OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Símbols d'Aielo de Rugat

L'escut i la bandera d'Aielo de Rugat són els símbols representatius del municipi valencià d'Aielo de Rugat (la Vall d'Albaida).

## Escut heràldic

L'escut oficial d'Aielo de Rugat té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camper d'atzur, una torre d'or maçonada de sable i aclarida d'atzur, acostada de dues argelagues d'argent. Al cap, sobre la torre, una estrella d'argent de vuit puntes. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial d'Aielo de Rugat té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De blau, una torre groga, maçonada de negre i aclarida d'atzur, acostada de dues argelagues de blanc o gris perla. La torre sobremuntada d'una estrella de blanc o gris perla, de vuit puntes. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 6 de febrer de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.461, de 17 de març de 2003.
La bandera fou aprovada per Resolució d'1 de juny de 2015, del conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, publicada en el DOCV núm. 7.552, de 19 de juny de 2015.
La torre és un element al·lusiu al castell de Rugat, amb les argelagues com a senyal parlant referent al nom del poble. L'estrella de vuit puntes és l'emblema de la Verge Maria, relatiu a la patrona de la localitat, la Mare de Déu de l'Assumpció.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Vall d'Albaida.
* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 31 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució d'1 de juny de 2015, del conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament d'Aielo de Rugat» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 7.552, 19-06-2015, pàg. 19.688-19.689 [Consulta: 26 juny 2017].
* ↑ «Resolució de 6 de febrer de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament d'Aielo de Rugat (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.461, 06-02-2003, pàg. 8.310-8.311 [Consulta: 23 març 2016].
# Calze (botànica)

En botànica, el calze d'una flor és la part més exterior del periant, sovint en forma de copa, i està formada per les fulles modificades que són els sèpals. Té una funció típicament de protecció, sobretot en l'estadi de poncella; per això és verd, fotosintètic, més o menys consistent i no destaca visualment. Alguns cops, és també atractiu (reforça els colors de la corol·la, o la supleix), o bé desenvolupa altres missions específiques en la biologia floral.
Els sèpals poden estar lliures o bé soldats entre ells:
* Si els sèpals estan lliures de la flor se'n diu dialisèpala.
* Si els sèpals estan soldats diem que la flor és gamosèpala o sinsèpala.
En les flors amb un sol verticil corresponent a les peces del periant el calze a vegades sembla una corol·la.
En les flors de periant doble però de peces no diferenciades (és a dir, amb perigoni), els sèpals acostumen a ser molt semblants als pètals i reben tots dos els noms de tèpals.
* zigomorf és el calze amb un únic pla de simetria.
* actinomorf si hi ha diversos plans de simetria.
Tant en un cas com en l'altre els calzes poden tenir diverses formes: tubular, campanulada, labiada, etc.
Al calze es poden trobar formacions especials com ara:
* El vil·là o plomall, format per sèpals lliures o soldats entre ells però transformats en pèls (simples o plomosos) o en laminetes membranoses. En aquests casos el calze és persistent i té com a funció facilitar la dispersió del fruit mitjançant el vent. N'és un exemple el vil·là del Taraxacum.
* El calicle, un verticil extrafloral de peces lliures o soldades entre elles i situades molt properes al calze. Es poden trobar a algunes malvàcies, als clavells,...
Quan es forma el fruit, segons les espècies, el calze pot caure (en alguns casos en forma de plomall dispersat pel vent) o persistir i en alguns casos el calze pot seguir creixent -fenomen anomenat acrescència- com és el cas dels calzes acrescents del jusquíam negre.
Viccionari
# Símbols de Carcaixent

L'escut i la bandera de Carcaixent són els símbols representatius oficials del municipi valencià de Carcaixent (Ribera Alta).

## Escut heràldic

L'escut d'armes oficial de Carcaixent té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. Al primer quarter, en camp d'or, quatre pals de gules. Al segon quarter, en camp d'argent, un carcaix de gules amb incrustacions d'or i sinople, sagetes d'or i arc del seu color. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Carcaixent té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De carmesí. Al centre l'escut de la ciutat de Carcaixent timbrat. L'escut de la ciutat ocuparà el 45 % de l'ample de la bandera. | » |

## Història

L'escut és d'ús immemorial i fou rehabilitat per Resolució del 20 de desembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4429, del 30 de gener de 2003. La bandera, també d'ús immemorial, fou rehabilitada per Resolució del 20 de setembre de 2023, de la Presidència de la Generalitat, publicada en el DOGV núm. 9695, del 2 d'octubre de 2023.
L'escut és el tradicional de la ciutat, amb els quatre pals del Regne de València, en record del seu passat històric (Carcaixent era una alqueria que fins a 1576 va dependre de la vila reial d'Alzira), i un carcaix com a senyal parlant referit al topònim de la localitat. La bandera incorpora l'escut de la ciutat sobre fons carmesí, com altres viles reials del regne de València, i d'acord amb com apareix representada en un relleu del segle xvii.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Ribera Alta
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 98 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 20 de setembre de 2023, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la rehabilitació de la bandera de caràcter immemorial del municipi de Carcaixent». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 9695, 02-10-2023, pàg. 55881 [Consulta: 14 febrer 2024].
* ↑ «Resolució de 20 de desembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual es rehabilita l'escut de l'Ajuntament de Carcaixent (València)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4429, 30-01-2003, pàg. 2157 [Consulta: 14 febrer 2024].
* ↑ «Carcaixent rescata una bandera histórica como nuevo símbolo local». Levante-EMV, 03-10-2023. [Consulta: 14 febrer 2024].
# Símbols de Sueca

L'escut i la bandera de Sueca són els símbols representatius tradicionals del municipi valencià de Sueca (la Ribera Baixa).

## Escut heràldic

L'escut oficial de Sueca té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'argent, un arbre de sinople fruitat de gules i amb tronc del seu color, terrassat de sinople, dextrat d'un ca assegut de sable, nugat al seu tronc d'una cadena també de sable. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Sueca té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De ras, vermell o roig, amb una creu llatina blanca. Sobre els quatre angles de la creu, també de blanc, la inscripció: SV- HE- CA. | » |

## Història

L'escut es rehabilità pel Decret 3222/1973, de 7 de desembre, publicat en el BOE núm. 1 d'1 de gener de 1974. Es modificà, canviant-se la corona reial tancada per una oberta, per Resolució de 7 de febrer de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.461, de 17 de març de 2003.
Es tracta de les armes parlants tradicionals de la ciutat, amb el ca, o gos, que recorda una part del topònim. Aquest escut, d'ús immemorial, fou oficialitzat el 1973 i modificat el 2003 pel que fa al timbre, amb l'adopció de la corona reial oberta, d'acord amb la tradició valenciana.
La bandera és d'ús immemorial. Recorda l'Orde de Sant Joan de l'Hospital, propietària primera del lloc.

## Imatges

* Escut a l'entrada lateral a l'ermita dels Sants.
* Escut a la porta d'entrada de l'Ajuntament.
* Llindar, a la casa de la Vila.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Ribera Baixa
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 215 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 18 de novembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual es rehabilita la bandera de l'Ajuntament de Sueca (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.398, 13-12-2002, pàg. 32.124 [Consulta: 16 gener 2016].
* ↑ «Decreto 3222/1973, de 7 de diciembre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Sueca, de la provincia de Valencia, para rehabilitar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 1, 01-01-1974, pàg. 12 [Consulta: 29 desembre 2015].
* ↑ «Resolució de 7 de febrer de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual se modifica l'escut de l'Ajuntament de Sueca (Valencia)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.461, 17-03-2003, pàg. 8.311 [Consulta: 29 desembre 2015].
* ↑ Fuster, Joan. «Capítol II». A: El blau en la senyera (pdf). Tres i Quatre, 1977, p. 9-10. ISBN 9788485211784 [Consulta: 17 gener 2016].
# Trinovants

Els trinovants o trinobants (llatí Trinovantes o Trinobantes) foren un poble celta de la costa est de Britànnia, esmentat per Claudi Ptolemeu, a l'actual Essex i part de Suffolk (nord de Londres i del Tàmesi). La seva capital fou Camulodunum (Colchester). Es van sotmetre a Juli Cèsar quan va desembarcar a Britànnia però es van revoltar en temps de Neró.

## Referències

* ↑ Smith, William George. Dictionary of Greek and Roman geography (en anglès). William George Smith, 1854, p.441-442.
# Palau de la Bèrbia

El palau de la Berbie d'Albi, que acull el Museu de Toulouse Lautrec, és un dels castells més vells de França i un dels més ben conservats. El seu nom prové de l'occità Bisbiá, lloc on viu el bisbe.
Aquesta imponent fortalesa va ser acabada a la fi del segle xiii. És la seu episcopal dels bisbes d'Albi.
Presenta una arquitectura excepcional :
* una enorme torrassa de cinquanta metres d'alçària, flanquejada als quatre angles de voltes, tres de les quals plenes,
* murs de 7 metres de gruix a la base,
* muralles.
Amb el pas dels segles, els bisbes han transformat aquesta fortalesa en una residència confortable. Han condicionat grans salons, terrasses i jardins a la francesa que emmascara l'aspecte massiu del bisbat i han creat una ala renaixentista.
Sota el regnat de Lluís XIV, el 1678, els jardins són arranjats pel primer arquebisbe d'Albi, Hyacinthe Serroni, seguint el model de jardins francès.
Aquests jardins ocupen el lloc de l'antiga guarnició dels bisbes i contribueixen a embellir l'indret. Dominats per l'antic camí de ronda, ofereixen avui una vista panoràmica sobre les ribes del Tarn.

## Referències

* ↑ «Palais de l'Archevêché ou de la Berbie» (en francès). Ministeri de Cultura de França. [Consulta: 29 març 2022].

## Vegeu també

* Gòtic llenguadocià

## Enllaços externs

* Informació al lloc web de l'ajuntament d'Albi Arxivat 2007-12-08 a Wayback Machine.
# Ribeira Brava

Ribeira Brava és un municipi de l'arxipèlag de Madeira. Se sotsdivideix en quatre parròquies:
* Campanário
* Ribeira Brava
* Serra de Água
* Tabua
# Lagoa (Açores)

Lagoa és un municipi de les Açores (Portugal), a l'illa de São Miguel. Se sotsdivideix en cinc parròquies:
* Água de Pau
* Cabouco
* Nossa Senhora do Rosário (Lagoa)
* Ribeira Chã
* Santa Cruz (Lagoa)
Població del municipi de Lagoa (1849 – 2004) :
| 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 5.387 | 11.963 | 10.954 | 13.944 | 12.849 | 12.900 | 14.126 | 14.698 |

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
* Fotos de Lagoa
# Ribeira Grande

Ribeira Grande és un municipi de les Açores (Portugal) a l'illa de São Miguel, que se sotsdivideix en 14 parròquies:
* Calhetas
* Conceição (Ribeira Grande)
* Fenais da Ajuda
* Lomba da Maia
* Lomba de São Pedro
* Maia
* Matriz (Ribeira Grande)
* Pico da Pedra
* Porto Formoso
* Rabo de Peixe
* Ribeira Seca
* Ribeirinha
* Santa Bárbara
* São Brás
Població del municipi de Ribeira Grande (1849 – 2004) :
| 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 18967 | 25778 | 28486 | 39597 | 28128 | 27163 | 28462 | 29318 |

## Enllaços externs

* Fotografies de Ribeira Grande
# Taenioides purpurascens

Taenioides purpurascens és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E., 1800. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 2. i-lxiv + 1-632.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ De Vis, C. W., 1884. New fishes in the Queensland Museum. Proc. Linn. Soc. N. S. W. v. 9 (pt 3, núm. 4): 685-698.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Johnson, J.W., 1999. Annotated checklist of the fishes of Moreton Bay, Queensland, Australia. Memoirs of the Queensland Museum 43(2):709-762.
* ↑ Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.

## Bibliografia

* Murdy, E.O. i J.E. Randall, 2002. Taenioides kentalleni, a new species of eel goby from Saudi Arabia (Gobiidae: Amblyopinae). Zootaxa 93:1-6.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Tagulaway

Tagulaway és un bàlsam que en Insulíndia, altrament anomenada l'arxipèlag Malai, s'empra contra les malalties cutànies. S'obté bullint l'escorça i les fulles de Parameria vulneraria Radlkofer (Apocynaceae) amb oli de coco. Té aspecte d'oli groguenc, torbi, d'olor especial. Segons Zipperer, el bàlsam és una mescla de cautxú i resina. Forma el contingut de nombrosos tubs laticífers de l'escorça.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 20 ISBN 84-239-4580-4
# Comtat de Šiauliai

El Comtat de Šiauliai és una divisió administrativa de Lituània. La capital és Šiauliai. Es divideix en municipis i districtes:
* Districte municipal d'Akmenė
* Districte municipal de Joniškis
* Districte municipal de Kelmė
* Districte municipal de Pakruojis
* Districte municipal de Radviliškis
* Šiauliai
* Districte municipal de Šiauliai

## Enllaços externs

* Siauliai Pàgina Oficial
* Mapa del comtat Arxivat 2007-03-10 a Wayback Machine.
* Correu de la Regió de Siauliai
# Districte de Valença

El Districte de Valença (nom occità, en francès Valence) és un dels tres districtes del departament francès de la Droma. Té 16 cantons i 123 municipis, el cap del districte és la prefectura de Valença.

## Cantons

* cantó de Lo Borg dau Peatge
* cantó de Lo Borg de Valença
* cantó de Chabuelh
* cantó de Le Grand-Serre
* cantó de L'Auriòu de Droma
* cantó de Pòrtas de Valença
* cantó de Rumans d'Isèra-1
* cantó de Rumans d'Isèra-2
* cantó de Sant Donat
* cantó de Sant Joan de Roians
* cantó de Sant Valier (Droma)
* cantó de Tinh de l'Ermitatge
* cantó de Valença-1
* cantó de Valença-2
* cantó de Valença-3
* cantó de Valença-4

## Vegeu també

* Cantons de la Droma
# Phenacogaster tegatus

Phenacogaster tegatus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,2 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 23 °C - 27 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paraguai.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1907. Fowler's "Heterognathus Fishes" with a note on the Stethaprioninae. Am. Nat. v. 41 (núm. 492). 767-772.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H. 1911. New characins in the collection of the Carnegie Museum. Annals of the Carnegie Museum v. 8 (núm. 1): 164-181, Pls. 4-9.
* ↑ «Phenacogaster tegatus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Malabarba, L.R. 1998. Monophyly of the Cheirodontinae, characters and major clades (Ostariophysi: Characidae). p. 193-233. A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.) Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre: EDIPUCRS.
* Malabarba, L.R. 2003. Subfamily Cheirodontinae (Characins, tetras). p. 215-221. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Pietro Morandi

Pietro Morandi (Bolonya, 15 d'abril de 1739 - Senigallia, 8 de desembre de 1815) fou un compositor i mestre de capella italià.
Aprengué composició amb el pare Martini i fou mestre de capella a Pergola i Ancona. Des de 1764 va pertànyer a l'Acadèmia dels Filharmònics de la seva ciutat natal. A Venècia publicà 12 duos per a soprano i baix, i a més se li deuen, l'òpera bufa Gli usurpatori delusi, estrenada el 1791; L'inglese stravagante per al teatre, i diverses composicions de música religiosa, com misses, motets, etc...

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 36, pàg. 923 (ISBN 84 239-4536-7)
# Sicyopterus microcephalus

Sicyopterus microcephalus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1860. Conspectus piscium in expeditione ad oceanum Pacificum septentrionalem, C. Ringold et J. Rodgers ducibus, a Gulielmo Stimpson collectorum. Sicydianae. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 12. 100-102.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Bleeker, P., 1854. Specierum piscium javanensium novarum vel minus cognitarum diagnoses adumbratae. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 7: 415-448.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* ↑ Koumans, F.P., 1953. Gobioidea. A: M. Weber i L. de Beaufort (eds.) Fishes of the Indo-Australian Archipelago, Vol. 10. E.J. Brill, Leiden. 423 p.
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.

## Bibliografia

* Akihito; Meguro, K «On the differences between the genera Sicydium and Sicyopterus (Gobiidae)» (en anglès). Japanese Journal of Ichthyology, 26, 1979, pàg. 192–202.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Watson, R. E., G. Marquet i C. Pöllabauer, 2000: New Caledonia fish species of the genus Sicyopterus (Teleostei: Gobioidei: Sicydiinae). Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 4 (núm. 1): 5-34.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Sicyopterus punctissimus

Sicyopterus punctissimus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12,2 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 25.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Madagascar.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1860. Conspectus piscium in expeditione ad oceanum Pacificum septentrionalem, C. Ringold et J. Rodgers ducibus, a Gulielmo Stimpson collectorum. Sicydianae. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 12. 100-102.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Sparks, J. S. & D. W. Nelson. 2004. Review of the Malagasy sicydiine gobies (Teleostei: Gobiidae), with description of a new species and comments on the taxonomic status of Gobius lagocephalus (Pallas, 1770). Am. Mus. Novit. Núm. 3440: 1-20.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Baillie, J.E.M., C. Hilton-Taylor i S.N. Stuart, 2004. 2004 IUCN red list of threatened species. A global species assessment. UICN, Gland, Suïssa i Cambridge, Gran Bretanya.

## Bibliografia

* Akihito; Meguro, K «On the differences between the genera Sicydium and Sicyopterus (Gobiidae)» (en anglès). Japanese Journal of Ichthyology, 26, 1979, pàg. 192–202.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Watson, R. E., G. Marquet i C. Pöllabauer, 2000: New Caledonia fish species of the genus Sicyopterus (Teleostei: Gobioidei: Sicydiinae). Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 4 (núm. 1): 5-34.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB