OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Harib

Harib és una comarca del Iemen, a l'oest del Wadi Beihan. El wadi Harib que li dona nom, neix com a uadi Ayn a la regió de Bilad al-Djuraybat, a les muntanyes Murad, i corre cap al nord uns 50 km fins que es perd al desert de Ramlat Sabatayn. Al mig del seu curs rep a l'est al uadi Mablaka i 15 km més endavant el uadi Mukbal per l'oest; just abans d'entrar al desert rep també per l'oest al uadi Ablah. El uadi Ayn i el uadi Mablajka són a l'antic estat de Beihan i la resta al que fou el Iemen del Nord, governació de Marib. La ciutat principal és Darb Al Ali (a l'antic Iemen del Nord, entre el uadi Harib i el uadi Mukbal)
Antigament l'Harib formava el límit occidental del Qataban; més a l'oest, el territori de Murad sembla que era independent o depenia de Saba, però més tard també fou annexionat a Qataban. Al segle vi feia part de l'Hadramaut. Modernament la regió estava governada per un emir de la família dels Al Ali ibn Talib, una de les quatre grans famílies notables de la zona. La segona família més important és la dels Al Abu Tuhayf. El grup tribal principal són els Banu Murad amb diverses subtribus com els Banu Abd, Rabi, Kalaf i Udhr.
La regió ha estat assenyalada com la Caripeta de Plini el Vell, però no hi ha cap prova que ho pugui sostenir. Una excavació arqueològica important es va dur a terme el 1951 a Hadjar Hinu al-Zaris, a la frontera entre el llavós imamat del Iemen i el protectorat d'Aden. S'han fet un parell més d'excavacions. Una inscripció testimonia a un mukarrib de Qataban de nom Yadaab Dhubyan ibn Shalu que va construir uns escalons a la muntanya entre el uadi Beihan o Bayhan i el uadi Mablaka a la regió d'Harib, probablement vers el 200 aC.

## Bibliografia

* R. L. Boweb i F. P. Albright, Archeological discoveries in South Arabia, Baltimore, 1958
# Édouard Batiste

Édouard Batiste (París, 28 de març de 1820 - 9 de setembre de 1876) fou un organista i compositor de música francès.
Entrà en el Conservatori de la seva ciutat natal als vuit anys com a patge de la capella reial, aconseguint diversos premis fins a assolir el segon de Roma el 1840. Després desenvolupà classes de solfeig, cant i harmonia (1836-1872), tenint entre d'altres alumnes al canadenc Salomon Mazurette, Paul Rougnon i, fora del Conservatori fou organista de Sant Nicolàs del Camp i de Sant Eustaqui.
Publicà: Solfèges du Conservatoire (12 volums anotats), que li valgué una medalla de primera classe (1867), i un Petit solfège harmonique, fou tingut en gran estima pels seus professors.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7, pàg. 1179 (ISBN|84-239-4507-3)
* ↑ https://www.thecanadianencyclopedia.ca/en/article/salomon-mazurette-emc
# Pepius

Pepius (en francès Pépieux) és un municipi de França de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude. El poble de Pepius és situat en el Menerbès, al peu de la Muntanya Negra, a uns 10 km al nord de Lesinhan de las Corbièras.

## Economia

Pepius viu sobretot de la producció de vins.

## Llocs d'interès

* Dolmen del Morrèl de las Fadas (El Puig de les Fades), un dolmen del neolític final (-5000 anys) de la cultura de Verasan, situat a uns 2 km al nord del poble. Se tracta d'un dolmen de corredor de 24m de llargada, considerada com el més gran del sud de França.
* L'església Sant Esteve és un edifici del segle xiii (consagrada el 1274). Fou cremada per les tropes del Príncep Negre el 1355, durant de la Guerra de Cent Anys, va ser reconstruïda el 1379. Profanada el 1570 per les tropes protestants, va quedar en ruïnes durant anys. Se tracta d'una església llenguadociana típica amb nau única molt ample d'estil gòtic.

## Enllaços externs

* Ajuntament de Pepius (francès)
# Berloz

Berloz (en való Bierlô) és un municipi de Bèlgica a la província de Lieja a la regió valona.

## Història

A l'edat mitjana, Crenwick depenia de Vorsen, una possessió de l'Església de Sant Joan de Lieja del principat de Lieja. El 1822 es va unir amb Rosoux.

## Llengües

Fins a la fixació de la frontera lingüística el 1963, al nucli de Corswarem, Hasselbroek i Rosoux-Gare (Roost-Station) es parlava neerlandès. Fins a 1962, Corswarem pertanyia a la província de Limburg. Només queda una minoria de persones de parla neerlandesa i el municipi no va obtenir facilitats lingüístiques. Crenwick era de parla neerlandesa fins al 1772, quan el primer curat francòfon va començar a tenir els registres en francès. El poble de Rosoux (Roost en neerlandès) va francesitzar-se a l'inici del segle xix.
Berloz és un poble rural, al nord d'Haspengouw, una terra de conreu molt rica (blat, remolatxes…). A mig camí entre Lieja i Brussel·les, va esdevenir un poble-dormitori, gràcies a les bones connexions ferroviàries i autoviàries. A la fi del segle XX es va construir una sortida a l'autopista E40.

## Entitats

* Berloz
* Corswarem, (neerlandès) Korsworm
* Rosoux-Crenwick, (neerlandès) Roost-Krenwik

## Referències

* ↑ «Història de Rosoux i de Crenwick». Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 13 febrer 2021].
# Maruèjols de Gardon

Maruèjols de Gardon (en francès Maruéjols-lès-Gardon) és un municipi francès situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Émile Louis Victor Mathieu

Émile Louis Victor Mathieu (Lilla, Nord-Pas-de-Calais, 18 d'octubre de 1844 - Gant, Flandes Oriental, 18 d'agost de 1932) fou un compositor i professor musical, belga d'origen francès. Estudià al Conservatori reial de Brussel·les, i el 1869 i 1871 aconseguí el segon premi de Roma. Va ser nomenat ja el 1867 professor de l'Escola de Música de Lovaina, de la qual fou nomenat director el 1881. El 1898 succeí a A. Samuel com a director del conservatori de Gant.

## Obres

Mathieu va escriure el llibre de les seves òperes entre elles:
* L'échange (Lieja, 1863)
* Georges Daudin (Brussel·les, 1870),
* La Bernoise, (Brussel·les, 1880),
* Ricchilde (Brussel·les, 1888),
* Bathyle (Brussel·les, 1893),
* L'enfance de Roland (Brussel·les, 1895),
* Le dernière nuit de Faust (cantata, 1869),
* Le songe de Colomb (cantata, 1871),
* Torcuato Tasso's do od (cantata, 1873),
* 'Debout (cantata, 1876).
* Peuple (cantata, 1876),
* Les bois (cantata, 1894)
A més se li deuen.
* Le Hoyoux (escena lírica, 1882)
* Freyhir (escena lírica, 1884)
* Le Sorbier (escena lírica, 1890)
* Noces féodales (poema simfònic, 1873)
* Le lac (poema simfònic, 1874)
* Sous bois (poema simfònic, 1875)
* Concert per a violí i orquestra,
* Te Deum
* Cors per a homes
* melodies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 972 ISBN 84-239-4533-2

## Enllaços externs

* http://www.recmusic.org/lieder/m/mathieu.html Arxivat 2013-11-11 a Wayback Machine.
* https://urresearch.rochester.edu/institutionalPublicationPublicView.action;jsessionid=BF0F1A593EFF9CC0B0D036B5518A3927?institutionalItemVersionId=3515
# Émile Paladilhe

Émile Paladilhe (Montpeller, Llenguadoc-Rosselló, 3 de juny de 1844 - París, 6 de gener de 1926) fou un compositor francès.
Fill d'un metge, aficionat a la música, rebé del seu pare les primeres lliçons en aquell art, i després fou deixeble de l'organista de la catedral de Montpeller, Sebastià Boixet, aprofitant els seus estudis, que ben aviat se'l considerà un nen prodigi. Admès en el Conservatori de París, cursà orgue, piano i composició, tenint per mestres a Benoist, Marmontel i Halévy, i aconseguí tants avançaments en el seu art, que el 1860 aconseguí el premi de Roma, malgrat que llavors només contava setze anys; atorgant-se-li aquell premi per la seva cantata Ivan IV, que fou executada a l'Òpera de París. Anteriorment ja havia estat premiat en altres concursos menys importants. Durant la seva estada a Roma assolí enorme èxit la melodia que allà va compondre, titulada Mandolinata. Aviat es donà conèixer Paladilhe per la composició d'obres més importants, com ara una missa amb acompanyament d'orquestra, dues simfonies, les òperes còmiques:
* Le passant, (1872),
* L'amour africaine, (1874),
* Suzanne, (1878),
* Diana, (1885).
* Patrie!, òpera clàssica (1888), etc.
Des del 1892 fou membre de l'Institut de França; també fou membre de la Comissió d'estudis del Conservatori de París i oficial de la Legió d'Honori d'Instrucció Pública. entre les altres produccions, cap de les quals va tenir grandiós èxit de Mandolinata, i figuren:
* Vanina, (1890),
* Les Saintes-Maries de la Mer, oratori (1892),
* Princesse Dalila, (1897),
* Stabat, (1903), obres per a orquestra, motets, misses solemnes, obres per a orquestra, sis Melodies écossaise, etc.
Fou professor del Conservatori de París, on tingué molts alumnes, entre ells a Georges Hüe, el qual seria un prolific compositor.

## Bibliografia

* ↑ Enciclopèdia Espasa v. 28, 1.ª part. pàg. 525, (ISBN 84-239-4528-6)
* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 41, pàg. 52-53 ISBN 84-239-4541-3
# Hammuda Paixà

Muhàmmad ibn Alí, conegut com a Hammuda Paixà (àrab: أبو محمد حمودة باشا, Abū Muḥammad Ḥammūda Bāxā) (Tunis, 9 de desembre de 1759 - 15 de setembre de 1814) fou bei de Tunísia, de la dinastia dels husaynites de Tunísia, del 1782 al 1814. Era fill d'Ali II ibn Husayn al que va succeir per delegació del seu pare malalt el 9 de febrer de 1777, si bé Ali va conservar el títol, residència i algunes funcions cerimonials fins a la seva mort el 26 de maig de 1782.
Es va enfrontar a Venècia amb la que va estar en guerra del 1784 al 1792; els venecians van bombardejar Sussa i la Goulette; després va entrar en conflicte amb Algèria que va envair territori tunisià el 1807 i altre cop el 1813.
En política interior es va enfrontar als geníssers turcs que havien arribat a 9000 homes, i als que va intentar oposar una guàrdia mameluca d'esclaus d'origen cristià però convertits; com que aquestos arribaven a les més altes funcions (abans reservades només als turcs) els geníssers es van revoltar. El 30 d'agost de 1811 es van apoderar de las kasbah i van intentar formar un nou govern però la població no els va donar suport; Hammuda, amb el suport de Sidi Yusuf, guarda-segells (sahib al-tabi) del bei, que feia les funcions de primer ministre (1800-1815), va enviar als mamelucs i als geníssers fidels que van assetjar la kasbah, amb el suport de la població sovint maltractada pels geníssers; un grup de rebels va fugir a la nit i es va dispersar pel camp; un segon grup va sortir per amagar-se a la Medina de Tunis; i un tercer grup es va rendir. Els rebels capturats foren executats i el cos dels geníssers dissolt.
Entre les seves diverses construccions cal esmentar el palau de la Manouba (Mannuba).
A la seva mort sobtada el 15 de setembre de 1814, després de prendre una tassa de cafè i fumar una pipa (que se sospita podia tenir el tabac barrejat amb un tòxic, però també va poder ser un atac de feridura) el va succeir el seu germà Uthman ibn Ali. L'opinió pública va atribuir la mort a l'enverinament de la pipa per part del guarda-segells Sidi Yusuf, però aquest va donar la culpa a l'esclau napolità Stinca amb l'ajut del metge italià musulmà Mendici (esclau i metge foren executats per orde del nou bei).
# Illa de les Llums

L'Illa de les Llums (Manzana de las Luces en castellà) és una illa històrica de la Ciutat Autònoma de Buenos Aires, que es troba envoltada pels carrers Bolívar, Moreno, Alsina, Avinguda Juliol A. Roca (Diagonal Sud) i Perú (aquesta última continuació de la per als vianants carrer Florida). En ella estan situats el Col·legi Nacional de Buenos Aires, l'Església de San Ignacio, l'antic edifici de la Universitat de Buenos Aires i altres edificis històrics. Ha estat batejada d'eixa forma pel periòdic El Argos l'1 de setembre de 1821, a causa de les institucions intel·lectuals que allí es trobaven instal·lades.
En 1942 foren designats com Monument Històric l'Església de San Ignacio i la Sala de l'Antiga Junta de Representants. En 1943, el Col·legi Nacional de Buenos Aires fou designat Lloc Històric. En 1981 la designació de Monument Històric es va estendre a les ex-Procaduries Jesuítiques (Perú 272 i Alsina) i a les ex-Residències Jesuítiques (Perú 272/94 i Moreno). En eixe mateix any, tot el conjunt comprès entre els carrers Moreno, Perú, Alsina i Bolívar va ser declarat Lloc Històric.
# La Bruguièira (Gard)

La Bruguièira (en francès La Bruguière) és un municipi francès situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Grau (hidrografia)

Un grau o gola és un punt de la costa que serveix de desembarcador o petit estret que comunica una albufera o riu amb la mar. Sovint origina barris marítims pel desdoblament portuari d'un poble o una ciutat, que sol estar situada a una distància de menys de 10 km. Este fet, molt usual al golf de València, s'explica per la franja litoral de marjals palúdiques que des d'antic desaconsellaven l'establiment dels nuclis urbans vora mar. Per això s'establia un terraplè fins a la platja, on era bastit el grau. Podia coincidir amb la desembocadura d'un riu: antigament, el Xúquer, i encara hui el Millars a Almassora, el riu Sec de Betxí a Borriana (Grau de Borriana), el Túria a València (Grau de València) i el Serpis a Gandia (el Grau de Gandia). Els altres graus, els de marjal, estan al nord de València: el Grau Vell de Sagunt, el Grau de Moncofa, i el Grau de Castelló. Actualment els graus d'Almassora i de Moncofa han desaparegut com a ports, mentre que han sigut desafectats els de Borriana i Sagunt, construint-se ports moderns, al nord dels antics graus.

## Notes

* ↑ «gola». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
Viccionari
# Antonio Maria Turiel Martínez

Antonio Maria Turiel Martínez (Lleó, 1970) és un físic i divulgador científic. És llicenciat en Física i Matemàtiques i doctor en Física Teòrica per la Universitat Autònoma de Madrid.

## Trajectòria

És llicenciat en Física i Matemàtiques i doctor en Física Teòrica per la Universitat Autònoma de Madrid. Antonio Turiel treballa com a científic titular a l'Institut de Ciències del Mar del Consell Superior d'Investigacions Científiques. És autor de més de 80 articles científics especialitzats i ha dirigit quatre tesis doctorals, així com una patent.
És també conegut com a activista digital i redactor principal del blog The Oil Crash, en el qual tracta temes sensibles sobre l'esgotament dels recursos convencionals de combustibles fòssils, com ara el pic petrolier i les seves possibles implicacions a escala mundial. També advoca pel decreixement, i és crític de postures sobre la ideologia productivista dels diversos sistemes polítics tant des de la dreta com des de l'esquerra. Així mateix, opina que la fracturació hidràulica és una bombolla especulativa, car el rendiment energètic de tal tècnica és molt menor comparant-ho amb l'extracció convencional de combustibles fòssils d'antany, així com els seus importants danys ambientals.
És crític de les postures dels economistes Vicenç Navarro i Juan Torres i la seva influència en la ideologia del partit polític Podem, contrari a la postura decreixentista de Florent Marcellesi.
El 2020, publicà l'assaig Petrocalipsis: Crisis energética global y cómo (no) la vamos a solucionar, on alerta que ni les energies renovables ni les solucions tecnològiques són la solució als reptes de futur. Atès les dimensions de la crisi energètica, els límits de les renovables i les ineficiències de l'«hidrogen verd», no hi haurà mai prou producció d'hidrogen verd a Europa per cobrir les seves pròpies necessitats actuals.

## Publicacions

* 2024 - El futur d'Europa. Com decréixer per una reindustrialització urgent. Ed. Destino.
* 2022 - Sense energia. Breu guia per al Gran Descens. Ed. Alfabeto.
* 2022 - La tardor de la civilització: Textos per a una revolució inevitable. Coautor amb Juan Bordera. Ed. Escritos Contextatarios.
* 2020 - Petrocalipsi. Crisi energètica global i com (no) la solucionarem. Ed. Alfabeto i Txalaparta (2023).
* 2013 - Un futur sense més.

## Vegeu també

* Decreixement
* Pic petrolier
* Canvi climàtic

## Referències

* ↑ «Antonio-María Turiel's Curriculum Vitae | oce.icm.csic.es». [Consulta: 6 agost 2017].
* ↑ «Antonio Turiel». [Consulta: 25 gener 2016].
* ↑ «Entrevista a Antonio Turiel». [Consulta: 6 agost 2017].
* ↑ «Lo que no Podemos». [Consulta: 25 gener 2016].
* ↑ «"El fracking es una burbuja como la inmobiliaria, sólo que dura menos tiempo"» (en castellà). eldiario.es.
* ↑ «Respuesta a las invenciones de Antonio Turiel» (en castellà). eldiario.es.
* ↑ Tena, Violeta. «No servirà de res instal·lar tants parcs eòlics i horts solars» (en catalan). El Temps, 23-04-2021. [Consulta: 28 abril 2021].

## Enllaços externs

* Antonio Turiel al programa Singulars (7/11/2012)
* Antonio Turiel a Twitter
* Bloc personal The Oil Crash
# Línia 5 del metro de París

Mapa Metro Línia 5 :
La línia 5 del metro de París és una de les setze línies del metro de París. Es va obrir el 1906 i travessa l'est de París des de Place d'Italie a Bobigny - Pablo Picasso. Després d'ampliacions successives fins al 1942, aquest any un tram es va traspassar a l'actual línia 6. Va tenir uns 86 milions de viatgers el 2004, sent la desena línia per trànsit.

## Història
### Cronologia

* 6 de juny de 1906: inauguració del tram Place d'Italie a Gare d'Orléans (ara Gare d'Austerlitz).
* 14 de juliol de 1906: perllongament fins a Gare de Lyon.
* 17 de desembre de 1906: ampliació de la línia fins Lancry (ara Jacques Bonsergent).
* 14 d'octubre de 1907: línia 2 sud des d'Etoile a Place d'Italie s'incorpora a la línia 5.
* 15 de novembre de 1907: ampliació fins a Gare du Nord.
* 15 de novembre de 1936: reconstrucció de Gare du Nord per permetre una ampliació posterior de la línia.
* 2 de setembre de 1939: fi dels serveis a l'estació d'Arsenal.
* 12 d'octubre de 1942: el tram entre Etoile i Place d'Italie es traspassa a la línia 6 i es perllonga la línia 5 fins a Eglise de Pantin.
* 25 d'abril de 1985: ampliació fins a Bobigny Pablo Picasso.
# Òxil

Segons la mitologia grega, Òxil (en grec antic: Ὄξυλος, Òxylos) va ser un heroi, fill d'Ares i de Protogenia, per tant net de Calidó i besnet de l'heroi Etol. Una altra versió el fa fill d'Hemó i també descendent de Calidó.
Amb Òxil s'explica la llegenda del retorn a l'Èlida dels descendents d'Etol. La tradició diu que Etol, originari de l'Èlida, al Peloponnès, va haver d'abandonar la seva pàtria, i que al nord del golf de Corint, al país dels curets, va aconseguir un reialme que després va anomenar Etòlia. Òxil va matar el seu germà Termi accidentalment, quan llançava el disc. Va haver d'abandonar el país i per això es va refugiar a Etòlia. Quan es va complir el temps fixat pel seu exili, un any, va posar-se en camí per tornar a l'Èlida, i va arribar en el moment en què els Heraclides esperaven, segons les indicacions d'un oracle, trobar un guia de "tres ulls" que els conduís al Peloponès. Òxil, que havia perdut un ull per una ferida d'una fletxa, es va presentar dalt d'un cavall, o d'un ase, i els Heràclides entengueren que era l'home providencial. Van demanar-li que els portés al Peloponès. Ell acceptà de guiar-los amb la condició que el nomenessin rei de l'Èlida, país dels seus avantpassats. Però va tèmer que els Heràclides veiessin la bellesa de l'Èlida i no volguessin cedir-la, i els va conduir cap a l'Arcàdia. Quan els Heràclides es van haver repartit els territoris conquerits, Òxil es va situar a les fronteres de l'Èlida amb els seus etolis i va desafiar el rei Eleu. En estar molt igualades les forces dels dos bàndols, van decidir fer un combat singular. El bàndol dels eleus va escollir com a campió un arquer anomenat Degmen. Els etolis van triar un foner, Pirecmes. Aquest últim es va endur la victòria i Òxil va recuperar l'Èlida i el tron del seu avantpassat Endimió. Va permetre que els seus habitants conservessin les terres que tenien, però també hi instal·là colons etolis que es van barrejar amb els eleus. Va ser recordat com un governant just i benigne. Es va casar amb Pièria i va tenir dos fills, Etol el jove i Laias. Etol el jove va morir aviat, i va ser enterrat sota una porta de la ciutat d'Elis, lloc per on passava un camí sagrat. Es va fer així perquè l'oracle havia ordenat que no s'enterrés al nen "ni dins de la ciutat ni fora d'ella". Laias va succeir el seu pare.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 402-403. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 164. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Línia 7 del metro de París

Mapa Metro Línia 7 :
La línia 7 del metro de París és una de les setze línies del metro de París. Travessa la ciutat des del nord-est al sud-est a través d'un traçat lleugerament corbat, enllaçant l'estacions de la Courneuve — 8 Mai 1945 amb Mairie d'Ivry i Villejuif — Louis Aragon.
La línia va començar els seus serveis el 1910 i és l'única, juntament amb la línia 13, que disposa d'un ramal. El 1967 el ramal entre Louis Blanc i Pré Saint-Gervais va deixar de formar part de la línia 7 per convertir-se en la línia 7$^{bis}$. El 1982 es va obrir un nou ramal cap a Kremlin-Bicêtre, que després arribaria fins a Villejuif.
Aquesta línia és una de les més llargues de la xarxa, amb el major nombre d'estacions i la tercera per nombre de viatgers.
# Úlpia Marciana

Úlpia Marciana o simplement Marciana va ser la germana de Trajà. Va néixer abans de l'any 50, i era filla de Màrcia i de Marc Ulpi Trajà.
Segons un panegíric que li va fer Plini el Vell, era una dona de grans mèrits i virtuts. Va ser la mare de Matídia que al seu torn era mare de Víbia Sabina, esposa d'Hadrià. No es coneix el nom del seu marit, un Matidius, potser Gai Saloni Matidi Patruí, pretor i membre del col·legi de sacerdots dels Fratres Arvales. Plini diu que el senat li havia atorgat el títol d'Augusta, que també consta en algunes monedes i inscripcions. Va viure, amb la seva filla i les seves netes, a la casa familiar de Trajà i de la seva dona Pompeia Plotina, de la que era molt amiga.
A la seva mort va ser proclamada deessa (Diva). No se sap quan va morir però encara vivia el 106, ja que se l'esmenta en una inscripció, i ja era morta el 115 segons diu una segona inscripció. En honor seu Trajà va anomenar la ciutat de Marcianòpolis a la Mèsia, a la vora de l'Euxí. També Trajà, cap a l'any 100, va fundar la Colonia Marciana Ulpia Trajana Thamugaudi (actualment Timgad), que es deia així en honor de la seva mare Màrcia, el seu pare Marc Ulpi Trajà i d'Úlpia Marciana.

## Referències

* ↑ Bennett, Julian. Trajan, optimus princeps: a life and times. Londres: Routledge, 2006, p. 13-15. ISBN 9780415165242.

## Bibliografia

* Bickerman, E. J. "Diva Augusta Marciana". A: American journal of philology vol. 95, núm. 4. 1974, p. 362-376