OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sturisoma dariense

Sturisoma dariense és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 25,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Tuira.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert, R. (1996). Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Meek, S. E. & S. F. Hildebrand. 1913. New species of fishes from Panama. Field Mus. Nat. Hist. Publ. Zool. Ser. v. 10 (núm. 8): 77-91.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Illes Palliser

Les illes Palliser són un grup d'atols de les Tuamotu, a la Polinèsia Francesa. Són:
* Arutua
* Apataki
* Kaukura
* Toau
A vegades també s'inclou l'atol més pròxim:
Els tres primers formen la comuna d'Arutua. Els altres dos són de la comuna de Fakarava.
El nom de Palliser es deu a l'admirall sir Hugh Palliser, protector de James Cook que hi va arribar el 19 d'abril del 1774. Abans, el 21 de maig del 1722, el neerlandès Jacob Roggeveen havia descobert Apataki i Arutua, i va anomenar el grup com illes Pernicioses (Schadelijk) nom que es va usar també per tot l'arxipèlag. Niau, més petit, no va ser descobert fins al 1820 per Fabian von Bellingshausen.

## Referències

* ↑ Findlay, Alexander G. A directory for the navigation of the Pacific ocean. Londres: Laurie, 1851, p. 871 [Consulta: 6 gener 2009].
# Wuppertaler Schwebebahn

El Wuppertaler Schwebebahn és un monorail de la ciutat alemanya de Wuppertal.
El Schwebebahn va ser dissenyat per l'enginyer Eugen Langen i va ser obert l'1 de març de 1901 després d'un període de construcció de tres anys. Els seus vagons tenen rodes al sostre i pengen d'un carril situat a 12 metres d'alçada. Només hi ha un carril per cada sentit. Les grans rodes dels vagons tenen una pestanya als dos costats (no només l'interior com és habitual als trens normals). Es tracta doncs d'un monorail penjant. Els vagons poden a més balançejar-se una mica lateralment (pendular). Com que el sistema no té cap cruïlla al mateix nivell amb cap més mitjà de transport, també en diuen "metro". Tanmateix el traçat unidireccional i els finals de línia recorden més aviat els tramvies.
El Schwebebahn corre en gran part per damunt del riu Wupper, tot unint Wuppertal-Vohwinkel a l'oest amb Wuppertal-Oberbarmen a l'est, tot passant per l'estació central de trens (Wuppertal Hauptbahnhof). La línia té 20 estacions i fa 13,3 quilòmetres de llarg. Té 470 punts de suport, la majoria a les ribes del riu Wupper.
Entre 1972 i 1974 MAN en va fer 28 vagons. El 2004, i després de l'accident de 1999, encara n'hi havia 27 en servei.
El Schwebebahn és un sistema de transport públic molt segur. Només el 1999 va patir un accident greu. Un vagó descarrilà després que uns operaris que hi feien feines de manteniment oblidessin un aparell al carril. El vagó va caure al riu Wupper. Hi va haver cinc morts.
El Schwebebahn transporta diàriament 72.000 viatgers. És explotat per la societat anònima Wuppertaler Stadtwerke. Les tarifes que s'hi apliquen són les de la Verkehrsverbund Rhein-Ruhr (VRR).
Està previst canviar tot el material rodant a partir del 2008/2009 per fer que el Schwebebahn esdevingui totalment automatitzat.
Al novembre del 2011, es signava l'acord amb l'empresa alemana Vossloh per fabricar 31 unitats a la factoria que té l'empresa al municipi de Albuixech (País Valencià).

## Referències

* ↑ «Vossloh fabricara 31 unitats de tramvia per la ciutat de Wuppertal» (en castella). [Consulta: 11 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del Wuppertaler Schwebebahn (alemany), (anglès)
* Imatges del Schwebebahn i la ciutat de Wuppertal
# Tepoto Nord

Tepoto és un atol del grup de les illes de la Decepció, a l'arxipèlag de les Tuamotu, de la Polinèsia Francesa. Administrativament és una comuna associada a la comuna de Napuka. Està situat a 16 km al nord-oest de Napuka.

## Geografia

És un atol amb la llacuna assecada, de 2,6 km de llarg i 800 m d'ample. La superfície total és de 4 km². La vila principal és Tehekega, situada al nord-oest, amb una població de 64 habitants al cens del 2002. Se l'anomena amb l'orientació Nord per diferenciar-lo de Tepoto Sud, també a les Tuamotu a les illes Raevski.

## Història

Va ser descobert per l'anglès John Byron, el 1765, però en ser petit i aïllat ha tingut pocs contactes amb el món occidental.
# Illes Raevski

Les illes Raevski, Raeffsky, o Raéffski, són un grup de tres atols petits al centre de les Tuamotu, a la Polinèsia Francesa. Administrativament depenen de Katiu, comuna associada a la comuna de Makemo.

## Geografia

Els tres atols són: Hiti, Tepoto Sud i Tuanake.
Formen un grup per ser tres atols molt petits i pròxims. Tepoto és considerat l'atol més petit de les Tuamotu. Al nord hi ha Tuanake; Hiti és a 7 km al sud-est de Tuanake; i Tepoto és a 17 km al sud-oest de tots dos.
Tots tres són deshabitats.

## Història

El nom de Raevki es deu a Fabian von Bellingshausen que el 1820 va arribar a Tepoto, però aviat el nom es va estendre al grup. El 1839, durant l'expedició d'exploració nord-americana del Porpoise el van anomenar Sea Gull Group.

## Referències

* ↑ Findlay, Alexander G. A directory for the navigation of the Pacific ocean. London: Laurie, 1851, pàg. 867 (Part II) [Consulta: 4 febrer 2009].

## Enllaços externs

* Imatges de Tepoto. (francès)
* Imatges de Tuanake. (francès)
# Stéphen de La Madelaine

Stéphen Jean Baptiste Nicolas La Madelaine conegut com a Stéphen de La Madelaine (Dijon, 1801 - París, 1868), va ser un escriptor i músic francès del Romanticisme.
Després d'adquirir una sòlida instrucció literària, va ingressar al Conservatori de París i va ser cantor de la capella i de la música particular de Carles X. També va ser cap de negociat de la direcció de Belles Arts del ministeri de l'Interior i es va inventar un sistema d'ensenyament del cant que permetia a l'alumne fer-se càrrec de tots els detalls d'interpretació. Aquest sistema oferia molts avantatges, però tenia el gran inconvenient de deixar l'alumne en llibertat de suplir les notes escrites per altres que cregués més convenients, per la qual cosa no va arrelar. En una de les seves obres escrites amb finalitats didàctiques (Physiologie du chant) va més enllà des aspectes musicals i aconsella que, en recitals de saló, es renunciï als mitjans escènics que algun cantant de moda havia adoptat, fent moviments de les espatlles i del tors, que fan que la melodia surti del seu marc d'intimitat.
La Madelaine va col·laborar al Univers Musical i en la Revue et Gazette musicale de París, i va escriure, a més: Scenes de la vie adolescente, Après le travail, Le curé de campagne, Physiologie du chant (París, 1840), Théories complètes du chant i Études pratiques de style vocal (París, 1868).

## Referències

* ↑ Girod, Pierre. Les Mutations du ténor romantique: contribution à une histoire du chant français à l'époque de Gilbert Duprez (1837-1871) (tesi) (en francès). Rennes: Rennes 2, 8 de juliol 2015, p. 529.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 360. (ISBN 84-239-4529-4)
# Sucursal de la Caixa d'Estalvis i Mont de Pietat de Barcelona

La Sucursal de la Caixa d'Estalvis i Mont de Pietat de Barcelona és un edifici situat als carrers de l'Hospital i de la Cera del Raval de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

El 1892, Joan Prats i Rodés, director de la sucursal núm. 1 de la Caixa d'Estalvis i Mont de Pietat de Barcelona, va demanar permís per a construir un nou edifici en el solar de les finques núms. 149 al 155 del carrer de l'Hospital, segons el projecte de l'arquitecte August Font i Carreras.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta baixa i dos pisos que imita un palau gòtic, malgrat les diverses modificacions que ha sofert des de la seva construcció.
La façana principal presenta als baixos una agrupació de triples obertures d'arcs rebaixats sobre un parament llis, que constrasta amb l'estuc vermellós imitant maó vist. El primer té tres grans finestrals d'arc apuntat flanquejats per dues finestres amb guardapols goticista, per sobre les quals hi ha dos medallons amb relleu escultòric. Al segon pis, hi ha una mena de solana de tres trams, dels quals el central és notablement més gran, a sobre del qual hi ha el rètol CAJA DE AHORROS Y MONTE DE PIEDAD DE BARCELONA SVCVRSAL Nº1 - PADRO -. El coronament té una barana massissa amb perfils d'arcs neogòtics a la part inferior i amb merlets a la superior.
La façana posterior és més senzilla, ornamentada amb esgrafiats de guardioles i filigranes vegetals.

## Vegeu també

* Seu de la Caixa d'Estalvis i Mont de Pietat de Barcelona
* Sucursal de la Caixa de Barcelona (Gràcia)

## Referències

* 1 2 3 «Edifici del Monte de Piedad». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Juan Prats, director de la sucursal de la Caja de Ahorros. Hospital 149-155 i Cera 8. Enderrocar les cases existents i construir una de nova». Q127 Foment 394 T. AMCB, 01-08-1892.
* ↑ «Mont de Pietat del Padró». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Enllaços externs

* «Mont de Pietat del Padró». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Suite per a orquestra núm. 2 (Enescu)

La Suite per a orquestra núm. 2 en do major, op. 20, va ser composta per George Enescu el 1915 i es va presentar per primera vegada sota la direcció del compositor a Bucarest l'any següent.

## Origen i context

Després de l'exòtic món oníric de les Tres cançons sobre poemes de Fernand Gregh, la Segona Suite per a orquestra torna a ser com un contrast complet. És la culminació de la sèrie 'neoclàssica' d'Enescu; els moviments exteriors (Ouverture i Bourrée) es basen en un tema de bullicioses figuracions de violí que simulen el Barroc, i els moviments interiors són una Sarabande, una Gigue, un Menuet grave i una Aria. L'escriptura dels moviments ràpids és nítida i, de vegades, divertida, d’una manera que pot semblar en deute amb la Simfonia clàssica de Prokófiev (1917), Le tombeau de Couperin de Ravel (1917) o la Pulcinella de Stravinski (1919), llevat que la Suite d’Enescu és anterior a tot això. Es va compondre principalment durant l’agost de 1915, un mes després d'escriure la segona de les cançons de Gregh i la Mazurka i el Burlesque de la Tercera Suite per a piano.
Igual que amb la Segona Simfonia, la partitura inicial va ser escrita sense l'ajut d'un piano. L'orquestració es va completar al desembre i la Suite es va representar dues vegades el 1916 a Bucarest abans que passés la seva llarga hibernació a Moscou. Va romandre com una de les obres preferides d'Enescu i hi ha un enregistrament, que data del 1946, d'ell dirigint l'Orquestra Estatal de l'URSS d'un únic moviment, la Gigue. Un dels signes del seu afecte per aquesta suite és el seu constant desig de revisar-la: va prometre al director George Georgescu el 1935 que reelaboraria la partitura per última vegada, però el 1951 encara planejava fer nous canvis. En comparació amb les Simfonies, la Suite és una obra senzilla, amb textures clares i obertes. L'obsessió d'Enescu per la revisió reflecteix el seu sentit de com buscava amb precisió l'equilibri i la claredat de la partitura. No hi ha res casual en aquesta senzillesa, i l’obra no és una mera seqüència de peces separades juntes; hi ha vincles temàtics explícits entre els moviments.

## Referències

* ↑ Malcolm, 1990, p. 132.
* ↑ Malcolm, 1990, p. 133.

## Bibliografia

* Malcolm, Noel. George Enescu. His life and music. Toccata Press, 1990. ISBN 9780907689324.
# Suite per a piano núm. 1 (Enescu)

La Suite per a piano núm. 1 (Dans le style ancien) en sol menor, op. 3, va ser composta per George Enescu el 1897. La va dedicar a Louise Murer, que va fer la va estrenar a la Salle Pleyel de París l'11 de juny del mateix any.

## Moviments

Amb una durada d'uns 20 minuts, consta de 4 moviments:
* I. Prélude, Grave
* II. Fugue, Allegro moderato
* III. Adagio
* IV. Finale, Presto

## Origen i context

La seva dedicatòria a Louise Murer porta la data del 6 de maig de 1897, moment en què Enescu tenia quinze anys. És la mateixa pianista que havia estrenat el mateix any el seu Quintet per a piano. És una de les primeres peces a portar un número d'opus al seu catàleg madur, ja que havia descartat una numeració de l'obra anterior.

## Referències

* ↑ «Informació de l'obra» (en romanès). Muzeul National George Enescu. [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ Rotaru-Constantinovici, Luminița. «Suita în stil vechi pentru pian op. 3 de George Enescu» (en romanès). Universitatea de Arte „G. Enescu”. [Consulta: 27 novembre 2021].
* 1 2 Mahon, Tim. «Ressenya del disc» (en anglès). Allmusic. [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ Malcolm, Noel. Toccata Press. George Enescu : his life and music (en anglès), 1990, p. 265. ISBN 9780907689324.
# Sirianos

Els sirianos, tubú, selea o sürá són una ètnia indígena que habita al naixement del rierol Ti i als marges dels rius Viña, Paca i Papurí al Departament de Vaupés (Colòmbia) i l'estat brasiler de Amazones.
És una fratria patrilineal exógama La seva llengua pròpia pertany a la branca oriental de la família tucano, com les de les altres fratrias de la regió amb les quals els sirianos practiquen intercanvi matrimonial i constitueixen un sistema cultural. La parla de les dones té determinats trets diferents a la parla dels homes, com la glotalització.

## Economia

La seva economia està basada en l'agricultura itinerant i la pesca. Conreen iuca amarga, nyam, moniato, canya de sucre, blat de moro, cacau, plàtans, pinya, papaia i altres fruites. Complementen la seva alimentació amb la caça de la danta, el pecarí i diverses ocells i la recol·lecció de fruits silvestres, larves i formigues.
Les dones processen la iuca per a produir casabe i "fariña" i practiquen la terrisseria, en tant que els homes són experts a teixir canastres.

## Tubú

Es consideren descendents de Tubú que va descendir del temps i de l'espai per a equilibrar el que l'home havia desmembrat. Es va establir centre de la terra, en la mar de la llet materna. Allí va néixer petit com a home i una vegada fet home, va sortir a la superfície pel riu Negro.

## Referències

* ↑ Pueblo Siriano; Atlas Sociolingüístico de Pueblos Indígenas de América Latina.
* ↑ Siriano, la gente de los sueños; Bogotá: Ministerio de Cultura.

## Bibliografia

* Ibáñez Fonseca, Rodrigo (1972) Los Siriano. Bogotá: University of the Andes.
* Nagler, Christine, and Beverly Brandrup (1979) "Fonología del Siriano"; Sistemas fonológicos de idiomas colombianos IV: 101-126. ILV. Lomalinda: Editorial Townsend.
* Ojeda, Elvira; Sussy Orozco, and Ruth Monterroso (1984) "Los Sirianos"; Ellis de Walter, Leah B. and Linda Criswell (eds.) Estudiemos las culturas indígenas de Colombia: 170-171. ILV. Lomalinda: Editorial Townsend.
Pobles indígenes del Brasil :
Pobles indígenes de la Regió Nord :
Pobles indígenes de la Regió Nord-est :
Pobles indígenes de la Regió Centre-Oest :
Pobles indígenes de les regions Sud i Sud-est :
Articles relacionats :
# El Portal

El Portal és una població dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2005 tenia 2.427 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, El Portal tenia 2.505 habitants, 837 habitatges, i 564 famílies. La densitat de població era de 2.302,8 habitants/km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,4% tenia menys de 18 anys, un 9,3% entre 18 i 24, un 30,6% entre 25 i 44, un 24,4% de 45 a 60 i un 10,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.681 $ i la renda mediana per família de 41.029 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.222 $ mentre que les dones 22.409 $. La renda per capita de la població era de 14.782 $. Entorn del 16,3% de les famílies i el 22,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Fact Sheet- El Portal». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- El Portal». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Vila Nova de Poiares

Vila Nova de Poiares és un municipi portuguès, situat al districte de Coïmbra, a la regió del Centre i a la subregió de Pinhal Interior Norte. L'any 2006 tenia 7.457 habitants. Limita al nord amb Penacova, a l'est amb Arganil, al sud-est amb Góis, al sud amb Lousã, al sud-oest amb Miranda do Corvo i a l'oest amb Coimbra.

## Població

Població del concelho de Vila Nova de Poiares (1849 – 2004) :
| 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 6848 | 7900 | 7763 | 7518 | 6649 | 6161 | 7061 | 7291 |

## Freguesies

* Arrifana
* Lavegadas
* Poiares (Vila Nova de Poiares)
* São Miguel de Poiares
# Sauva Negra

La Sauva Negra és una fageda a l'entorn del punt de trobada dels termes municipals de Castellcir, de la comarca del Moianès, on hi ha la major part del bosc, i Balenyà i Centelles, de la comarca d'Osona, que es reparteixen l'extrem oriental del bosc.
Està situat en el sector nord-est del terme de Castellcir, a l'oest del de Centelles i al sud-oest del de Balenyà. És un bosc espès -d'aquí li ve el nom- que forma tot un massís amb molta personalitat. Tradicionalment, ha estat destí de nombroses excursions, des de finals del segle xix fins a l'actualitat.
Està situada majoritàriament en el costat de migdia del torrent de Sauva Negra, al sud-oest de Santa Maria Savall i a migdia del Serrat de la Cua de Cavall. Ocupa tot el vessant nord-oest del Serrat Rodó, on hi ha el Coll de Sauva Negra, i en el seu extrem oriental, al límit de les terres osonenques, es troba la Font de Sauva Negra. És al nord-est de la Casanova del Castell i al nord del Pla de Bruga. És a prop i al nord del Castell de Castellcir i de l'església de Sant Martí de la Roca. En el seu extrem nord-occidental hi ha el paratge de la Teuleria i en el sud-occidental, el Pou Cavaller.

## Espai natural protegit

Com a espai del Pla d'Espais d'Interès Natural (PEIN), el de la Sauva Negra és de dimensions reduïdes (110 hectàrees). A cavall entre el Moianès (Castellcir) i Osona (Balenyà i Centelles), és bàsicament l'obaga de la serra que hi ha entre el Corral de la Rovira i la Casanova del Castell, entre la carena d'aquesta serra, que inclou el Coll de Sauva Negra, el Serrat Rodó i part del Pla de Bruga, i el torrent de Sauva Negra, entre els 750 i els 924 metres d'altitud.
Les seves 110 hectàrees estan repartides en tres termes municipals. 67,35 ha són al Moianès, en el terme de Castellcir, mentre que 42,65 són a Osona: 40,03 pertanyen a Centelles, mentre que 2,62 són dins del terme de Balenyà.
Tal com es llegeix en el document de declaració d'espai natural, És un espai representatiu del paisatge subhumit de l'altiplà del Moianès que acull una mostra significativa de la irradiació extrema d'unitats de vegetació extramediterrànies, destacant la presència relictual, i extremadament singular en aquest territori, de la fageda i altres elements de caràcter eurosibèrià. Així mateix també cal destacar la riquesa faunística d'aquest espai, amb diverses espècies de carnívors.

## Referències

* ↑ Pla especial de delimitació definitiva dels espais del PEIN: Turons de la Plana Ausetana, la Sauva Negra, Gallifa i el Moianès

## Bibliografia

* VICENS I LLAURADÓ, Albert. 100 arbres monumentals de Catalunya: Excursions a peu, en BTT o en cotxe. Sant Vicenç de Castellet: Farell Editors, 2005. (Col·lecció "Llibres de muntanya", núm. 10. ISBN 84-95695-46-4.
# Blarinomys breviceps

Blarinomys breviceps és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu al sud-est del Brasil i el nord-est de l'Argentina. Es tracta d'un animal insectívor. El seu hàbitat natural són els boscos humits tropicals i subtropicals. Està amenaçat per la destrucció i fragmentació del seu medi. El seu nom específic, breviceps, significa ‘cap petit’ en llatí.

## Referències

* ↑ Pardiñas, U.; et al. Blarinomys breviceps. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 15 octubre 2016.
* ↑ Entrada «Blarinomys» d'Animalia (en anglès).
# Sousel

Sousel és un municipi portuguès, situat al districte de Portalegre (regió d'Alentejo, subregió de l'Alentejo Central). L'any 2004 tenia 5.579 habitants. Limita al nord amb Avis i Fronteira, a l'est i sud amb Estremoz, al sud-oest amb Arraiolos i a l'oest amb Mora.

## Població

Població del concelho de Sousel (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 1492 | 4627 | 5906 | 8531 | 10578 | 7259 | 6150 | 5780 | 5579 |

## Freguesies

* Cano
* Casa Branca
* Santo Amaro
* Sousel