OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Riu Sangari

El riu Sangari (turc: Sakarya; grec antic: Σαγγάριος, llatí: Sangarius) és un riu de Turquia, el tercer més llarg del país, al centre d'Anatòlia.
La font és al Bayat Yaylası, un altiplà al nord-est d'Afyon. S'hi ajunta el Porsuk Çayı prop de la població de Polatlı; el riu corre a través de les planes d'Adapazarı Ovası i desaigua a la mar Negra.
El Sangari és un dels principals rius d'Anatòlia. El seu curs és tortuós, i una part del riu va formar durant un temps la frontera entre Frígia i Bitínia. La part del riu que era a Bitínia va ser, a l'antiguitat, molt famosa per la seva abundància de peixos. Els principals afluents eren l'Alandre, el Batis, el Timbres i el Gal·los, segons els Iambes al Rei Nicomedes, Plini el Vell i Titus Livi. En temps de l'Imperi Romà d'Orient, un pont construït per Justinià I travessava el riu. A l'edat mitjana hi va viure la tribu Söğüt, que va fundar l'estat otomà.

## Referències

* ↑ Clua, 1992, nota a peu de pàgina núm. 206.
* ↑ Smith, William (ed.). «Sangarius». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 22 maig 2022].

## Bibliografia

* Clua, J. A. Euforió de Calcis. Poemes i fragments. Fundació Bernat Metge, 1992. ISBN 9788472255319.
# Riu Viatka

Riu Viatka (Riu de la Rússia Oriental, tributari per la riba dreta del riu Kama, a la Conca del Volga).
Té les seves fonts en els pantans Pietujovskiia i Porubskaiia de la part NE. del govern de Viatka, a 30 k. NNO. de Glazov, pels 58º 29' de latitud N., i 52º 9' de longitud E., del Meridià de Greenwich, al peu del vessant occidental d'una petita serralada d'altures, que separa la seva conca de la del Kama, el naixement del qual es troba a 53 k. SE. Dos rierols que s'uneixen molt aviat formen el curs del Viatka, que avança vers el NNO, en línia recta per més de 100 k. De curs lent, entre ribes baixes cobertes de boscos, per una llera de sorra i còdols. A Iekaterinenskoie (riba dreta), el riu descriu un giravolt que li dona la direcció SO. Les ribes s'eleven, s'ajunten un xic i el corrent és més ràpida. El Viatka rep per l'esquerra el Bélaia Jalunitza i per la dreta el Kobra i el Fedorovka seguint el seu sinuós curs, però sempre vers el SO., fins Xhestakov. En aquesta població rep (per la dreta) el Letka, que el fa desviar vers el S. el riu augmenta de volum, s'eixampla més i més entre les riberes cada vegada més altes compongues per roques esquistoses. A Slobodskói, en la confluència de Jolunitza (per l'esquerra), mesura, per terme mitjà, 340 m. d'ample i 10 de profunditat, sent navegable inclús per les embarcacions de vapor.
A 22 k. Més avall de Slobodskói, rep (per l'esquerra) el seu principal afluent el Jeptsà, un riu de 330 k. Per una conca de 18.130 k.², després es desvia vers l'O., i guanya, després d'algunes sinuositats, la població de Viatka, que deixa a la seva dreta, davant un vast banc d'arena, que divideix el corrent en diversos braços. Aquí les ribes es fan més planes, cobertes de prats i terres fèrtils però molt sovint no gaire cultivades. De Viatka a Orlov descriu un gran semicercle, que quan acaba gira vers el N., marcat per la confluència (per la dreta) del Velikaia. A partir d'Orlov fins Kotélnitx, on arriba poc després d'haver rebut (per la dreta) el Moloma, corre al SO.,; més tard, després d'un curs de 30 k. vers el S., pren la direcció SE., més tard la del SEE, la qual conserva fins a la seva desembocadura, a pesar del gran nombre de sinuositats.
El Viatka desemboca en el Kama, 20 k. Més avall de Mamadix (riba esquerra), després d'un curs de 1.141 k. Dels quals 665 són navegables, per una conca de 130.940 k². Presenta una vasta xarxa navegable i flotable que anima aquesta comarca molt desproveïda de mitjans de comunicació; té 30 ports i serveix per al transport de cereals, productes minerals i forestals de l'Ural: ferro, coure en brut o transformat en màquines, canons, rails, etc., com també pel transport de fusta per la construcció.
El Viatka és pressa del gel durant més de cinc mesos, des de mitjan novembre fins a finals d'abril per terme mitjà. Les avingudes de la primavera i de la tardor són considerables.

## BIbliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 453 (ISBN 84-239-4531-6)
# Robert Lach

Robert Lach (Viena, 29 de gener de 1874 - Salzburg, 11 de setembre de 1958) fou un compositor i musicòleg austríac.
Cursà els seus estudis musicals al Conservatori de Viena, on tenia per professors en Robert Fuchs, Richard Wallaschek i Guido Adler. Es graduà com a doctor en Filosofia a la Universitat de Praga el 1902. El 1911 fou nomenat director de la Secció de Música de la Biblioteca Nacional de Viena i des del 1920 fou professor de la universitat, on entre altres alumnes tingué el seu conciutadà Franz Mixa i l'estatunidenc Glen Haydon (1896-1966).
Les seves investigacions folklòriques, així com llurs anàlisi i comentaris del drama musical wagnerià, verdaderament importants, li conqueriren una sòlida reputació en el camp de la musicologia.
La seva obra de compositor, força extensa, comprèn des del lied a les grans produccions per a orquestra i cor. Va cultivar amb preferència el gènere de cambra (sonates, trios, quartets, etc.,.).

## Obres

La seva bibliografia comprèn:
* W. A. Mozart as Theoretiker (1918)
* Orientalistik und vergleichende Musikwissenschaft (1917)
* Gesänge russischer Kriegsgefangenen (1918)
* Die Musik der Türk-tartarischen, finnisch-ugrisschen und Kaukasusvölker (1920)
* Altdeusche Volkslieder (1918)
* Zur Geschichte des Gesellschaftstanzes im 18. Jahrhundert(1920)

## Referències

* ↑ Apèndix núm. 6, pàg. 943 de l'Enciclopèdia Espasa ISBN 84-239-4576-6
# Robert Sondheimer

Robert Sondheimer (Magúncia, 1881 - 1956, ...?) fou un compositor i crític musical alemany.
Feu els seus principals estudis en el Conservatori de Colònia i en el de Berlín, amb Engelbert Humperdinck i Koch.
Va compondre algunes obres de concert i de cambra, entre elles una simfonia prebeethoviana, devent mencionar-se especialment els seus articles vers Boccherini i Sammartini, publicats a la Rivista Musicale Italiana, algunes de les quals obres inèdites va donar a conèixer més tard en l'Edition Bernouilli.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 389 (ISBN 84-239-4557-X)
# Roberto Caamaño

Roberto Caamaño (Buenos Aires, 7 de juliol de 1923 - 8 de juny de 1993) fou un pianista, director d'orquestra i pedagog musical argentí.
Inicià els estudis musicals en el Conservatori Superior de Música de Buenos Aires, on s'especialitzà en composició i en instrumentació pianística. Al final de 1940 realitzà una gira per Europa per ampliar estudis, i residí a París, Viena i Roma. En retornar a l'Argentina ingressà com a professor en el citat Conservatori de Buenos Aires, i el 1959 fou nomenat director de l'Institut de Música Religiosa, també de la capital argentina. L'any següent, el 1960, fou nomenat director artístic del Teatro Colón de la capital argentina, on organitzà la temporada d'òpera amb la participació dels grans divos de l'època, com Renata Tebaldi, Mario del Monaco i Maria Callas.
Coma compositor, Caamaño va escriure nombroses peces per a piano i veu, a més d'obres per a dansa, cor i cor amb orquestra. Entre les seves obres cal destacar la música escrita per Les Chevaliers de la Table ronde (1950), peça escènica de l'escriptor francès Jean Cocteau. Per altra banda, cal destacar-se la seva qualitat com a virtuós del piano. Ha estat també mestre de grans compositors i compositores argentines com Marta Lambertini i de directors d'orquestra com ara Facundo Agudin.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1 (ISBN 84-239-4557-X)
# Roc de Rumbau

El Roc de Rumbau, o Roca dels Moros, és un massís rocós situat al nord de Peramola (Alt Urgell) amb una cota màxima de 991 m. En la paret que domina el paisatge hi ha una balma amb representacions de pintura rupestre protegides com Patrimoni de la Humanitat en el conjunt de l'Art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica.
La paret on es troben les pintures presenta unes fortes colades hídriques que han alterat gran part del suport. En una cavitat entre dues grans colades es conserva el conjunt pictòric. Aquest petit buit, orientat cap a l'est, és d'unes dimensions de 3 metres d'alçada per 2 metres d'amplada. Les figures es troben a uns 6 metres d'altura. El conjunt està integrat per una composició a l'entorn de la qual es presenten una sèrie de motius de gran importància. S'individualitzen 6 figures: 1) cercles concatenats, 2) indeterminat, 3) traç, 4) elements anellats i taques de pigment, 5) digitacions, 6) barra. L'espai pintat, malgrat que està protegit per la concavitat en què es localitza, presenta una forta concreció, especialment en la meitat inferior, que impedeix la seva visibilitat de manera clara. És possible que la figura principal continués o es concretés en aquesta zona.
La singularitat temàtica amb elements punctiformes o digitacions fa que s'inscrigui en l'edat del bronze, època en què abunda aquesta pintura esquemàtica. No obstant això, no es disposa d'elements sòlids per determinar-ne una cronologia, ja que les digitacions com cercles tenen una perduració extraordinària.

## Referències

* ↑ Diez-Coronel y Montull, Luís «Descubrimiento de pintures rupestres en Peramola (Lerida)». Ilerda núm. XXXII, 1971, pàg. 311-319.
* 1 2 «Roc del Rumbau». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 setembre 2013].

## Enllaços externs

* Roca del Rumbau o Roca dels Moros (Peramola, Alt Urgell), gencat.cat.
# Roca Plana dels Llamps

La Roca Plana dels Llamps és un cim de 1.163 m de la part central de la muntanya de Montserrat. S'integra al Grup dels Ecos i està limitat, pel sud, pel coll del Montgròs, que el separa del cim del mateix nom, i pel nord, per un collet que el separa del Patufet, conjunt rocós que enfila cap a la Miranda dels Ecos i els Ecos. La roca, de forma trapezoïdal amb arestes a sud i nord i cares que miren a est i a oest, té una gran esveltesa per tots costats. És especialment impressionant la paret est per la gran quantitat de balmes que presenta. Tots els accessos al cim requereixen escalada.
Anys enrere era coneguda també com a Gran Fatxa i com Cap de Montgròs. Amb tot, el nom Roca Plana dels Llamps que avui preval sembla que és també el més antic.

## Història

L'escalada a la Roca Plana dels Llamps, duta a terme per Jofre Vila i Josep Puntas el 1924, és de les més antigues que es fan a Montserrat. Aquests escaladors van optar per l'aresta sud, d'uns 40 m de longitud, que requereix la superació de dos petits desploms. Aquesta n'és avui la via normal.
No obstant aquesta primera escalada precoç, donat el caire desplomat i d'aspecte inaccessible de la resta de les parets i arestes d'aquesta roca, passarien més de cinquanta anys abans que algú intentés escalar-la per via diferent. No va ser fins a l'any 1977 que Antonio Garcia Picazo, Manolo Martínez i Nacho Ruiz varen obrir-hi la via Trinidad.
A partir d'aquell moment s'hi han obert quatre vies més: una als anys vuitanta i tres als noranta, totes elles exigents i d'alta dificultat. En total la Roca Plana dels Llamps està recorreguda per sis vies, una via per l'aresta sud, la normal, una altra per l'aresta nord i les quatre restants pugen per la desplomada paret est.

## Aproximació

L'aproximació és compartida amb l'accés a la mola del Montgròs, i pot dur-se a terme tant per la canal del Migdia (font de la Cadireta) si es ve de l'est, com pel camí que ve tant des de Frares com des d'Agulles, si es ve de l'oest.

## Vies d'escalada

| Via | Primera ascensió | Longitud | Dificultat | Ressenya |
| Normal | Jofre Vila i Josep Puntas, el 1924 | 40 m. | IV | Escalatroncs Arxivat 2011-11-16 a Wayback Machine. |
| Sense Nom | Josep Maria Alsina i Jordi Verdaguer, el 24 de juliol de 1987. | | 6b exposada | kpujo.com |
| Trinidad | Antonio Garcia Picazo, Manolo Martínez i Nacho Ruiz, el 25 de desembre de 1977. | 150 m. | MD/A3 | kpujo.com |
| Del Silenci | I. Cahrles i M. Blanco fins a la R3. Acabada i arreglada per dalt l'octubre de 1997. | 135 m. | 6b/e | kpujo.com |
| A recer del Mestral | Joan Rovira i Amadeu Pagès, el 12 de gener de 1993. | 110 m. | ED | kpujo.com |
| Yayüs | Joan Rovira i Amadeu Pagès, el 20 de gener de 1993. | 30 m. | ED- | kpujo.com |

## Referències

* 1 2 3 Barberà Suqué, Josep (1977).- Montserrat pam a pam (Operació Montserrat). Cavall Bernat, Publicacions de l'Abadía de Montserrat núm. 5. Barcelona. ISBN 8472021556
* 1 2 3 4 5 Kpujo - Escalar a Montserrat. Roca Plana dels Llamps [en línia] [data de consulta: 19:06, 16 d'octubre de 2011]. Disponible en http://www.kpujo.com/catala/ressenyes/ecos/llamps/basellamps.htm#
# Rodrigo Figueroa y Torres

Rodrigo Figueroa y Torres (1866-1929) va ser un polític espanyol de la Restauració. Va ostentar el títol nobiliari de i duc de Tovar.

## Biografia

Va néixer el 24 d'octubre de 1866 a Madrid, era germà petit d'Álvaro de Figueroa y Torres Mendieta, el comte de Romanones.
Va resultar elegit diputat a Corts pel districte de Brihuega com a membre dels liberals en les eleccions de 1893. Ho seria per Tolosa a les de 1898.
En 1904 adquirí la revista satírica Gedeón. Regidor de l'ajuntament de Madrid, i senador per dret propi, es convertiria en representant romanonista en la cambra alta. En 1909, amb l'entrada de Moret al capdavant d'un gabinet a l'octubre, va ser nomenat governador civil de Madrid; sent substituït al novembre per Federico Requejo.
Va morir l'1 de juny de 1929 en la seva ciutat natal.

## Referències

* 1 2 3 «Figueroa y Torres, Rodrigo. 38. Elecciones 5.3.1893». Buscador histórico de diputados (1810-1977). Congreso de los Diputados.
* 1 2 3 4 «Muerte del Duque de Tovar». El Sol. Fundación Empresa Pública [[[Madrid]]], 3.682, 01-06-1929. ISSN: 2171-262X.
* ↑ Moreno Luzón, 1996, p. 149.
* ↑ «Figueroa y Torres, Rodrigo. 40. Elecciones 27.3.1898». Buscador histórico de diputados (1810-1977). Congreso de los Diputados.
* ↑ Caparrós Masegosa i Gamonal Torres, 2014, p. 250.
* ↑ «Figueroa y Torres, Rodrigo de. Marqués de Tovar». Senado de España.
* ↑ Asenjo Hernández, 1994, p. 83-84.
* ↑ «El nuevo gobernador». ABC, 19-11-1909.
* ↑ España: «Real decreto nombrando Gobernador civil de Madrid á D. Rodrigo Figueroa y de Torres, Duque de Tovar». Gaceta de Madrid, núm. 296 de 23 de octubre de 1909, pàg. 161.
* ↑ España: «Real decreto admitiendo la dimisión del cargo de Gobernador de la provincia de Madrid á D. Rodrigo Figueroa y de Torres, Duque de Tovar». Gaceta de Madrid, núm. 322 de 18 de noviembre de 1909, pàg. 326.

## Bibliografia

* Asenjo Hernández, Pilar. Las élites económicas en el Senado en el primer tercio del siglo XX, 1994.
* Caparrós Masegosa, Lola «"Gedeón" en las Exposiciones Nacionales de Bellas Artes (1897-1912)». Cuadernos de arte de la Universidad de Granada. Universidad de Granada, 41, 2014. ISSN: 0210-962X.
* Moreno Luzón, Javier «El conde de Romanones y el caciquismo en Castilla (1888-1923)». Investigaciones históricas: Época moderna y contemporánea, 16, 1996, pàg. 145-166. ISSN: 0210-9425.
# Roeboides araguaito

Roeboides araguaito és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11,1 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* ↑ Günther, A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5: i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Lucena, C. A. S. de. 2003. Revisão taxonômica e relações filogenéticas das espécies de Roeboides grupo-microlepis (Ostariophysi, Characiformes, Characidae). Iheringia, Sér. Zool., Porto Alegre v. 93 (núm. 3): 283-308.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lucena, C. A. S. de 1988: Lista comentada das espéces do gênero Roeboides Günther, 1864 descritas para as bacias dos rios Amazonas, São Francisco e da Prata (Characiformes, Characidae, Characinae). Comunicações do Museu de Ciências de PUCRS. v. 1 (núms. 1-5): 29-47.
* Lucena, C. A. S. de 1998: Relações filogenéticas e definição do género Roeboides, Günther (Ostariophysi; Characiformes; Characidae). Comunicações do Museu de Ciências e Technologia da PUCRS, Sér. Zoologia. v. 11: 19-59.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Roestes molossus

Roestes molossus és una espècie de peix de la família dels cinodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 20 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 40.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Madeira.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther, A., 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5: i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Kner, R., 1858. Zur Familie der Characinen. Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 32 (núm. 22): 163-168.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Britski, H.A. i B.S. Lopes 2007. Peixes do Pantanal: manual de identificaçäo, 2 ed. re. ampl. Brasília, DF: Embrapa Informaçäo Tecnológica, 227 p.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Menezes, N. A., 1974: Redescription of the genus Roestes (Pisces, Characidae). Papéis Avulsos do Departamento de Zoologia (São Paulo) v. 27 (núm. 17): 219-225.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Prada-Pedreros, S., 1997: Primer registro del género Roestes (Gunter, 1864) (Pisces: Characidae) para Colombia. Caldasia v. 19 (núms. 1-2): 353-354.
* Toledo-Piza, M., 2003. Cynodontidae (Cynodotids). p. 234-237. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Roger de Pins

Roger de Pins (Provença, 1294 – 28 de maig 1365) va ser el Gran Mestre de l'Orde de Sant Joan de Jerusalem del 1355 al 1365.
Provenia d'una família important dins de l'orde, amb parents com Odon de Pins, Gran Mestre del 1294 al 1296, o Giraud de Pins, governant assignat pel Papa a l'illa de Rodes del 1317 al 1319 en el context d'un conflicte que va involucrar el Gran Mestre Folco del Vilaret.
Va succeir Pierre de Corneillan com Gran Mestre el setembre de 1355 i, poc després, el Papa Innocenci VI va congregar una conferència a Avinyó, amb la qual va acabar imposant un seguit de reformes a l'Orde de Sant Joan que, no només van fer minvar l'autoritat de Roger de Pins, sinó que també van demostrar un cert suport del Papa envers un dels seus rivals, Johan Ferrández d'Heredia.
El 1356, Jaume de Savoia-Acaia va proposar la venda del principat d'Acaia al Papa, que aquest va proposar de donar-lo a l'orde, fet que no va succeir, ja que l'emperador llatí s'hi va oposar.

## Referències

* ↑ «The Grand Masters» (en anglès americà). Sovereign Order of Malta. [Consulta: 11 gener 2023].
* ↑ Sire, Henry. The Knights of Malta. Yale University Press, 1996. ISBN 978-0300068856.
* ↑ Delaville Le Roulx, Joseph. Les Hospitaliers à Rhodes jusqu'à la mort de Philibert de Naillac (1310–1421) (en francès), 1913, p. 13.
* ↑ Delaville Le Roulx, Joseph. Les Hospitaliers à Rhodes jusqu'à la mort de Philibert de Naillac (1310–1421) (en francès), 1913, p. 130–131.
* ↑ Delaville Le Roulx, Joseph. Les Hospitaliers à Rhodes jusqu'à la mort de Philibert de Naillac (1310–1421) (en francès), 1913, p. 132–133.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 1082-83 (ISBN 84-239-4544-8)
# Rogil

Rogil és una freguesia portuguesa del municipi d'Aljezur, amb 34,96 km² d'àrea i 1.126 habitants (al cens del 2011). La densitat de població n'és de 32,2 hab/km², i es classifica com una Àrea de Baixa Densitat (ordenança 1467-A/2001).
Rogil té dues platges:
* Platja de Vale dos Homens
* Platja da Carreagem
El litoral de freguesia forma part del Parc Natural del Sud-oest Alentejà i Costa Vicentina.

## Patrimoni

* Pol Museològic del Molí d'Arregata

## Població

Freguesia creada per la Llei núm. 51-D/93, de 09 de juliol, amb llocs desagregats de la freguesia d'Aljezur.

## Referències

* ↑ Teixeira, Ângelo José Lopes (2006). Tipologia sócio-económica das freguesias da Região do Algarve, 1991 - 2001, Dissertação de mest., Economia Regional e Desenvolvimento Local,Faculdade de Economia, Univ. do Algarve
* ↑ Diário da República - http://dre.tretas.org/dre/52131/
# Roman Statkowski

Roman Statkowski (Szczypiorno prop de Kalisz, Polònia, 24 de desembre de 1859 - Varsòvia, 12 de novembre de 1925) fou un compositor polonès del Romanticisme.
Al mateix temps que cursà Dret en la Universitat de Varsòvia estudià música amb professors particulars i després entrà en el Conservatori de Sant Petersburg.
És autor de gran nombre d'obres per a piano i violí; un Quartet per a instruments d'arc; una Fantasia, una Polonesa per a orquestra, i les òperes Philaenis i Maria.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1013 (ISBN 84 239-4557-X)