argentina), capital del Departament de Caucete. Es troba a uns 30 km de la capital provincial. La seva principal activitat és la producció vitivinícola. La religió majoritària és la catòlica, s'anomenava anteriorment Villa Colón.

## Etimologia del nom Caucete

Caucete neix del terme huarpe Sankancete, nom del cacic que dirigia a la tribu Huarpe, de manera que el topònim Caucete té les seves arrels de l'idioma Huarpe.

## Història

Caucete fou fundat per José María de los Ríos el 17 d'octubre de 1893. El 1886 va disposar de la primera línia telefònica i el 1899 un important establiment industrial fariner anomenat Molí Jesús. Anys més tard, amb els carrers ja delimitades, se'ls va col·locar noms i es va deixar l'espai per als edificis públics. Finalment, la vila va ser creuada per una àmplia avinguda que va rebre el nom de Diagonal Sarmiento.
El 1926 va disposar de transport amb la ciutat de San Juan de la Frontera, i el 27 d'abril de 1936, va ser inaugurat el pont de ferro sobre el riu San Juan, l'hospital Doctor César Aguilar el 1938 i la planta potabilitzadora d'aigua potable el 1952.

## Economia

La principal activitat és agrícola, amb vinya i olivera, i el pasturatge.
El 23 de novembre de 1977 un sisme va arrasar la ciutat de Caucete.

## Referències

* ↑ «El 88% es de religión católica» (en castellà). Clarín, 04-01-2001. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2013. [Consulta: 15 abril 2011]. «Según los datos que se publican en la última Guía Eclesiástica Nacional, editada por la Agencia Informativa Católica Argentina (AICA), el 88 por ciento de los argentinos es de religión católica.»
* 1 2 3 4 «Un desfile cívico para festejar los 115 años» (en castellà). El Zonda, 17-10-2008 [Consulta: 15 abril 2011].

## Vegeu també

* Terratrèmol de Caucete
# Porto Covo

Porto Covo és una de les dues freguesies portugueses del municipi de Sines, amb 48,73 km² d'àrea i 1,116 habitants (2001). Densitat: 22,9 hab/km².
L'Ilha do Pessegueiro ("Illa del Presseguer"), amb el seu fort, forma part del territori de la freguesia de Porto Covo.
La freguesia de Porto Covo fou creada el 31 de desembre de 1984, per separació de la freguesia de Sines, fins llavors l'única del municipi del mateix nom.
Una cançó de Rui Veloso duu el nom d'aquesta freguesia.

## Patrimoni

* Herdade do Pessegueiro
* Praça Marquês de Pombal (Porto Covo)
# Vals en la bemoll major, op. 69, núm. 1 (Chopin)

El Vals en la bemoll major, op. 69, núm. 1, és un dels dos valsos de l'opus 69 compostos per Frédéric Chopin; escrit el 1835 però publicat de manera pòstuma el 1852. També es coneix com el Vals de l'adéu (Valse de l'adieu).
El vals va ser escrit originalment com una peça de comiat a Maria Wodzińska, amb qui Chopin havia estat compromès. La còpia autografiada Pour Mlle Marie, que li va donar personalment a Dresden, Alemanya, el setembre de 1835, es troba actualment a la Biblioteca Nacional de Polònia (Biblioteka Narodowa), a Varsòvia. Una altra versió autògrafa de la peça es pot trobar al Conservatori de París, tot i que es considera que és una versió menys refinada. Una tercera versió es presenta com l'edició pòstuma de Julian Fontana, però no ha estat corroborada per cap autògraf conegut.
El vals està en la tonalitat de la bemoll major i un compàs ternari de 3/4. El ritme està marcat pel tempo di valse (ritme de vals). El tema, amb la indicació con espressione, és malenconiós i nostàlgic fins a arribar a un moment melòdic molt ornamentat. La segona part està marcada sempre delicatissimo (o con anima en altres versions). És més alegre que el tema anterior, però aviat es retorna al primer tema nostàlgic. A continuació presenta un tercer tema, amb la indicació dolce, un tema més juganer. Això porta a un altre tema amb una sèrie ascendent de dobles notes; aquest quart tema té la indicació poco a poco crescendo, i altres edicions afegeixen ed appassionato. Finalment, repeteix el juganer tercer tema i acaba amb la repetició de l'inici, amb un da capo al fin.

## Referències

* ↑ Chopin Complete Works, Editor Paderewski, book IX: Waltzes, Instytut Fryderyka Chopina Polskie Wydawnictwo Muzyczne, Cracow, 1979, p. 119

## Enllaços externs

* Valsos op.69: Partitura lliure a l'IMSLP.
* Podeu escoltar una interpretació Arxivat 2008-04-04 a Wayback Machine. a The Chopin Project site
# AWZ P70

L'AWZ P70 "Zwickau" és un model d'automòbil produït pel fabricant d'automòbils germano-saxó Automobilwerke Zwickau (AWZ), part del conglomerat IFA, entre els anys 1955 i 1959.
El P70 succeïa l'IFA F8 (una redenominació del DKW F8 de 1939) amb la mateixa motorització bicilíndrica de dos temps i 684 centímetres cúbics (cc) però amb una nova i revolucionària carrosseria de Duroplast, que millorava el consum de combustible, la velocitat i l'aillament sonor, sobre xassís de fusta. El motor produïa 22 cavalls de potència (cv).
La versió amb carrosseria berlina (dues portes, tres volums; Limousine) fou presentada l'octubre de 1955 a la Fira de Leipzig i fou complementada per una carrosseria familiar (kombi) de dues portes el març de 1956 i per una versió coupé el 1957. Després del Chevrolet Corvette, l'AWZ P70 fou el segon automòbil del món produït en massa amb una carrosseria feta exclusivament en plàstic.
L'any 1958 la fàbrica AWZ fou fussionada amb l'antiga factoria de Horch per a formar l'empresa pública Sachsenring Automobilwerke Zwickau, cambiant de nom el model a Sachsenring P70.
Després d'haver sigut produïdes 36.786 unitats, aproximadament unes 4.000 d'elles en carrosseria Kombi i unes poques en coupé, la producció de l'AWZ P70 finalitzà el juny de 1959, sent succeït pel Trabant P50. Així, el P70 fou un model de transició entre la ja antiga però provada mecànica de pre-guerra de l'IFA F8 i el nou model que el substituí, el Trabant P50, desenvolupat de zero.

## Referències

* ↑ Ost-Automobile. Garant Verlag, 2018, p. 102. ISBN 978-3-7359-1295-4.
# Comtat de Dubrovnik-Neretva

Dubrovnik-Neretva és un comtat (županija) de Croàcia amb capital a la ciutat de Dubrovnik. Població: 125.090 habitants. Superfície: 1782 km². Formen part del comtat les illes de Korcula, Lastovo, Mljet (la part nord de la qual és un parc nacional), Sipan, Lopud i Kolocep (a més d'altres menors). La regió dels llacs Bacina, al nord de Ploče, és un parc natural. Al sud del país la península de Prevlaka és un territori en litigi.

## Símbols

L'escut inclou al primer i quart quartals els colors de l'escut de Dubrovnik (franges de gules en plata) que existeixen des d'almenys el segle XIV; les quatre barres blanques representen avui el riu Neretva i els altres tres rius del comtat. La vall del Neretva és representada pel tradicional vaixell Trupica usat al delta del riu (segon quartal). Al tercer quartal els colors de Korcula, blau amb la torre de plata. Fou adoptat el 29 de febrer de 1996 i aprovat pel Ministeri d'administració el 19 d'abril de 1996.
La bandera de la županija té els colors de l'escut de Dubrovnik i té l'escut al mig d'un cinquè de la llargada, amb vora daurada, i fou adoptada el 5 de març de 1996 i aprovada pel Ministeri d'administració el 19 d'abril de 1996. La proporció és 1:2
El govern de la županija correspon a un župan (avui equivalent a prefecte), auxiliat per dos vicežupan. Hi ha una assemblea representativa de 41 membres.

## Ciutats i municipalitats

* Ciutat de Dubrovnik
* Ciutat de Korcula
* Ciutat de Metkovic
* Ciutat de Opuzen
* Ciutat de Ploče
* Municipalitat de Blato
* Municipalitat de Dubrovacko Primorje
* Municipalitat de Janjina
* Municipalitat de Konavle
* Municipalitat de Kula Norinska
* Municipalitat de Lastovo
* Municipalitat de Lumbarda
* Municipalitat de Mljet
* Municipalitat de Orebic
* Municipalitat de Pojezerje
* Municipalitat de Slivno
* Municipalitat de Smokvica
* Municipalitat de Ston
* Municipalitat de Trpanj
* Municipalitat de Vela Luka
* Municipalitat de Zazablje
* Municipalitat de Zupa Dubrovacka

## Vegeu també

* Mali Ston
# Wang Xifeng

Wang Xifeng (xinès: 王熙鳳) és un dels personatges principals de la clàssica novel·la xinesa Somni del Pavelló Roig.Una dona amb delicadesa de classe alta i no molt ben educada, ell és també coneguda com a "Gra de pebre Feng" (鳳辣子) o "Vitet". És la neboda de la Dama Wang i està casada amb Jia Lian, el net major de l'Àvia Jia (per tant, està relacionada amb Baoyu per la sang i pel matrimoni). Com a tal, té un paper important en el funcionament del dia a dia de la família Rongguo; de fet, ell és de facto la titular dels calés de la casa familiar. Ella és la dona més poderosa del clan Jia, després de l'Àvia Jia i la Dama Wang. També és mundana, diplomàtica, capaç de dedicar magarrufes l'Àvia Jia i les altres dames importants dins de la família, mentre que controla amb mà de ferro als servents. No obstant el seu marit Jia Lian no la tracta amablement, i és sovint agafat fent el faldiller fora de casa.
Xifeng, o Germana Feng (Feng Jie), és ben coneguda en la novel·la, tant per la seva gran capacitat, així com pel seu caràcter gairebé verinós; quan un membre més pobre de la família de Jia una vegada mostra interès en ella, ella l'enganya repetidament amb "cites" que resulten ser paranys, i finalment fa matar l'home ofès (capítols 11 i 12). Així i tot ella és sens dubte la dona més capaç, si no és el personatge més capaç, dins de la novel·la; imparcial i dura en la seva disciplina, ella és aclamada per la seva neboda Qin Keqing com "un heroi entre les dones de la família". Ella pot ser de bon cor amb la gent rústica com l'Àvia Liu, però capaç d'una gran crueltat quan el seu poder és desafiat, com quan va enginyar el suïcidi de la concubina del seu marit la Segona Germana You, a qui odiava.
Ella té una filla, el seu únic fill de Jia Lian, Jia Qiaojie, que és nomenat per l'àvia Liu.

## Referències

* ↑ Levy, André; Chan, Hing-Ho. Dictionnaire de littérature chinoise (en francès). París: Quadrige/PUF, 2000, p. 114-119. ISBN 9782130504382.
* ↑ Alcalde, Sergi «"Sueño en el Pabellón rojo", la genealogía del vacío» (en castellà). Revista Instituto Confucio, Volum V, núm. 50, 9-2018.
# Districte de Soroca

El districte de Soroca (en romanès Raionul Soroca) és una de les divisions administratives de la República de Moldàvia. La capital és Soroca. L'u de gener de 2005, la població era de 94.800 habitants.