OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sonata per a piano núm. 1 (Chopin)

La Sonata per a piano núm. 1 en do menor, op. 4, és una obra per a piano de Frédéric Chopin composta el 1828 (probablement la va començar al voltant del mes de juliol). La va escriure en l'època que Chopin estudiava amb Józef Ksawery Elsner, a qui està dedicada la sonata. Tot i tenir un nombre d'opus primerenc, la sonata no es va publicar fins al 1851, dos anys després de la mort de Chopin,; ho va fer Tobias Haslinger a Viena. Aquesta sonata ha estat subestimada, tant en termes de dificultat musical com de qualitat. De les obres de Chopin, aquest és una de les menys enregistrades.

## Estructura

La sonata consta de quatre moviments:
* Allegro maestoso, en do menor. Té l'estructura de forma sonata. Ja només en el tractament de les relacions tonals aquest moviment trenca amb la tradició - el segon grup temàtic està també en do menor, com el primer grup, de manera que el dramàtic contrast de tonalitats que alguns autors identifiquen com el nucli de la forma sonata no existeix. D'altra banda, la recapitulació comença en la llunyana tonalitat si bemoll menor i el segon tema apareix en sol menor.
* Menuetto, en mi bemoll major. Aquest és l'únic minuet que es conegui que va escriure Chopin.
* Larghetto en la bemoll major. Aquest moviment està en compàs de 5/4, molt rar en les peces de l'època. La tercera pulsació de cada compàs porta un accent secundari, que està marcat explícitament en certs compassos. James Huneker, en la seva introducció a la publicació americana de 1895 de l'edició Mikuli de l'obra, anomena aquesta característica inusual com una "innovació fallida."
* Finale: Presto. És el final de sonata més llarg de totes les sonates per a piano de Chopin.

## Referències

* ↑ Vegeu the Chopin chronicle site Arxivat 2017-11-08 a Wayback Machine.
* ↑ Edicions posteriors, com la de Breitkopf & Härtel (1880), i Augener (1882), l'etiqueten explícitament com a pòstuma.
* ↑ Grande Sonate pour le Pianoforte composé par Frédéric Chopin. Oeuvre 4. Nº8147. Vienna: Tobias Haslinger, 1851, p. 31.
* ↑ «Fryderyk Chopin - Information Centre - Other dances - Genres». Fryderyk Chopin Institute. Arxivat de l'original el 2019-02-15. [Consulta: 20 setembre 2014].
# Cavalls del delta del Danubi

Els cavalls del delta del Danubi són una població de cavalls salvatges a Romania. Viuen al bosc de Letea i als voltants del delta del Danubi, entre les bifurcacions Sulina i Chilia del Danubi. Uns 4.000 cavalls salvatges viuen al delta del Danubi, 2.000 d'ells a la reserva natural de Letea*, on d'una banda, es troben entre els últims cavalls "salvatges" (salvatges) que viuen en general al continent europeu, però també es considera una amenaça per a la flora del bosc, incloses algunes plantes de la Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN.
Encara que hi ha cavalls salvatges a la regió durant centenars d'anys, el seu nombre va augmentar molt després que les granges col·lectives es tanquessin l'any 1990 i els cavalls que els pertanyien van ser alliberats. La població de Letea no està regulada i hi ha la preocupació que el sobrepasturatge sigui un problema imminent.
Els cavalls de l'illa de Letea són negres o badia, sense taques blanques. Mediexen entre 1,45 i 1,50 m i són forts. Són diferents dels cavalls més petits de Sfântu Gheorghe, que és a prop. No són d'un cavall d'equitació, sinó que estan construïts com els cavalls de treball d'Hongria.
L'any 2002, alguns d'aquests cavalls van ser capturats i transportats a Itàlia per a la seva matança. Algunes organitzacions es van oposar a la retirada, sostenint que els cavalls tenien valor per adaptar-se al lloc i tenir un comportament social natural. Una altra empenta per a l'eliminació i la matança va començar l'any 2009, però actualment no es poden treure cavalls de la zona perquè diversos animals porten anèmia infecciosa equina. Per tant, segons la normativa romanesa, no se'ls permet treure'ls de l'àrea de quarantena. Actualment, hi ha un projecte en curs, en col·laboració amb el World Wide Fund for Nature, que busca trobar una manera d'eliminar aquests cavalls. Mentre que algunes organitzacions s'oposen a l'eliminació total i advoquen perquè alguns animals es quedin, altres estan intentant trobar una reserva diferent perquè els cavalls visquin.

## Referències

* 1 2 Project Proposed: Biodiversity Preservation in the Danube Delta - Letea Natural Reserve by saving the last wild horses in Europe and some protected vegetable species as well as developing methods to generate alternative incomes for inhabitants in the area. Arca lui Noe. Accessed October 2015.
* 1 2 3 4 "Mustangul de România" Arxivat 2018-07-08 a Wayback Machine. (in Romanian), Gândul, February 25, 2009
* 1 2 Dezastru ecologic: În Delta Dunării caii sălbatici distrug Letea Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (in Romanian), Jurnalul Naţional, January 15, 2009
* ↑ "Caii sălbăticiţi distrug puieţii din Pădurea Letea" Arxivat 2009-03-17 a Wayback Machine. (in Romanian), Adevărul, October 12, 2007
* 1 2 3 4 «"Natural and cultural grazing in the Danube Delta." Consultancy Herds and Homelands». Arxivat de l'original el 2021-11-22. [Consulta: 22 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Salvant els cavalls salvatges del delta del Danubi - Vídeo
* Cavalls salvatges al delta del Danubi - Vídeo
# Sonata per a piano núm. 3 (Kabalevski)

La Sonata per a piano núm. 3 de Dmitri Kabalevski va ser escrita l'any 1946 i és la darrera obra d'aquest cicle, ja que encara que Kabalevski va compondre nombroses peces per al piano les tres dècades restants de la seva vida, no va tornar a aquesta forma. És una sonata breu, d'una durada per sota del quart d'hora, en tres moviments marcats Allegro con moto, Andante cantabile i Allegro giocoso.
Com la sonata precedent, està marcada per la Segona Guerra Mundial, però té un caràcter menys dramàtic a causa de la victòria soviètica. En paraules de Kabalevski, «la Sonata no té un programa concret, però dos temes, dues imatges principals: la joventut i la guerra, prevalen ací. La col·lisió d'aquests temes i el triomf final de la joventut resumeixen el tema de l'obra!».
El rondó final ha sigut descrit com un'«tour de force d'energia pianística, mesclant fanfàrries, típic melodisme rus i passatges increïbles», i el pianista Murray MacLachlan, que va enregistrar l'obra per a Alto, va destacar a les notes que va escriure per al CD el paregut de l'últim tema, en re bemoll major, amb el tema principal de Till Eulenspiegels lustige Streiche de Richard Strauss.
L'obra va ser estrenada el 27 de gener del 1947 a Moscou per Iàkov Zak i va esdevenir popular immediatament, traspassant fronteres: al nou bloc occidental, Vladimir Horowitz i Benno Moiseiwitsch ja la van enregistrar el 1947 i el 1948 respectivament.

## Referències

* ↑ Allmusic
* ↑ Musicweb International
* ↑ Naxos Music Library
* ↑ Music of the Soviet Era: 1917-1991
* ↑ Musicbrainz
* ↑ Presto Music
# Sonata per a violí en la major (HWV 372)

La Sonata per a violí en la major (HWV 372) és una obra per violí i teclat (clavicèmbal) que es creia que fou composta per Georg Friedrich Händel. Diversos experts actuals posen en dubte l'atribució a Händel, i la consideren una obra espúria. La sonata es coneix també com a Opus 1 núm. 12, i fou publicada el 1732 per Walsh. Altres catàlegs de música de Händel la referencien com a HG xxvii,51; i HHA iv/4,46.
La sonata fou publicada el 1730 per Walsh com a Sonata X. Per alguna raó desconeguda no apareix en la reedició de Walsh de 1732. En l'edició de Chrysander té el títol de Sonata XIV, i la indicació d' "Opus 1, núm. 14". Ambdues edicions, la de Walsh i la de Chrysander, detallen que l'obra és per a violí.

## Moviments

La sonata consta de quatre moviments:
| Núm. | Tipus | Tonalitat | Mètrica | Compassos | Notes |
| 1 | Adagio | La major | 4/4 | 13 | |
| 2 | Allegro | La major | 4/4 | 29 | Té dues seccions (14 i 15 compassos), cadascuna amb signes de repetició. La primera secció acaba amb un acord en mi major. |
| 3 | Largo | ? | 3/2 | 17 | Comença en fa ♯ menor. |
| 4 | Allegro | La major | 3/8 | 68 | Té dues seccions (29 i 39 compassos), cadascuna amb signes de repetició. La segona secció comença en mi major. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició..)

## Referències

* ↑ Hicks, Anthony (2001). Sadie, Stanley; Tyrrell, John (eds.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). London: Macmillan. p. 802.

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates de Händel per a solista (Walsh)

## Enllaços externs

* Sonata per a violí en la major (HWV 372): Partitura lliure a l'IMSLP.
# Sonata per a violí en sol menor (HWV 364a)

La Sonata per a violí en sol menor (HWV 364un) fou composta entre 1722 i 1724 per Georg Friedrich Händel. Està escrita per a violí i teclat (clavicèmbal). L'obra també es coneix com a Opus 1 núm. 6, i va ser publicada el 1732 per Walsh. Altres catàlegs de música de Händel la referencien com a HG xxvii,22; i HHA iv/18,6. També apareix com a HG xlviii,118 (amb una part extra per a orgue (Organo).
En ambdues edicions, la de Walsh i la de Chrysander, s'indica que la sonata és per a oboè, i se la denomina Sonata VI. No se sap si Händel va autoritzar el canvi d'instrument, però el fet que la peça contingui notes que van més enllà del rang de l'oboè suggereixi que no. En el manuscrit original de Händel s'indica que la sonata seria adequada "per la Viola da Gamba"—i la versió de l'obra per aquest instrument, Sonata per a viola de gamba en sol menor, s'ha designat com a HWV 364b.
Una interpretació típica dura una mica més de 7 minuts.

## Moviments

La sonata consta de quatre moviments:
| Núm. | Tipus | Tonalitat | Mètrica | Compassos | Notes |
| 1 | Larghetto | Sol menor | 4/4 | 17 | Acaba amb un breu adagio i un acord de re major. |
| 2 | Allegro | Sol menor | 4/4 | 45 | |
| 3 | Adagio | Mi♭ major | 3/4 | 11 | Acaba amb un acord de re major. |
| 4 | Allegro | Sol menor | 12/8 | 30 | Té dues seccions (10 i 20 compassos), cadascuna amb signes de repetició. Comença en sol menor, però aviat afegeix detalls de color d'altres tonalitats. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició.)

## Referències

* ↑ Hicks, Anthony (2001). Sadie, Stanley; Tyrrell, John (eds.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). London: Macmillan. p. 802.

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates de Händel per a solista (Walsh)

## Enllaços externs

* Sonata per a violí en sol menor (HWV 364a): Partitura lliure a l'IMSLP.
# Sonata per a violí núm. 10 (Beethoven)

La Sonata per a violí núm. 10, op. 96, en sol major, és la darrera que va compondre Ludwig van Beethoven. Va ser composta el 1812 i publicada el 1816. Està dedicada a l'alumne de Beethoven, l'arxiduc Rodolf d'Àustria (1788-1831), qui en va fer la primera interpretació, juntament amb el violinista Pierre Rode. Ha rebut el sobrenom poc encertat de «El cant del gall» (en anglès, The Cockcrow).
Ha estat considerada com la més bella de les seves sonates per a violí, amb una calma, una bellesa etèria. En la seva interpretació tot ha d'estar correcte, des del primer trinat. El trinat d'obertura és una part integral del subjecte.

## Anàlisi musical

Consta de quatre moviments:
* Allegro moderato (en sol major)
* Adagio espressivo (en mi bemoll major)
* Scherzo: Allegro - Trio (en sol menor, el Trio en mi bemoll major, i acaba en sol major)
* Poco allegretto (en sol major)
El moviment final va ser escrit per Beethoven amb l'estil de Pierre Rode al cap. Poc abans d'acabar l'obra, Beethoven va escriure a l'Arxiduc Rodolf "…no fer molta pressa en l'últim moviment pel bé de la mera puntualitat, molt més com que, a l'escriure'l, vaig considerar la tècnica de Rode. En els nostres episodis finals que ens agrada per terra i passatges sonors, però això no és del grat R i -. Això em dificulta una mica". Com a resultat, el final va ser un conjunt de set variacions i una breu coda sobre un tema alegre.
L'obra dura aproximadament 27 minuts.

## Referències

* ↑ «Sonata for violin & piano No. 7 in C minor ("E...» (en anglès). [Consulta: 19 setembre 2024].
* ↑ "16 February - BENJAMIN SCHMID (violin) and LUIS MAGALHAES (piano)" a Friends of Music Recitals 2010
* ↑ The Master Musicians: Beethoven per Marion Scott (1934) revisat per Sir Jack Westrup JM Dent 1974
* ↑ Letter No 96
# Khodja

Khodja (Khoja) o Khwadja és un títol d'origen persa, inicialment donat als mestres i savis, i a ministres i eunucs. Sota els samànides s'hi afegia "buzurg" (gran) i designava al cap de la burocràcia; posteriorment fou assignat als visirs, escriptors, rics i comerciants. A l'Àsia central els khoja eren els descendents dels califes, de rang per darrere dels sayyids, descendents del Profeta; els Khoja Sayyid Ata eren els que podien provar la seva descendència, mentre que els Khoja Jubayri eren els que no podien justificar la descendència però mantenien una tradició de respecte i coneixement. Els khoges com a grup van arribar a dominar el Kanat de Yarkand a part del Turquestan el segle xviii però foren eliminats pels xinesos.
A Egipte a l'edat mitjana es donava als grans comerciants estrangers i progressivament es va estendre als estrangers en general. A l'Imperi Otomà es donava als ulemes i en plural (khwadjegan) a una categoria de funcionaris. A l'Índia va designar als ismaïlites nizarites seguidors de l'Aga Khan. A la moderna Turquia, el nom d'hodja (ortografia actual hoca) s'aplica als religiosos professionals i sovint als professors.

## Alguns personatges que van portar aquest títol

* Dimaskh Khwadja
* Khwadja Altaf Husayn Hali
* Khwadja Asad ibn Nasr ibn Djahsiyar ibn Farrukan Amin al-Din al-Abzari al Ansari al Fali
* Khwadja Abu Nasr Ahmad ibn Muhammad ibn Abd al-Samad al-Shirazi
* Kamal al-Din Abu Amr Khwadja al-Abhari
* Khwadja Abd Allah Ansari, famós savi d'Herat (1006-1089)
* Khwadja Shams al-Din Muhammad ibn Khwadja Sayyid Admad al-Shirazi, alt dignatari timúrida
* Khwadja Ghiyath al-Din Muhammad ibn Rashid al-Din Fadhl Allah, visir il-kànida
* Khwadja Mahmud Gawan, visir bahmànida
* Khwadja Amid al-Din Abu Nasr Asad Absari, visir salghúrida (finals del segle xii)
* Khwadja Rashid al-Din, visir i historiador persa
Vegeu també: Khoges i Khwadja-i Djahan

## Referències

* Enciclopèdia Britànica
* World Federation of Khoja Shia Ithna Asheri Muslim Communities Arxivat 2008-05-12 a Wayback Machine.
# Spathodus

Spathodus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels cíclids.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica oriental: el llac Tanganyika.

## Taxonomia

* Spathodus erythrodon (Boulenger, 1900)
* Spathodus marlieri (Poll, 1950)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1900. Matériaux pour la faune du Congo. Poissons nouveaux du Congo. Sixième Partie. Mormyres, Characins, Cyprins, Silures, Acanthoptérygiens, Dipneustes. Ann. Mus. Congo (Ser. Zool.) v. 1 (fasc. 5): 129-164, Pls. 48-56.
* ↑ Poll, M., 1950. Description de deux Cichlidae pétricoles du lac Tanganika. Rev. Zool. Bot. Afr. v. 43 (núm. 4): 292-302.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Takahashi, T., 2003: Systematics of Tanganyikan cichlid fishes (Teleostei: Perciformes). Ichthyological Research, 50(4): 367-382.
# Sanç Garcés de Pamplona

Sanç Garcés (Pamplona, segle ix) va ser un noble navarrès, fill del rei Garcia Ènnec.
Va ser fill del rei Garcia Ènnec (852-882) de Pamplona. Va casar-se amb una dona el nom de la qual és desconegut. D'acord amb el nom del seu fill, Asnar Sanxes de Larraun, es considera que l'esposa degué ser una filla del comte d'Aragó, Galí I Asnar, el qual l'anomena «gendre» en una donació datada el 867. Altres han afirmat que podria tractar-se de Leodegúndia, filla d'Ordoni I d'Astúries, però és més probable que aquesta fos la segona muller de Garcia Ènnec, que respondria a l'aliança existent entre Pamplona i Astúries vers el 860.
Els seus descendents, els senyors de Larraun, per la seva ascendència, van continuar vinculats a la monarquia pamplonesa. De fet, Asnar Sanxes es va casar amb la seva cosina Ònnega, filla de Fortuny I. Entre els seus nets destaca Toda, que va casar-se amb Sanç Garcés I, i una altra es va casar amb Ximeno Garcés, germà de l'anterior i tutor de Garcia Sanxes I.

## Referències

* 1 2 3 «Sancho Garcés». Gran Enciclopedia de Navarra. Fundación Caja Navarra. [Consulta: 25 gener 2021].
* 1 2 3 Cañado Palacio, Fernando «El círculo nobiliario y la «familia regis» en la monarquía pamplonesa hasta el s. XI». Príncipe de Viana. Anejo, 1988, pàg. 20.
* ↑ Ubieto Arteta, Antonio «El matrimonio de la reina Leodegundia». Medievalia, núm. 10, 1992, pàg. 453-454.
# Louis Coerne

Louis Adolphe Coerne (Newark, Nova Jersey, 27 de febrer de 1870 – Boston, Massachusetts, 11 de setembre de 1922) fou un compositor estatunidenc.
Es doctorà en Filosofia en la Universitat Harvard i es dedicà a l'estudi de la música; aprengué harmonia i composició amb el professor J. K. Paine, violí amb Franz Kneisel, orgue i composició amb Rheinberger, en la Reial Acadèmia de Música de Múnic. El 1910, el Col·legi Olivet de Michigan l'atorgà el doctorat en Música.
Durant la seva vida desplegà una extraordinària activitat com a professor i compositor; de 1899 a 1902 va estar a Europa; en un segon viatge que feu el 1905, i que durà dos anys aproximadament, residí a Alemanya i Dinamarca. En el seu país fou director de diverses societats i professor d'importants centres docents. El 1907 fou director a Troy Nova York; el 1909 director del Conservatori de Música del Col·legi Olivet; el 1910 director de l'Escola de Música i professor d'història i ciència de la música en la Universitat de Wisconsin, el 1915 professor de música del Col·legi de Connecticut.
És autor de:
* Evolution of Moder Orchestration;
* Hiawatha, poema simfònic;
* Jubilee March;
* A Woman of Marblehead, òpera;
* Beloved America, himne patriòtic;
* Sakuntala, melodrama;
* Zenobia, òpera.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 3, pàg. 368 (ISBN 84-239-4573-1)
# Ramon Masferrer i Arquimbau

Ramon Masferrer i Arquimbau (Vic 1850 – Cotabato, Mindanao, Filipines, 5 d'abril de 1884) estudià medicina i ciències naturals i es llicencià en ambdues disciplines a la Universitat de Barcelona. Va col·laborar a l'Esbart de Vic i en el Círcol Literari. Ingressà en el cos de sanitat militar. Exercí a Tenerife i a Cotabato (Filipines). Publicà Recuerdos botánicos de Vich i Estudio de la flora de la Plana de Vich. Col·leccionà un complet herbari que donà al Círcol.

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* ↑ «Cronica provincial». El demócrata : periódico político, literario de noticias y de intereses materiales : órgano del Partido Democrático-Gubernamental de la provincia: Año IV Número 2, 15-06-1884, pàg. 3.

## Bibliografia

* BARRAU I ANDREU, Josep. <Flora de la plana de Vic i els botànics que l'han estudiada>. Ausa. Vol. 8, núm. 89-90 (1979), p. 312-320.
* BERNAT, Pasqual. <Científics>. Vicgrafies. Revista de Biodrafies Vigatanes. Núm. 4 (2006).
* BERNAT, Pasqual. <Naturalistes osonencs del segle XIX>. Ausa. Vol. 24, núm. 163 (2009), p. 85-112.
* CALBET CAMARASA, Josep Maria; CORBELLA, Jacint. Diccionari biogràfic de metges catalans. Barcelona: Rafael Dalmau, 1981-1984.
* DE BOLÓS, Antoni. <Ramón Masferrer>. Ausa. Vol. 1, núm. 4 (1953), P.159-164.
* ELIAS DE MOLINS, Antonio. Diccionario biográfico y bibliográfico de escritores y artistas catalanes del sigo XIX: apuntes y datos. Barcelona: Impr. Fidel Giró, 1889.
* <Necrológica. Ramón Masferrer y Arquimbau>. Gaceta Sanidad Militar. Vol. X (1884), p. 350-352.
* ALARICH I TORRENTS, Miquel. S. Siluetes Vigatanes.

## Enllaços externs

* Fons personal i familiar Ramon Masferrer i Arquimbau a la Biblioteca de Catalunya.
# Sphoeroides lispus

Sphoeroides lispus és una espècie de peix de la família dels tetraodòntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 35,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal que viu entre 5-20 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: des del Golf de Califòrnia fins a Baja Magdalena (Mèxic).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E., 1800. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 2. i-lxiv + 1-632.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Walker, H. J., Jr. & W. A. Bussing. 1996. Two new pufferfishes of the genus Sphoeroides from the Eastern Pacific. Copeia 1996 (núm. 3): 677-684.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Cota-Gómez, V.M., J. De La Cruz- Agüero i M.A. Martínez, 1998. Distributional notes on some marine fishes collected on southern Baja California, Mexico. Biol. Invest. Mar. Cost. 27:103-105.
* ↑ Walker, H.J. Jr. i W.A. Bussing, 1996. Two new pufferfishes fo the genus Sphoeroides from the Eastern Pacific. Copeia (3):677-684.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Matsuura, K., 2001. Tetraodontidae. Puffers. p. 3954-3957. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Shipp, R. L. i R. W. Yerger, 1969: A new puffer fish, Sphoeroides parvus, from the western Gulf of Mexico, with a key to species of Sphoeroides from the Atlantic and Gulf coasts of the United States. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 82: 477-488.
* Tortonese, E., 1986. Tetraodontidae. p. 1341-1347. A: P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen, E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean, UNESCO, París, França. Vol. 3.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB