OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ramón Freire y Serrano

Ramón Freire y Serrano (Santiago de Xile, 29 de novembre de 1787 - Santiago de Xile, 9 de desembre de 1851), oficial i polític xilè, fou president de Xile des d'abril de 1823 fins a juliol de 1826, i en segon mandat des de gener de 1827 fins a maig del mateix any.
De família famosa a Xile, fou l'avi del conegut compositor i pianista Osmán Pérez Freire.

## Referències

* ↑ «Ramón Freire y Serrano | enciclopedia.cat». [Consulta: 14 desembre 2024].
* ↑ Chile, BCN Biblioteca del Congreso Nacional de. «Ramón Freire Serrano. Presidentes de la República en el Congreso Nacional», 2020. [Consulta: 14 desembre 2024].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 8, pàg. 305-06 (ISBN 84-239-4578-2)
# Ramón Noguera Bahamonde

Ramón Noguera Bahamonde (Granada, Andalusia, 1851 - juliol de 1901) fou un músic i jurisconsult andalús. Era fill del distingit pintor Ginés Noguera, que fou durant molts anys director de l'Escola provincial de Belles Arts i mestre de bon nombre d'artistes de la regió granadina.
Per complaure als seus pares, Noguera Bahamonde va fer la carrera de Dret, amb gran aprofitament, i encara més tard, en virtut d'oposicions, aconseguí el Registre de la propietat d'Archidona, però des d'infant les seves aficions a la música el convertiren en un meravellós pianista per a repentitzar, no sols obres pianístiques, sinó partitures d'orquestra o banda. Deixeble del músic granadí Bernabé Ruíz de Henares, aprengué d'aquest no tan sols els més amagats problemes de la tècnica harmònica i contrapuntística, sinó la veneració dels clàssics, des de Bach a Beethoven, i els músics espanyols llavors encara poc coneguts com a Victoria, Morales, Guerrero, etc.
Produí belles obres musicals, algunes ignorades: altres, com els poemes simfònics La rendición de Granada i El suspiro del moro, que executà amb gran èxit la Societat de Concerts en les famoses festes musicals del palau de Carles V de Granada, i Los gnomos de la Alhambra, que l'orquestra simfònica dirigida per Goula, estrenà a Madrid amb un èxit extraordinari: bon nombre d'excel·lents obres religioses, i de clàssic estil espanyol, i un bell Andante elegiaco a la memòria d'Ángel Ganivet, per a orquestra, que formà part del programa de la sessió que se celebrà en el teatre d'Isabel la Catòlica de Granada, en honor de la memòria d'aquell insigne escriptor.
Els seus treballs de crítica musical, publicades en La Alhambra i El Defensor de Granada, revelen una gran erudició, exquisit talent i bon gust, i absolut domini de la tècnica musical. Entre altres escrits que mereixen un detingut estudi, figuren les Confesiones musicales, publicades en El Defensor (1897), i altres que s'inseriren en La Alhambra (1898), en totes elles combatent el sectarisme absolut i admiratiu vers Wagner, va predir el que va succeir després amb el modernisme;
| « | Els apòstols de les escoles avançades no saben cap on es dirigeixen...> | » |
Una traïdora malaltia, amagada darrere el parany del que conceptuaven els seus amics com a rareses d'home d'enginy, tallà sobtadament la vida de l'il·lustre músic.
Ni Espanya, i més encara Granada, la seva pàtria, ha reconegut l'immens valor de Noguera Bahamonde com a músic inspirat i com a mestre savi i eminent, a pesar que els seus triomfs foren consolidats a Madrid per brillant èxit i pels elogis unànimes de la crítica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 38, pàg. 975 (ISBN 84-239-4538-3)
# Raoul Madier de Montjaux

Raoul Madier de Montjaux (París, 1841 - Pierrelatte, 1909) fou un violinista francès.
Estudià en el Conservatori de Lieja, en el que aconseguí el primer premi de violí, i el 1868 debutà en l'orquestra de l'Òpera. També es distingí com a director d'orquestra, i com a tal figurà a Nova Orleans i en diversos teatres de París; el 1880 fou successivament segon i primer director de l'orquestra de l'Òpera (1880-1893).

## Nissaga Madier de Montjaux

Era fill, del polític Nativitat Francis Alfred Madier (1814-1892) i net del magistrat i polític Paul Madier de Montjaux (1785-1865) i, besnet de l'advocat i polític Nativitat Joseph Madier de Montjaux (1755-1830)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 1350 (ISBN 84-239-4531-6)
# Rasbora brittani

Rasbora brittani és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Malàisia i Indonèsia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Axelrod, H.R., W.E. Burgess, N. Pronek i J.G. Walls, 1991. Dr. Axelrod's Atlas of freshwater aquarium fishes. Sisena edició. T.F.H. Publications, Neptune City, Nova Jersey.

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. 1976. Rasbora brittani, a new species of cyprinid fish from the Malay Peninsula. Trop. Fish Hobby. v. 24 (núm. 6): 94-98, 1 Pl.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. .
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Roberts, T.R., 1989. The freshwater fishes of Western Borneo (Kalimantan Barat, Indonesia). Mem. Calif. Acad. Sci. 14:210 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ratpenat de Bechstein

El ratpenat de Bechstein (Myotis bechsteinii) és una espècie que es pot trobar a tot Europa i a l'Àsia occidental.

## Descripció

És un ratpenat de musell llarg i cònic i orelles clarament més llargues que el cap, de manera que doblegades endavant sobrepassen l'extrem del musell en 8 mm. El tragus, puntegut i en forma de llanceta, arriba aproximadament a la meitat del pavelló de l'orella.
El pelatge és força llarg, de color marró pàl·lid o marró vermellós per la part dorsal i gris clar per la ventral. El musell és marró vermellós, i, les orelles i el patagi, marró grisós clar. Les cries són de color gris clar o gris cendra.
Dimensions corporals: cap + cos (38 - 55 mm), cua (30 -47 mm), avantbraç (39 -44 mm) i envergadura alar (250 -300 mm).
Pes: 7-14 g.

## Hàbitat

Arborícola, viu principalment en boscos de muntanya. Generalment s'amaga en forats dels arbres, però també pot allotjar-se en cases, coves i avencs.

## Costums

Surt a caçar després de fer-se fosc, amb un vol lent entre 1 i 5 m d'altura, molt hàbil en espais reduïts.
A l'hivern forma petits grups de tres a deu individus o bé se'l troba solitari. A l'estiu forma colònies de deu a trenta individus.

## Espècies semblants

El ratpenat d'orelles dentades té les orelles més curtes: doblegades endavant arriben a l'extrem del musell sense sobrepassar-lo.
El ratpenat de bigotis és de mida més petita (la longitud de l'avantbraç no supera els 37 mm) i té les orelles més curtes.

## Bibliografia

* Vigo, Marta: Guia dels mamífers terrestres de Catalunya. Enciclopèdia Catalana, col·lecció Pòrtic Natura, núm. 18. Barcelona, maig del 2002. ISBN 84-7306-680-4, planes 106-107.
# Theodor Müller-Reuter

Theodor Müller-Reuter (Dresden, Alemanya, 1 de setembre de 1858 - 11 d'agost de 1919) fou un compositor alemany.
Estudià en el Conservatori de Frankfurt, el 1879 fou nomenat mestre de piano del d'Estrasburg, passant el 1887 a Dresden, on l'any següent director de la societat coral Orpheus, el 1889 de la Dreyssigsche Singakademie, el 1892 professor del Conservatori i el 1893 de la Societat de Concerts, rebent el 1897 el títol de director reial de música.
Va compondre les òperes:
* Ondolina (Estrasburg, 1883);
* Der tolle Graf (Nuremberg, 1887);
Un gran nombre de lieder, cors amb acompanyament de piano i sense, obres per a cor i orquestra, una suite per a orquestra, peces i estudis per a piano, etc.
A més se li deuen els escrits:
* Studi über Beethovens Cmoll-Symphonie;
* 50 Jahre Musikleben am Niederrhen;
* Zur Einführung in Liszts Legende von der heiligen Elisabeth (1905)
* Führer durch Konzertlitteratur (1911).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 267 (ISBN 84-239-4537-5)
# Seth I

Seth I o Meribra fou un faraó de la dinastia XIII d'Egipte.
El seu nom de tron o nesut biti, Meribra, és dubtós, ja que al Papir de Torí està damnat. El seu nom personal (Sa Ra) fou Seth o Set (potser Setkare).
No es pot llegir la durada del seu regnat, probablement curt (al tomb d'un any).

## Referències

* ↑ Armengol, Montse «Seth I construccions per a l'eternitat». Sàpiens [Barcelona], núm. 101, 3-2011, p. 38-45. ISSN: 1695-2014.
# Volly De Faut

Voltaire "Volly" De Faut (Little Rock (Arkansas), 14 de març de 1904 – Chicago, Illinois, 29 de maig de 1973) fou un violinista, clarinetista i saxofonista de Jazz estatunidenc.
De família molt humil, en la seva infància va patir la segregació racial pròpia de l'estat d'Arkansas, però va poder iniciar-se en l'estudi del violí, i després en el del saxo i el clarinet, sempre de manera autodidàctica, producte de la seva curiositat i de la seva presencia juvenil en diversos locals on es reunia gent de la seva raça, on se celebraven concerts musicals.
El 1922 a Chicago va actuar junt amb Sig Meyers, i el 1924 realitzà una primitiva gravació discogràfica amb Muggsy Spanier, seguida per d'altres, en la qual es pot considerar la prehistòria de la discografia. Faut col·laborà en diversos conjunts de segona categoria i assolí celebritat a principi dels anys 1930 actuant en emissions radiofòniques.
L'any 1939 fou mobilitzat per a participar en la Segona Guerra Mundial, incorporant-se al front del Pacífic. Finalitzat el conflicte, tornà a la música, actuant indistintament com a intèrpret de violí, clarinet i saxo, tres instruments que dominà amb singular creativitat, encara que destacà especialment en el clarinet, del qual se'l pot considerar com un dels millors representants de l'anomenada escola de Nova Orleans.
Interpretacions magistrals seves han estat les que es conserven en els enregistraments Stomp six, Mobile blues i Copenhagen.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1 (ISBN 84-239-4557-X)
# Teatre Principal (Valls)

El Teatre Principal de Valls és el segon teatre més antic de Catalunya que ha conservat la seva estructura arquitectònica. Va ser construït entre el 1845 i el 1851 per l'arquitecte Ignasi Jordà i decorat pel pintor i escenògraf Josep Planella.
L'edifici està protegit com a bé cultural d'interès local amb el codi IPAC: 2401.

## Història

Cap a 1845, les autoritats acordaren construir un teatre en el carrer dels Caputxins, en un pati anomenat "Corral dels Bous". L'obra es donà a l'arquitecte Ignasi Jordà mitjançant escriptura pública. El pintor-escenògraf Josep Planella s'ocupà de la decoració i va ser inaugurat el 1851. Aproximadament una desena d'anys més tard es procedí a la construcció de la façana per decisió de la Societat arrendatària del teatre, anomenada "Circulo Español". El projecte era de Lluís Homs, qui ho va finalitzar el 1882, i els dos medallons amb retrats de Moratín i Calderon foren obra de l'escultor vallenc Anselm Nogués.
Després d'uns quants anys tancat i després d'unes obres de rehabilitació importants, el dia 30 de gener de 1998 el Teatre Principal va ser reinaugurat. El teatre té capacitat per a 302 persones. D'aquestes localitats 106 estan situades a platea i les altres 196 a les llotges.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos. La façana presenta tres cossos, un central i dos laterals simètrics. En la part baixa del cos central s'obren tres arcs de mig punt. En la part esquerra s'obra un arc escarser i en la dreta un altre, modificat. Un balcó corregut ocupa tot el cos central del primer pis i els laterals estan dividits per una columna d'estil gòtic català. Una finestra de tres elements s'obre en el cos central del segon pis, i hi ha un balcó a cada costat. L'edifici es corona amb una cornisa que el recorre en tota la seva longitud.
L'interior original del teatre era del tipus anomenat "a la italiana", format per l'escenari, fossat per a l'orquestra, pati de butaques i pisos de planta de secció circular.

## Referències

* 1 2 3 «Teatre Principal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].

## Enllaços externs

* «Teatre Principal». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* Fotografies panoràmiques virtuals del Teatre Principal de Valls Arxivat 2010-09-29 a Wayback Machine.
# La Guineu: setmanari satíric-humorístic

La Guineu: setmanari satíric-humorístic va ser una publicació satírica sortida a Reus el 1918.

## Història

Dirigida per Joaquim Sagalà Guix, i amb tot de col·laboradors que sempre signen amb pseudònims: Mercurio, Sepán, Sombrilla, Bohemio... El número 1 va sortir el 13 de juliol de 1918, i el número 4 i últim el 3 d'agost del mateix any.
En la seva presentació ens revelava quines serien les seves intencions: La Guineu es dedicarà "a les senyores en particular, en aquestes xamoses noies reusenques, an aquest floret de modistetes que'ns deixen encisats, a les encantadores sastreses, an aquelles gorristes que [...] en fi, a tot lo sexo bello..." En definitiva, com diu l'historiador i estudiós de la premsa satírica reusenca Marc Ferran, La Guineu només escriurà sobre les xafarderies locals.
El text era a 2 columnes i els exemplars de la revista tenien diferent paginació. El núm. 1, 16 pàgines, El 2 i el 3 12 pàgines i el núm. 4 i últim era un foli plegat en quatre parts i representava una esquela per la mort de La Guineu. Alguns textos eren escrits en castellà. S'imprimia a la Impremta La Fleca, sortia setmanalment i es venia a 15 cèntims.

## Localització

* Biblioteca Central Xavier Amorós.

## Referències

* ↑ La Guineu, 1, 13-VII-1918, pàg. 1.
* ↑ Ferran, Marc. Humor i sàtira a Reus: la premsa satírica 1868-1936. Reus: Centre de Lectura, 1992, p. 69. ISBN 8487873049.
* ↑ «La Guineu». Catàleg Argus. [Consulta: 11-V-2015].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Pampus minor

Pampus minor és una espècie de peix marí pertanyent a la família dels estromatèids i a l'ordre dels perciformes.

## Etimologia

El seu epítet, minor, fa referència a la seua petita grandària.

## Descripció

Fa 13,4 cm de llargària màxima. 7-9 espines i 34-39 radis tous a l'única aleta dorsal i 5-7 espines i 35-39 radis tous a l'aleta anal. 22-24 radis tous a les aletes pectorals. Les espines (en forma d'alabarda) són visibles tant en els peixos joves com en els adults i no es troben incrustades a la pell. Aleta caudal bifurcada. Absència d'aleta adiposa. Línia lateral contínua. Ulls grans. Fossa orbitària gran i de forma semicircular. Otòlits grossos i sòlids. 29-30 vèrtebres precaudals i caudals (12-13 + 17).

## Reproducció

És externa.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, bentopelàgic i de clima tropical, el qual viu a les aigües costaneres de la mar de la Xina Meridional fins a Xiamen (Fujian, la Xina) i, probablement també, als mars de l'Àsia Sud-oriental.

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (11 de 100).

## Referències

* ↑ Bonaparte C. L., 1834. Iconografia della fauna italica per le quattro classi degli animali vertebrati. Tomo III. Pesci. Roma. Iconografia, vol. 3. Fasc. 6-11, puntata 29-58.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* 1 2 3 Liu, J. & C.-S. Li, 1998. A new pomfret species, Pampus minor sp. nov. (Stromateidae) from Chinese waters. Chinese J. Oceanol. Limnol. vol. 16 (núm. 3): 280-285.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Morphology Data of Pampus minor - FishBase (anglès)
* ↑ Breder, C. M. i D. E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. 941 p. Pàgs. 670-671.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Species in South China Sea - FishBase (anglès)
* ↑ List of Marine Fishes for China - FishBase (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Theodor Raillard

Theodor Raillard (Königsberg, avui Kaliningrad, 27 de setembre de 1864 - Leipzig, 31 de gener de 1929) fou un compositor alemany.
Va fer uns sòlids estudis en l'Acadèmia reial de Berlín, i de 1888 a 1893 fou professor de música a Uppingham (Anglaterra), fundant més tard un institut musical a Leipzig.
Va escriure nombroses composicions per a piano, motets a 8 veus, cantates per a veus d'homes, etc. Una petita llista de les obres de Raillard:
* Abend (tarda), op 8 (dues cançons per a veu amb acompanyament de piano 1) no. 2
* Es stehen unbeweglich (en Cinc Cançons) (Text: Heinrich Heine)
* Nur Du, Op. 4 (dos duos per a soprano i contralt amb piano)
* O feliç, que va trobar un cor, op 4 (Dos duos per a soprano i Alt amb piano) (Text: August Heinrich Hoffmann von Fallersleben)
* Trutzlied, op 8 (dues cançons per a veu amb acompanyament de piano 1) (Text: Paul Heyse)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 397 (ISBN 84 239-4549-9)
# La Palmavera

La Palmavera fou la primera agrupació catalanista fundada a l'Alguer el 1906 pel primer nucli de catalanistes algueresos, conscienciats després de les visites d'Eduard Toda i Güell, format per Josep Frank, Joan Pais i Melis, Carmen Dore, Antoni Ciuffo i Joan Palomba, als quals s'hi afegiren poc després F. Liperi, Salvador Corbia, Ciprià Cipriani i altres. Van contactar amb els renaixentistes de Barcelona i fins i tot enviaren una delegació al Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana el 1906.
La seva concepció elitista i provinciana no els va permetre estendre els contactes després de la mort de Ciuffo a Barcelona el 1910, i no va sobreviure a la fi de la Primera Guerra Mundial. A finals de 1915 ja era en decadència, tant pel canvi de residència d'alguns socis com per les diferències personalistes entre ells.
L'himne de l'entitat era Esperança, composta pel secretari, Carmen Dore (arxiver municipal) i musicada per Pais. Tot i la seva curta durada, fou la precursora del moviment de recuperació catalanista a l'Alguer. Alguns dels seus antics membres continuaren els contactes amb els cercles intel·lectuals de Barcelona a títol personal (sobretot amb Francesc Matheu i Antoni Maria Alcover). Fou ressuscitada el 1950 per Antoni Bal·lero de Càndia i altres escriptors amb noves bases.

## Font

* Caria, Rafael «El català a l'Alguer: apunts per a un llibre blanc». Revista Llengua i Dret, núm. 46, 12-2006, p. 29-102. Arxivat de l'original el 2016-03-04. ISSN: 0212-5056 [Consulta: 28 abril 2011]. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# La Protesta

La Protesta va ser una publicació sindicalista editada a Igualada entre els anys 1919 i 1920.

## Descripció

Portava el subtítol Periódico quincenal sindicalista, órgano de las Sociedades Obreras de la comarca. La redacció i l'administració era al carrer de les Delícies, núm. 17, i s'imprimia als tallers de Codorniu i Miranda. Tenia quatre pàgines, a tres columnes, amb un format de 44 x 32 cm. El primer número va sortir l'1 de novembre de 1919 i l'últim, el 7, el 24 de gener de 1920.

## Continguts

Era una publicació de caràcter anarco-sindicalista. A l'article de presentació deien: Nosotros que sentimos y participamos del entusiasmo espiritual de emanciparnos del pesado yugo que desmembra a la clase desheredada, para colaborar a la gran obra del proletariado activo, hemos creido conveniente publicar “La Protesta''. Ideològicament, venia a cobrir el buit de El Obrero Moderno (1909-1918), amb qui compartien l'adreça de la redacció i l'administració, el domicili social de la Federació Obrera (CNT) i Germinal (1918).
Ferrer Farriol explica que, “a més del desinflament proletari, les portes de la Federació restaven clausurades. L'organització tornava a ser clandestina, amb militants a la presó i cotitzacions prohibides. La Protesta, publicació nostrada que havia fet soroll durant el colossal conflicte, també fou autoritàriament prohibida, i millor, perquè mancada de mitjans hauria hagut d'aplegar gàbies”. Hi havia informació sobre temes sindicals, congressos de treballadors, fets i anècdotes de la Rússia bolxèvic, de la qual es mostraven grans admiradors, etc. Com en les altres revistes de l'època també hi havia alguna poesia.
Hi col·laboraven Joan Ferrer i Farriol, Ramon Bonjoch i Josep Gardeñes.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 294.
* ↑ Bonjoch, Ramon «En la brecha». La Protesta, 1, 01-11-1919.
* ↑ Ferrer Farriol, Joan. Costa amunt. Choisy-le-Roi: Imprimerie des Gondoles, 1975, p. 207.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# La Publicidad

La Publicidad va ser una publicació diària redactada inicialment en espanyol i editada a Barcelona entre 1878 i 1922 que, en canviar de propietaris, passà a editar-se en català i va canviar el nom per La Publicitat.
Fundat el 25 de febrer de 1878, el diari tenia la redacció i impremta al carrer barceloní de Barberà i, entre 1878 i 1906, el director en fou Eusebi Corominas. En aquesta època era un diari polític de caràcter republicà i anticlerical en el que varen treballar Emili Costa i Carles Costa, com a redactors en cap, i hi col·laboraren Eduard Marquina, Lluís de Zulueta, Josep Maria Jordà, Marcel·lí Domingo. Donà suport a Jacint Verdaguer en el seu conflicte amb la jurisdicció eclesiàstica i criticà el lerrouxisme. A partir del 1906, Emili Junoy i Gelabert, persona afí a Lerroux en fou el director i el diari esdevé el principal òrgan de propaganda de l'ideari lerrouxista, però només dos anys més tard, Lluís Companys i Laureà Miró el posaren al servei del Partido Reformista de Melquiades Álvarez.
El 1915 fou adquirit pel navilier Antoni Tayà, amb Romà Jori com a director, que li donen un to més catalanista i obrerista, amb col·laboracions d'Andreu Nin, Antoni Rovira i Virgili, Eugeni Xammar, Carles Soldevila. Entre novembre de 1916 i gener del 1917 Francesc Macià fou corresponsal de la revista a París. L'1 d'octubre de 1922 el comprà Acció Catalana per a fern-ne l'aparell de difusió del partit. Després d'una etapa bilingüe, es transformà en un diari en llengua catalana amb el nom de La Publicitat.

## Fons gràfic

L'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona conserva una important col·lecció de dibuixos d'Apel·les Mestres (1854-1936) integrada per 1.290 acudits originals publicats a La Publicidad, entre els anys 1896 i 1906, a la secció La Nota del Día.

## Referències

* ↑ Safont, Joan. Per França i Anglaterra. A Contra Vent, 2012, p. 15. ISBN 9788415720010.
* ↑ Esculies, Joan «El cavaller de l'ideal». Sàpiens [Barcelona], núm. 121, 10-2012, p.22-28. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Barjau, S.; Guiral, A.; Sendra, E. L'humor gràfic a Barcelona : 175 anys de tradició humorística catalana (1841-2016). 1a ed. El Papiol, Baix Llobregat: Efadós, 2016. ISBN 978-84-16547-00-5.