OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Quartet de corda núm. 13 (Xostakóvitx)

El Quartet de corda núm. 13 en si bemoll menor, op. 138, va ser compost per Dmitri Xostakóvitx entre el 1969 i 1970. Va ser estrenat pel Quartet Beethoven (Dmitri Tsiganov, Nikolai Zabavnikov, Fiódor Drujinin, Serguei Xirinski) el 13 de desembre de 1970 a la Sala Glinka de Leningrad. El va dedicar a Vadim Borissovski, antic viola del Quartet.

## Origen i context

Durant el 1970, any de composició del quartet, Xostakóvitx va estar greument malalt. L'abril i maig de 1970 va ser hospitalitzat a la clínica Kurgan, i després d'acabar el quartet a l'agost, va tornar a la mateixa clínica on estaria dos mesos més. L'empitjorament de la salut seguiria.
Xostakóvitx havia dedicat els seus dos quartets anteriors a un dels membres del Quartet de corda de Beethoven, un conjunt que havia estrenat la majoria de les seves obres per aquesta formació. El seu violista, Vadim Borissovski, s'acabava de jubilar i, per això, Xostakóvitx li va dedicar el seu Tretzè Quartet. El va substituir per a l'estrena un alumne de Borissovski, el compositor i violista Fiódor Drujinin, que va anomenar aquest quartet com l'"himne a la viola".

## Estructura

L'obra té un únic moviment amb una durada aproximada de 18 minuts:
* Adagio – Doppio movimento – Tempo I

## Anàlisi musical

A diferència de la resta de quartets del cicle, només té un moviment. Aquest treball ombrívol, inquietant i profundament innovador reflecteix la nova veu que Xostakóvitx havia desenvolupat en els seus últims quartets. La tonalitat triada per Xostakóvitx, si bemoll menor, sona seca quan es toca amb instruments de corda. El tema conté els 12 semitons de l'octava, però a diferència del Dotzè Quartet, aquí són tocats per la viola sola i la tonalitat és menys segura. Aquest quartet recorda una mica la ingenuïtat infantil del seu Onzè Quartet, però el ritme és predominantment lent amb una secció mitjana una mica més ràpida. S'introdueix un estrany efecte de percussió amb l'arc colpejat contra el costat de l'instrument i també delicats i fràgils pizzicati del primer violí per sobre de trinats estranys en les tres parts inferiors que realcen el caràcter dur d'aquesta obra, difícil d'assimilar. A la banda sonora de la pel·lícula King Lear hi apareix un cor a capella, que inclou material reelaborat de l'op. 58a, que inclou Lament del poble també s'utilitza al Quartet de corda núm. 13.

## Referències

* 1 2 «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2020. [Consulta: 5 gener 2021].
* 1 2 Schuhmacher, James «String Quartets Nos. 12, 13, 14». Ressenya del disc amb Brodsky Quartet. Teldec, 1991.
* 1 2 3 Harris, Stephen. «Quartet no. 13». quartets.de. [Consulta: 25 juny 2023].
* ↑ Key, Susan. «String Quartet No. 13 in B-flat minor, Op. 138». Los Angeles Philharmonic Association. [Consulta: 25 juny 2023].
* ↑ Murray, James «String Quartets Nos. 12, 13, 14». Ressenya del disc amb The Shostakovich Quartet. Regis, 2006.
# Coses que passen...

Coses que passen... és un telefilm de comèdia costumista del 2006 dirigit per Sílvia Munt, on també fa de coguionista i de protagonista. És una coproducció entre TV3 i Canal Sur Fou emesa en català per TV3 el 7 de juny de 2006.

## Sinopsi

Paula Escohotado és una prestigiosa dissenyadora que instal·la el seu taller i el seu habitatge en un barri de Barcelona on predomina una classe alta aficionada a les botigues i a les marques de moda. Res més arribar, es guanya l'antipatia de les persones que es veuen obligades a abandonar l'edifici on estableix la seva boutique. Entre aquestes persones es troba Óscar, que dirigeix un centre comunitari veïnal. Es fa amiga de la Vane, una noia que pateix maltractes del seu pare. A més, el barri es veu sacsejat pel problema de les drogues.

## Repartiment

* Sílvia Munt... Paula
* Julio Manrique... Òscar
* Mariola Ruiz... Vane
* Marta Marco... Escarlata
* Carme Fortuny... Conxita
* Teresa Lozano... Mercedes
* Joan Vallès... Alberto
* Mario Pardo... Pare Vane
* Victòria Mora... Adela
* Àlex Casanovas... Manel

## Premis

* Premi al millor telefilm als V Premis Barcelona de Cinema.
* Premi de l'audiència al millor telefilm al Festival de Màlaga de 2006.
* Nominada a millor telefilm als Premis ATV 2006.

## Referències

* ↑ "Sala 33" presenta "Coses que passen", ccma.cat, 22 de març de 2013
* ↑ Coses que passen a esadir.cat
* ↑ Coses que passen, bdncatfilmcomission.com
* ↑ 'Salvador' arrasa als Premis Barcelona de Cinema, El Periódico, 20 de desembre de 2006
* ↑ El Festival de Málaga baja el telón y el cine español se despide de la ciudad hasta el próximo año Europa Press, 26 de març de 2006
# Quartet de corda núm. 16 (Weinberg)

El Quartet de corda núm. 16 en la bemoll menor, op. 130, fou compost per Mieczysław Weinberg al començament de 1981 i estrenat a Moscou, el novembre de 1984, pel Quartet Borodin. El va dedicar a la memòria de la seva germana Ester. Té una durada de 31 minuts.

## Moviments

* I. Allegro
* II. Allegro - Andantino - Allegro
* III. Lento
* IV. Moderato

## Referències

* ↑ Elphick, Daniel. «The String Quartets of Mieczysław Weinberg: A Critical Study» (en anglès). University of Manchester. [Consulta: 5 maig 2021].
* ↑ Viana, Juan Manuel «La isla del tesoro camerístico: los cuartetos de Weinberg». Scherzo, 357, 12-2019.
# Quartet de corda núm. 1 (Bartók)

El Quartet de corda núm. 1 en la menor, op. 7 (Sz. 40) és el primer dels sis quartets de corda de Béla Bartók.

## Moviments

L'obra es divideix en tres moviments, interpretats sense pauses entre cadascun:
* Lento
* Allegretto (de vegades anomenat Poco a poco accelerando all'allegretto) – Introduzione
* Allegro vivace

## Origen i context

L'obra es va inspirar, almenys en part, en l'amor no correspost de Bartók per la violinista Stefi Geyer⁣: en una carta que li va dirigir, va anomenar el primer moviment com a "lament fúnebre" i les seves notes inicials tracen un motiu que va aparèixer per primera vegada al seu Concert per a violí núm. 1, obra dedicada a Geyer i suprimida per Bartók durant molts anys. La intensa escriptura contrapuntística d'aquest moviment es compara sovint amb el Quartet de corda núm. 14 op. 131 de Beethoven, el moviment d'obertura del qual és una fuga lenta.
Els dos moviments següents són progressivament més ràpids, i l'estat d'ànim de l'obra s'alleugera considerablement, acabant força alegre. En general, es considera que el tercer moviment és el més típic de l'estil madur de Bartók, incloent-hi les primeres proves del seu interès per la música popular hongaresa.
L'obra va sorgir després d'un llarg procés de creació que va començar amb esbossos al 1907 i va continuar amb una intensa escriptura durant el 1908. Oficialment, es va considerar completa el 27 de gener de 1909, i la seva estrena va tenir lloc el 19 de març de 1910 a Budapest, interpretada pel Quartet Waldbauer-Kerpely. Curiosament, només dos dies abans d'aquesta estrena, Bartók va participar en un concert dedicat a Zoltán Kodály. L'obra va ser publicada per primera vegada a Hongria l'any 1911. El Quartet Waldbauer-Kerpely va assumir un paper fonamental en la difusió de les composicions de Bartók, encarregant-se d'estrenar diversos dels seus quartets amb gran dedicació al llarg del temps.

## Discografia

| Any | Intèrprets | Etiqueta |

## Referències

* ↑ Marco, Tomás. «Programa de mà» (en castellà). Fundación Juan March. [Consulta: 10 novembre 2020].
* ↑ «Ragazze Quartet, Bartók – Bartók Bound (Vol. 1) (String Quartets 1, 2 & 4) (2019, CD)». [Consulta: 18 maig 2021].
* ↑ «Juillard String Quartet, Bartók – The Complete String Quartets (2002, CD)». [Consulta: 17 setembre 2022].
# Quartet de corda núm. 1 (Weinberg)

El Quartet de corda núm. 1, op. 2 i op. 141, en do major va ser compost per Mieczysław Weinberg a Varsòvia el 1937 i revisat el 1985. Va ser dedicat a Józef Turczyński, el seu professor al conservatori.

## Moviments

* I.Allegro commodo
* II.Andante tranquillo
* III.Allegro molto

## Origen i context

Weinberg va escriure aquest quartet amb només divuit anys i és una de les poques partitures de Weinberg datades durant els seus anys d'estudiant a Varsòvia. En l'obra sens dubte es nota que el compositor encara era un aficionat, des del punt de vista que encara no havia tingut una formació compositiva formal, tot i que òbviament segueix sent molt talentós musicalment. Una part de la raó d'això és que el compositor va tornar molt més tard (quaranta-vuit anys després) per revisar aquesta obra i no és la seva versió original la que avui coneixem -inèdita en el seu dia i il·legible després de les modificacions a què va sotmetre el seu autor el manuscrit- sinó la profunda revisió escomesa el 1985, que inclou la seva nova numeració com op. 141. El disseny formal i bona part de l'harmonia es van deixar intactes i la revisió va consistir més a "reformar i aclarir la textura".

## Anàlisi musical

El primer moviment segueix una estructura de forma sonata. Presenta un alt nivell de cromatisme, tot i que no es pot considerar com a dissonant. És altament intens, dens, amb una expressió profundament concentrada, rica en matisos i amb un material temàtic potent, que irradia una sensació de nerviosisme i intranquil·litat. En canvi, el segon moviment és notablement més tranquil, gairebé oníric i una mica enigmàtic, oferint un respir suau i pausat entre els moviments adjacents més enèrgics. Malgrat això, manté una certa inestabilitat, encara que no tan marcada com en el primer moviment, i crea una atmosfera una mica difuminada. Els dos primers moviments poden detectar-se influències del primer Bartók i del seu compatriota Szymanowski.
El "finale" contrasta perquè finalment opta per establir la tonalitat de do major, que s'havia intuït en el primer moviment. A més, aquest moviment presenta una sonoritat notablement més folklòrica en comparació amb els altres dos, com si haguéssim arribat al destí al qual els altres dos moviments han estat dirigint-se, destacant per la seva música immediata i immersiva. Pel seu etnicisme fa pensar en l'avantguarda soviètica del moment, amb noms com Mossolov i Róslavets.

## Referències

* 1 2 3 Viana, Juan Manuel «La isla del tesoro camerístico: los cuartetos de Weinberg». Scherzo, 357, 12-2019.
* 1 2 Fanning, David. «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 25 abril 2020].
# Alexandru Zirra

Alexandru Zirra (Roman, 14 de juliol de 1883 - Sibiu, 26 de març de 1946) va ser un compositor i pedagog romanès.

## Biografia

Va estudiar al Conservatori de Música de Iasi on va tenir com a professors a Sofia Teodoreanu, Gavriil Musicescu i Titus Cerne. Més tard es perfeccionà al Conservatori Giuseppe Verdi de Milà (1905-1907; 1909—1911), sota la direcció de Carlo Gatti (harmonia, contrapunt, composició).
Va ser professor i director al Conservatori de Iași entre 1907 - 1925 i 1935 - 1940. Entre 1935 i 1940 va anar a Txernivtsi on va fundar i dirigir l'Institut de Música i Teatre. El 1940 es va traslladar a Bucarest, sent nomenat director de l'Òpera Romanesa de Bucarest en el període 1940-1941.
El 1928 va publicar un Tractat d'Harmonia, necessari per al procés d'educació musical. Paral·lelament a la seva tasca al departament, va desenvolupar una rica activitat compositiva, apropant-se pràcticament a tots els gèneres (obres corals i instrumentals, òperes, poemes simfònics).
L'any 1944 se li va concedir el "G. Hamangiu" de l'Acadèmia Romanesa.

## Composició
### Obres classicistes (fins a 1923)

* Suite clàssica, per a orquestra (1916),
* Suite d'estil antic;
* Suite per a cor i orquestra,
* dues obertures,
* dos quartets de corda,
* una sonata per a violí i piano,
* lieders,
* cors.

## Obres

* Alexandru Lăpușneanu (1930), segons el conte de Costache Negruzzi,
* Furtuna (1941), basada en la crònica de Grigore Ureche,
* Ion Potcoavă (1943), segons Neamul Șoimăreștilor de Mihail Sadoveanu,
* Călin, segons Mihai Eminescu,
* O făclie de Paști (1940), basada en el conte d'I.L. Caragiale.

### Poemes simfònics

* Cetatea Neamțului (1936),
* Hanul Ancuței;
* Capra cu trei iezi (1940), segons Ion Creangă,
* Tîndală și Păcală (1925),
* Pe șesul Moldovei (1931),
* Crăciunul (1938),
* Țiganii (1939)
* Uriel da Costa

## Referències

* ↑ IdRef, accesat în 3 mai 2020
* ↑ Czech National Authority Database, accesat în 1 martie 2022

## Bibliografia

* Alexandru Schmidt, Alexandru Zirra: viața în imagini (Alexandru Zirra: la vida en imatges), Bucarest, Editorial Musical de la Unió de Compositors de la República Socialista de Romania, 1967
* George Pascu, Iosif Sava, Muzicienii Iașulu (Músics de Iașului), Bucarest, Editorial Musical, 1987
* Vasile Vasile, Alexandru Zirra, Bucarest, Editorial Musical, 2005.
# Ion Nunweiller

Ion Nunweiller (Piatra Neamț, 9 de gener de 1936 - Pitești, 3 de febrer de 2015) és un exfutbolista romanès de la dècada de 1960 i entrenador.
Fou 40 cops internacional amb la selecció romanesa amb la qual participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Dinamo Bucureşti i Fenerbahçe.
El seu germà Constantin fou jugador de waterpolo i Dumitru, Lică, Victor, Radu i Eduard foren futbolistes.

## Palmarès
### Jugador
#### Dinamo București

* Lliga romanesa de futbol (5): 1961–62, 1962–63, 1963–64, 1964–65, 1970–71
* Copa romanesa de futbol (3): 1958–59, 1963–64, 1967–68

#### Fenerbahçe

* Lliga turca de futbol (1): 1969–70
* Copa de l'Associació d'Escriptors d'Esports Turcs (1): 1969–70

### Entrenador
#### Dinamo București

* Lliga romanesa de futbol (3): 1972–73, 1974–75, 1976–77

#### Ceahlăul Piatra Neamț

* Segona Divisió (1): 1992–93

## Referències

* ↑ 'Red Dog' Nunweiller mourned in Romania
* ↑ «Ion Nunweiller». Sports-Reference.com. Sports Reference LLC. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-10-10. [Consulta: 17 novembre 2018].
* ↑ a romaniansoccer.ro
* ↑ «Fata primului „câine roșu”, cele mai frumoase povești despre Lică Nunweiller și un îndemn pentru ultima etapă: “Tata v-ar fi zis să fiți Un suflet!”» (en romanian). premium.gsp.ro. [Consulta: 4 octubre 2017].
* ↑ «Destinul fratilor Nunweiller, cei care au dat numele de “cainii-rosii”. “Nevestele ne-au indepartat”» (en romanian). cancan.ro. [Consulta: 4 octubre 2017].
* ↑ Ion Nunweiller a National-Football-Teams.com (anglès)
# Quartet de corda núm. 7 (Xostakóvitx)

El Quartet de corda núm. 7 en fa sostingut menor, op. 108, va ser compost per Dmitri Xostakóvitx el 1960. Va ser estrenat pel Quartet Beethoven (Dmitri Tsiganov, Vassili Xirinski, Vadim Borissovski, Serguei Xirinski) el 15 de maig de 1960 a la Sala Glinka de Leningrad. El va dedicar a la seva primera esposa, Nina Varzar, recentment morta.

## Estructura

L'obra té tres moviments amb una durada aproximada de 12 minuts:
* Allegretto
* Lento
* Allegro

## Origen i context

Durant el desglaç i la Guerra Freda, Xostakóvitx va demostrar una fortalesa impertorbable. Tot i les crisis que afectaven el seu entorn, ell va mantenir-se constant i va evitar exposar-se. Mentre el règim soviètic guanyava suport entre sectors intel·lectuals europeus anticapitalistes, els artistes navegaven les pressions de l'oficialisme sovint amb dobles significats en les seves obres. Xostakóvitx, fins i tot en moments aparentment menys prolífics, va saber esquivar el risc de desgast creatiu o polític.
El 1959, Xostakóvitx va començar una etapa destacada amb la composició del Concert per a violoncel núm. 1, dedicat a Mstislav Rostropóvitx, i del cicle de cançons Sàtires, escrit per Galina Vixnévskaia. Aquest any també és recordat per la creació del Quartet núm. 8, una obra mestra composta tan sols tres mesos després del setè quartet.

## Anàlisi musical

Aquest quartet, amb els tres moviments units (Allegretto-Lento-Allegro), destaca per la seva forta introspecció, probablement deguda a la dedicatòria a Nina Varzar, la primera esposa de Xostakóvitx. Malgrat ser poc valorada, la peça anticipa elements característics del seu estil tardà. Alan George, del Quartet Fitzwilliam, el compara amb Beethoven i Bartók, subratllant com Xostakóvitx explota les parts individuals per crear una irònica desolació. Un exemple és el segon moviment, amb només sis compassos a quatre parts, mentre que el tercer moviment, un vals, transforma la melodia inicial en un desenvolupament sorprenent.

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2020. [Consulta: 3 gener 2021].
* 1 2 3 González Mira, Pedro. «Programa de mà» (en castellà). Fundación Juan March. [Consulta: 3 gener 2021].
# Quartet de corda núm. 8 (Weinberg)

El Quartet de corda núm. 8, op. 66, va ser compost per Mieczysław Weinberg el 1959 en un únic moviment. Es va estrenar el 13 de novembre de 1959 a Sala Petita del Conservatori de Moscou pel Quartet Borodin, a qui anava dedicat. És un treball relativament curt que dura uns quinze minuts i que està format per un sol moviment de seccions diferenciables.

## Origen i context

El mateix any que va crear el Concert per a violí, Weinberg va compondre el seu Vuitè Quartet, una obra que incorpora també temes d'arrel jueva i polonesa. Durant molts anys, aquest quartet seria l'única obra d'aquesta sèrie de Weinberg que aconseguiria ser coneguda a Occident.

## Referències

* ↑ Viana, Juan Manuel «La isla del tesoro camerístico: los cuartetos de Weinberg». Scherzo, 357, 12-2019.
* ↑ Hakobian, Levon. Music of the Soviet Era: 1917-1991. Taylor & Francis, 2016, p. 383. ISBN 978-1-317-09187-5.
* ↑ Elphick, Daniel. «The String Quartets of Mieczysław Weinberg: A Critical Study» (en anglès). University of Manchester. [Consulta: 5 maig 2020].
* 1 2 Cookson, Michael. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 4 maig 2020].
# Niccolò de Certaldo

Niccolò de Certaldo (Prato, vers 1250 – Avinyó, 1 d'abril de 1321) fou frare dominic des del 1266, bisbe de Spoleto el 1299, legat del papa a França i Anglaterra el 1299, vicari de Roma el 1300, cardenal el 1303, cardenal degà el 1303, legat apostòlic a Toscana, Romanya i Marca de Treviso, administrador de les diòcesis de Ravenna, Ferrara, Venècia i Àquila. Va coronar l'Emperador Enric VII a Roma el 29 de juny de 1312.
# Quartets vienesos (Mozart)

Els Quartets vienesos, K. 168-173, són una sèrie de sis quartets de corda escrits per Wolfgang Amadeus Mozart entre agost i setembre de 1773 a Viena; d'aquí el seu sobrenom.
Aquests quartets representen una evolució considerable en relació als Quartets milanesos, escrits menys d'un any abans. Tots consten de quatre moviments i inclouen minuets i trios. En aquestes obres, s'aprecia la influència dels quartets de corda (Op. 9, Op. 17 i Op. 20) de Joseph Haydn; Haydn els havia publicat feia poc i Mozart els va tenir com un referent fonamental i en va incorporar diversos elements.
Els sis quartets són:
* Quartet de corda núm. 8 en fa major, K. 168 (1773).
* Quartet de corda núm. 9 en la major, K. 169 (1773).
* Quartet de corda núm. 10 en do major, K. 170 (1773).
* Quartet de corda núm. 11 en mi bemoll major, K. 171 (1773).
* Quartet de corda núm. 12 en si bemoll major, K. 172 (1773).
* Quartet de corda núm. 13 en re menor, K. 173 (1773).

## Referències

* ↑ Heartz, Daniel, Haydn, Mozart, and the Viennese School, 1740-1780. W.W. Norton & Company (ISBN 0393965333), p. 564-567 (1995).
# Simfonia núm. 6 (Weinberg)

La Simfonia núm. 6 en la menor, op. 79, de Mieczysław Weinberg va ser composta entre el 1962 i el 1963 i estrenada el 12 de novembre de 1963 per l'Orquestra Filharmònica de Moscou dirigida per Kiríl·l Kondraixin amb el cor infantil de l'Escola de música coral de Moscou. Amb la mateixa combinació es va fer una gravació del segell discogràfic Olympia. Els textos de la simfonia són poemes dels poetes jueus Lev Kvitko, Samuel Galkin i Mikhail Lukonin. Va ser dedicada a Victoria Weinberg, la filla del compositor.

## Origen i context

Creada simultàniament amb la Tretzena simfonia de Xostakóvitx (amb la comunicació constant dels dos compositors), la simfonia de Weinberg es fa ressò dels temes de la guerra, el patiment i la tràgica sort del poble jueu.
Tres dels cinc moviments d'aquesta obra inclouen textos literaris: el segon presenta una versió musicalitzada del poema Un petit violí de Kvtiko, que un cor infantil interpreta, narrant la història d'un nen que crea un violí a partir d'una caixa. El quart moviment és una adaptació del poema de Galkin, Hi ha una rasa a l'argila roja, que serveix com a homenatge a les víctimes de la guerra. Finalment, el darrer moviment es basa en el poema Dorm, poble meu de Lukonin, que es presenta en la seva versió hebrea. La frase final del poema, Tornarà a brillar el sol i els violins cantaran sobre la pau a la Terra!, encapsula tant l'esperança que impregna la simfonia com els desitjos del compositor per un futur de pau.

## Moviments

* Adagio
* Allegretto sobre el text de Lev Kvitko sobre una infància despreocupada
* Allegro molto
* Largo sobre un text de Samuil Galkin sobre la matança de nens
* Andantino amb text de Mikhail Lukonin consistent en una cançó fantàstica per a nens de tot arreu; cita el Volga, el Mississipi i el Mekong.

## Anàlisi musical

La simfonia consta de cinc moviments interpretats sense pausa. Destaca per la seva integració de la coral de nois, que juga un paper destacat a tota l'obra. Comença amb un lament profund, amb una tensió que es trenca momentàniament per crides d'ocells, abans de tornar a un ambient de tristesa intensificada per les trompetes. El segon moviment presenta el cor de nois i el violí solista, creant un contrast entre moments naïfs i passatges dramàtics. El tercer moviment, un scherzo, fusiona elements de Xostakóvitx i Khatxaturian, amb una atmosfera grotesca. El climàtic Largo evoca les devastadores memòries de la guerra, mentre que el Andantino final es tanca amb un cor de nois que canta un poema innocent.

## Referències

* ↑ «Weinberg/Shostakovitch: Symphony No.6». Jerusalem Records. [Consulta: 22 novembre 2024].
* ↑ Woolf, Jonathan. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 16 febrer 2020].