OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Port d'Andratx

El port d'Andratx és un port natural de les Illes Balears, envoltat de cales d'aigües transparents com cala Llamp, cala Moragues i cala d'Egos. Aquesta moderna localitat portuària, de gairebé 3.000 habitants, ha passat de ser un antic refugi de pescadors a ser un dels centres turístics més importants i visitats de Mallorca, gràcies a la seva activitat nàutica, cosa que propicia un turisme residencial més exclusiu.
El port és un lloc cosmopolita i alegre, on es mesclen nombroses cultures i es combinen compres, sol i lleure nocturn. També ofereix una infinitat d'activitats relacionades amb la mar. No obstant això, conté un dels ports esportius millor dotat de les illes, el Club de Vela d'Andratx, amb uns 500 amarraments, ocupat per embarcacions esportives i d'esplai.
La màxima animació es concentra al passeig marítim i al moll, on se situa l'edifici de la llotja, testimoni de la vigència de l'activitat pesquera i on es poden comprar les captures de peix fresc dels pescadors, als horabaixes. Tendes i restaurants amb agradables terrasses mirant la mar omplen el passeig marítim, que condueix al far i al Club de Vela, passant pel petit torrent des Saluet.
Al port, s'hi ubiquen elements patrimonials de gran interès històric i arquitectònic. Per una banda, les torres de defensa, testimonis de l'amenaça corsària que va existir a la zona, com la de Sant Carles, a sa Mola; o la del núm. 9 del carrer Rodríguez Acosta, convertida en un habitatge privat. Per altra banda, l'arquitectura religiosa ve representada per l'església de Nostra Senyora del Carme.
El port d'Andratx disposa d'una selecta infraestructura hotelera i també acull alguns dels establiments de més renom de l'oferta gastronòmica de l'illa. Al vespre, es converteix en una de les zones més animades del municipi.
Des del port és possible arribar fins a sa Mola, des d'on es pot gaudir d'una esplèndida posta de sol i de la mar oberta amb l'illa de sa Dragonera a l'infinit.

## Referències

* ↑ «Port d'Andratx». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Portela (Loures)

Portela (antigament coneguda com a Portela de Sacavém i, després, com a Portela de Loures) és una antiga freguesia portuguesa del municipi de Loures, amb 0,99 km² d'àrea i 11.809 habitants (al cens del 2011). Té una densitat demogràfica de 11.928,3 hab/km². Des del 2013, forma part de la nova Unió de Freguesies de Moscavide i Portela.

## Geografia

Situada a l'extrem sud-est del municipi, la freguesia de Portela feia frontera amb Sacavém, al nord, Prior Velho, a l'oest, Moscavide, a l'est (a Loures), i amb Santa Maria dos Olivais, al sud (a Lisboa).

## Població

Població de la freguesia de Portela :
| 1864 | 1878 | 1890 | 1900 | 1911 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2011 |
| | | | | | | | | | | | | 16 879 | 15 441 | 11 809 |
Creada per la Llei núm. 111/85, de 04 d'Octubre, amb llogarets desagregats de les freguesies de Moscavide i Sacavém.

## Història

El nom Portela sembla derivar d'una deformació del llatí portŭlla en portella, que significa 'porta menuda', antigament adjectivada amb «de Sacavém», perquè es tractava d'una de les portes d'entrada d'aquella freguesia, per a qui venia de Lisboa.
Portela era una freguesia de creació prou recent. Tot i que la construcció de la urbanització començà als anys 70 (al lloc on abans hi havia almenys cinc velles quintes), la freguesia es creà oficialment el 4 d'octubre del 1985, per la Llei núm. 111/85, per desmembrament de les freguesies de Sacavém i Moscavide. Aquesta llei entrà en vigor l'1 de gener del 1986.
Freguesia totalment urbana, amb algunes restes de les velles quintes senyorials (com ara la Quinta de la Victòria, on hi havia un establiment d'ensenyament superior), Portela era una urbanització construïda a partir del punt central del seu centre comercial. La mateixa urbanització modernista, una de les poques de Portugal, fou idealitzada pel triple premi Valmor, l'arquitecte Fernando Silva.
Els espais enjardinats i, sobretot, l'Església de Crist Rei, conclosa a mitjan dels 1990, amb línies arquitectòniques prou agosarades, confereixen gran bellesa i dinamisme a aquesta freguesia.

## Patrimoni

* Església de Crist Rei de Portela de Sacavém.
* Centre Comercial de Portela.

## Referències

* ↑ «Lei n.º 11-A/2013 de 28 de janeiro (Reorganização administrativa do território das freguesias)» (pdf). Diário da República eletrónico. Consultado em 28 de Março de 2014. Cópia arquivada (PDF) em 6 de janeiro de 2014
* ↑ Instituto Nacional de Estatística (Recenseamentos Gerais da População) - https://www.ine.pt/xportal/xmain?xpid=INE&xpgid=ine_publicacoes.
* ↑ Lei n.º 111/85, de 4 de Outubro.

## Vegeu també

* Sacavém
* Loures

## Enllaços externs

* http://www.jf-portela.pt/
* meteoPortela Estació Meteorològica Particular de Portela
* meteoPortela - Previsió Meteorològica Previsió Meteorològica de la regió de Lisboa - Portela
# Potamarius usumacintae

Potamarius usumacintae és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 59,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: és una espècie de peix endèmica de la conca del riu Usumacinta (Guatemala i Mèxic).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Hubbs C. L. & Miller R. R., 1960. Potamarius, a new genus of ariid catfishes from the fresh waters of Middle America. Copeia 1960 (núm. 2). 101-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Betancur-R, R. & Willink, P.W., 2007. A New Freshwater Ariid (Otophysi: Siluriformes) from the Río Usumacinta Basin. Copeia, 2007 (4): 818–828.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Jelks, H.L., S.J. Walsh, N.M. Burkhead, S. Contreras-Balderas, E. Díaz-Pardo, D.A. Hendrickson, J. Lyons, N.E. Mandrak, F. McCormick, J.S. Nelson, S.P> Platania, B.A. Porter, C.B. Renaud, J.J. Schmitter-Soto, E.B. Taylor i M.L. Warren, Jr., 2008. Conservation status of imperiled North American freshwater and diadromous fishes. Fisheries 33(8):372-407.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kailola, P.J. i W.A. Bussing, 1995. Ariidae. Bagres marinos. p. 860-886. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guía FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma, Itàlia.
* Marceniuk, A.P. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Ariidae (Sea catfishes). p. 447-455. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the freshwater fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Marceniuk, A.P. i N.A. Menezes, 2007. Systematics of the family Ariidae (Ostariophysi, Siluriformes), with a redefinition of the genera. Zootaxa 1416:1-126.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Taylor, W.R. i N.A. Menezes, 1978. Ariidae. A: W. Fischer (ed.) FAO species identification sheets for fishery purposes. West Atlantic (Fishing Area 31). volum 1. (pag. var.). FAO, Roma.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Potamothrissa acutirostris

Potamothrissa acutirostris és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 7 cm de llargària màxima.
* 12-18 radis tous a l'aleta dorsal i 16-27 a l'anal.
* Cos esvelt.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, pelàgic i de clima tropical (7°N-5°S).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo, incloent-hi el riu Lualaba.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Regan C. T., 1917. A revision of the clupeid fishes of the genus Pellonula and of related genera in the rivers of Africa. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 19 (núm. 110). 198-207.
* ↑ Boulenger, G. A., 1899. Matériaux pour la faune du Congo. Zoologie.--Série I. Poissons nouveaux du Congo. Quatrième Partie. Polyptères, Clupes, Mormyres, Characins. Annales du Musee du Congo (Ser. Zoology) v. 1 (fasc. 4): 59-96, Pls. 30-39.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985. FAO Species Catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303.
* ↑ Gourène, G. i G.G. Teugels, 1994. Synopsis de la classification et phylogénie des Pellonulinae de l'Afrique Occidentale et Centrale (Teleostei; Clupeidae). J. Afr. Zool. 108(1):77-91.
* ↑ Mwape, L.M., 2003. Bemba local names of lake fishes in northern Zambia. p. 246-249. A: M.L.D. Palomares, B. Samb, T. Diouf, J.M. Vakily i D. Pauly (eds.) Fish biodiversity: local studies as basis for global inferences. ACP-EU Fish. Res. Rep. 14:281 p.
* ↑ Poll, M., G.G. Teugels i P.J.P. Whitehead, 1984. Clupeidae. P. 41-55. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994. SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* BioLib (anglès)
# Potamotrigònids

Els potamotrigònids (Potamotrygonidae) constitueixen una família de peixos pertanyent a l'ordre dels Myliobatiformes.

## Descripció

* El cos (en forma de disc) fa al voltant de 25 cm de diàmetre (en el cas de Potamotrygon schuhmacheri) i 100 cm de llargària (Potamotrygon motoro).
* El disc és generalment una mica més llarg que ample (sobretot en Paratrygon) i cobreix la majoria de les aletes pèlviques (menys en Plesiotrygon).
* Els ulls són moderadament grans en Potamotrygon, però més petits i menys sortints en Paratrygon i Plesiotrygon.
* Tenen fiblons verinosos (fins a quatre en un mateix individu depenent de l'espècie).
* Sang amb baixes concentracions d'urea.
* La superfície dorsal del disc i la cua es troben cobertes amb molts denticles.
* Absència de les aletes dorsal i caudal.

## Reproducció

Són ovovivípars i les ventrades, normalment, són de 2-7 individus.

## Hàbitat

Viuen en hàbitats d'aigua dolça.

## Distribució geogràfica

Es troben als rius sud-americans que desguassen a l'Atlàntic o el Carib.

## Gèneres

* Paratrygon (Duméril, 1865)
** Paratrygon aiereba (Walbaum, 1792)
* Plesiotrygon (Rosa, Castello & Thorson, 1987)
** Plesiotrygon iwamae (Rosa, Castello & Thorson, 1987)
* Potamotrygon (Garman, 1877)

## Ús comercial

No són consumits com a aliment, però es comercialitzen com a peixos d'aquari.

## Observacions

No són perillosos, llevat que siguin trepitjats o amenaçats d'alguna altra manera.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* 1 2 «Potamotrygonidae (Family)» (en anglès). ZipcodeZoo.com. Arxivat de l'original el 26 d’agost 2010. [Consulta: 10 desembre 2010].
* ↑ Duméril A. H. A., 1865. Histoire naturelle des poissons ou ichthyologie générale. Tome Premier. I. Elasmobranches. Plagiostomes et Holocéphales ou Chimères. Hist. Nat. Poiss. Ichth. Gen. v. 1. 1-720.
* ↑ Müller, J. & Henle, G. J., 1838-1841. Systematische Beschreibung der Plagiostomen. Berlín. Systematische Beschreibung der Plagiostomen.: i-xxii + 1-200, 60 pls.
* ↑ Rosa R. S., Castello H. P. & T. B. Thorson, 1987. Plesiotrygon iwamae, a new genus and species of neotropical freshwater stingray (Chondrichthyes: Potamotrygonidae). Copeia 1987 (núm. 2). 447-458.
* ↑ Rosa, R. S., H. P. Castello & T. B. Thorson, 1987. Plesiotrygon iwamae, a new genus and species of neotropical freshwater stingray (Chondrichthyes: Potamotrygonidae). Copeia 1987 (núm. 2): 447-458.
* ↑ Garman S. W., 1877. On the pelvis and external sexual organs of selachians, with especial references to the new genera Potamotrygon and Disceus (with descriptions). Proc. Boston Soc. Nat. Hist. v. 19. 197-214.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-09 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Poua de la Torrassa dels Moros

La Poua de la Torrassa dels Moros, també anomenada Poua de Ca l'Antoja o, en alguns mapes, simplement la Poua, és una poua, o pou de glaç, del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada al nord-oest d'on es troben el torrent de Centelles i la Riera de Castellcir, al nord i a l'altra banda de la Riera de Castellcir del lloc on és la Torrassa dels Moros, al nord dels Camps de la Torrassa i a l'extrem de ponent dels Camps de la Poua.
Per trobar-la, cal entrar en els Camps de la Poua des del Camí del Castell i travessar la part més baixa i propera a la riera d'aquests camps, en direcció a ponent. Al final del camp es veu un turonet dins de l'espessa vegetació i ran d'un torrentet que hi ha en aquell lloc. No és un turó: és la poua, dins d'un espai tancat amb filferro perquè les vaques que pasturen en aquells camps no hi tinguin accés.
La volta del pou, que es conserva sencera, és arran de terra, i el pou s'obra en vertical cap al fons. Sosté la volta un sistema d'arcs en creueria fets amb carreus. D'altres carreus més petits són els que formen, pròpiament, la cúpula, així com les parets del pou. Del cos del pou cap endins arrenquen tres obertures al biaix, que prenen a l'exterior forma de lluerna i estan coronades amb llindes de pedra, una de les quals ha caigut i roman al fons del pou.
Entre els segles XVII i XX, es feia glaç aprofitant les obagues i l'aigua de les rieres, entre elles la de Castellcir, per vendre'l a Castellterçol, Moià i Barcelona. El transport es feia a la nit en carruatges de tir animal.

## Etimologia

Rep aquest nom per la proximitat de la Torrassa dels Moros, així com el de Poua de Ca l'Antoja pel fet de trobar-se relativament a prop, en terres seves, de la masia de Ca l'Antoja.

## Referències

* ↑ Cingles de Bertí i de Gallifa [Document cartogràfic] : Gallifa, Vall de S. Miquel, Sots Feréstecs, Sot del Bac, Vall de Neu, Castell Cir, Sauva Negra: mapa topográfico excursionista: topografía procedente del mapa nacional del Instituto Geográfico y Catastral, de otros centros y observaciones directas por el equipo técnico de editorial Alpina / cartografía: A. Bescós; cartografía complementaria y res.tecn. X. Coll. Granollers: Editorial Alpina, 1986. ISBN 84-7011-033-0

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* Pàgina web dedicada als pous de glaç del Vallès Oriental i del Moianès Arxivat 2013-12-13 a Wayback Machine.
# Poua de les Berengueres

La Poua de les Berengueres, i, en alguns mapes, les Poues, és una poua, o pous de glaç, del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada a la zona septentrional del terme, a migdia de la masia de les Berengueres, a prop de l'extrem sud-occidental de la Solella de les Berengueres, a l'esquerra de la Riera de Santa Coloma, en el vessant nord del turó on hi ha la masia de Sant Jeroni. La Baga de la Poua de Sant Jeroni té el seu extrem nord a les Poues, on hi ha aquesta poua, situada a la dreta del Sot de la Sorra i la propera, la Poua de Sant Jeroni.
La denominació en plural és perquè inclou la propera Poua de Sant Jeroni i, fins i tot, la Bassa de les Berengueres (o del Bac), totes elles a la mateixa zona.
És un pou de glaç de planta cilíndrica, però ha perdut la volta i part del parament dels murs, però conserva una de les obertures que accedien al seu interior. Està construïda en el mateix marge del torrent, i en un costat es veu la plataforma rectangular que hi fa de contrafort i, alhora, servia de moll de càrrega per als empouadors. Tot i que ha perdut la cúpula, encara conserva una de les obertures, feta amb brancals i llinda de pedra.

## Etimologia

Es tracta de la poua pertanyent a la masia de les Berengueres, a migdia de la qual es troba.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.

## Enllaços externs

* La Poua de les Berengueres en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya (en el mapa consta com a les Poues
* Pàgina web dedicada als pous de glaç del Vallès Oriental i del Moianès Arxivat 2013-12-13 a Wayback Machine.
# Praxítea (filla del Cefis)

Segons la mitologia grega, Praxítea (en grec Πραξιθέα), va ser una nimfa, filla del déu-riu Cefís o, segons altres, de Fràsim i Diogènia, que era filla de Cefís.
Es casà amb Erecteu, amb el qual tingué diversos fills. Entre els barons, Cècrops, Pandor, Mecíon, i segons alguns, a més, Alcó, Orneu, Tespi i Eupàlam. Entre les noies hi havia Protogènia, Pandora, Procris, Creüsa, Ctònia, Oritia i Mèrope.
En l'antiguitat era considerada un exemple de patriotisme, ja que va consentir el sacrifici de les seues filles per assegurar la victòria d'Atenes sobre Eleusis, tal com havia demanat l'oracle de Delfos.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 458. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 183. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Preludi (Tubin)

Preludi (en estonià Prelüüd), ETW 54, és una peça per a piano i violí escrita per Eduard Tubin el 1944. Té una durada aproximada de 5 minuts.

## Origen i context

El 20 de setembre de 1944, a només dos dies de la captura de Tallinn per part de l'Exèrcit Roig, la família Tubin, juntament amb una part significativa de l'elit cultural estoniana, va pujar a un vaixell per escapar de la ciutat, que ja començava a incendiar-se. Entre les refugiades del campament es trobava la jove violinista Zelia Aumere, una antiga nena prodigi, a qui Tubin va dedicar diverses de les seves obres més conegudes. La seva primera composició a Suècia, segons el mateix Tubin, va ser aquest Preludi, creat a petició d'Aumere. Està datada a Saltsjöbaden, 10 de desembre de 1944, i va ser interpretada per primer cop en un concert íntim en una petita sala a Estocolm el 17 de desembre de 1944, amb Aumere i Olav Roots al piano. La seva primera interpretació pública va tenir lloc a la Sala de Concerts d'Estocolm, amb els mateixos protagonistes el 25 de setembre de 1945.
La peça va ser impresa per Körlings Förlag a Estocolm el 1951. El contacte amb l'editor Körling fa que publiqui la seva obra durant els anys posteriors i, fins i tot, li aconsegueix un modest apartament per a ell i la seva família en un barri perifèric d'Estocolm.
És una de les peces per a violí més belles i emotives de Tubin, amb una coloració impressionista i un lirisme que recorden la cançó solista Nit d’estiu, també escrita el 1944, amb lletra de Henrik Visnapuu.
A aquesta peça va seguir Capriccio núm. 2, encara més curta i també composta a petició d'Aumere, estrenada a la Sala Petita de la Sala de Concerts d'Estocolm el 25 de setembre de 1945.

## Referències

* ↑ «Prelude». Estonian Music Information Centre. [Consulta: 29 octubre 2024].
* 1 2 Tubin, Eino. «Eduard Tubin. A Biography». Eino Tubin. [Consulta: 29 octubre 2024].
* 1 2 Rumessen, Vardo. «Tubin: The Complete Music For Violin, Viola And Piano». BIS. [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ Jürgenson, Hanna. «Eduard Tubin - Concerto for Double Bass and Orchestra». Malmö Academy of Music. [Consulta: 29 octubre 2024].
# Preludi i fuga en re major, BWV 850

El preludi i fuga en re major, BWV 850 és la cinquena parella de preludis i fugues del primer llibre del El clavecí ben temprat de Johann Sebastian Bach.
El preludi, en moviment perpetu, és un estudi desenvolupat per a la mà dreta. La fuga a quatre veus, pren la forma d'una obertura francesa amb ritmes puntejats, i un tema atípic que recorda els de Haendel.

## Preludi

El preludi, en compàs 4/4, consta de 35 compassos. El tema és un perpetuum mobile (moviment perpetu) i està concebut com un estudi per a la mà dreta tot treballant la precisió, mentre que el polze i el cinquè dit presenten una separació important. L'atenció se centra sobre la mà dreta, mentre que la mà esquerra bàsicament fa notes dins cada temps del compàs, en pizzicati.

## Fuga

La fuga a quatre veus, en compàs 4/4, consta de 29 compassos, amb un tema a l'estil de Händel, de caràcter sumptuós, poderós, amb els seus ritmes majestuosos que evoquen una obertura a la francesa.
El tema és atípic, «llançat per un viu ressort de triples corxeres, però de seguida rassie sobre un prudent ritme despuntat»; tot com aquesta fuga sense contra-tema autèntic, ni strette. En el transcurs de les diversions, la fórmula en duplica-corxeres (manllevat a la mesura 3) no en serà que més posada en valor (compassos 9–10, 17).
El ritme despuntat de la tercera mesura ha de realitzar-se com una corxera lligada a una triple La mateixa presentació es troba al Preludi en <i id="mwLg">fa-sostingut</i> major.

## Gènesi

El preludi existia a un estat anterior més curt (22 compassos) al Clavierbüchlein de Wilhelm Friedemann Bach (núm. 17), i a una còpia de Forkel, que correspon a les compassos 1–18 i 27–29 de la versió definitiva.

## Posteritat

Théodore Dubois en ha realitzat una versió per a piano a quatre mans, publicada l'any 1914.

## Bibliografia

* Hugo Riemann. Analysis of J.S. Bach's Wohltemperirtes clavier. 1. Augener & Co. / G. Schirmer, 1893. Riemann1893.
* Cecil Gray. Forty-Eight Preludes and Fugues of J.S .Bach (pdf). Oxford University Press, 1938, p. 28–30. Gray1938. OCLC 603425933.
* Hermann Keller. Le clavier bien tempéré de Johann Sebastian Bach (pdf). Bordas, 1973, p. 65–68 (Études). Keller1973. OCLC 373521522.
* François-René Tranchefort (dir.). Guide de la musique de piano et de clavecin. Fayard, 1987, p. 27 (Les Indispensables de la musique). Tranchefort1987. ISBN 978-2-213-01639-9. OCLC 17967083.
* Guy Sacre. La musique pour piano. I (A-I). Robert Laffont, 1998, p. 201–202 (Bouquins). Sacre1998. ISBN 2-221-05017-7.
* David Schulenberg. The keyboard music of J.S. Bach. Routledge, 2006, p. 266–267. Schulenberg2006. ISBN 0415973996. OCLC 63472907.

## Notes i referències

* ↑ Sacre, 1998, p. 202.
* ↑ Keller, 1973, p. 67.
* ↑ Keller, 1973, p. 65.
* ↑ Le clavecin bien tempéré. Transcripció per a 4 mans de Théodore Dubois.

## Enllaços externs

* Preludi i fuga en re major a freesheetpianomusic.com PDF
* (anglès) La fuga en re major Arxivat 2017-10-30 a Wayback Machine. a bach.nau.edu