OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sofía Matilde Joy Redman

Sofía Matilde Joy Redman (Holborn, 7 d'octubre de 1823 - Berkeley, 14 de gener de 1908) va ser una dama i institutriu britànica establerta a Costa Rica, primera dama de la nació de 1859 a 1863 pel seu matrimoni amb el president José María Montealegre.
Va néixer a Holborn, Londres, el 1823. Membre d'una bona família, era filla de William Joy i de Mary Redman Joy. Era parenta de William Gore Ouseley, ministre plenipotenciari del govern britànic a Costa Rica el 1858.
Va ser institutriu dels fills de José María Montealegre, cirurgià de formació i membre d'una important família de cafeters, que exportava un gran volum de cafè a la Gran Bretanya. Es va casar amb aquest metge l'1 de gener de 1858 a la ciutat de San José, després d'esdevenir aquest vidu el 1854. La unió no va estar exempta de polèmica a causa que Joy era de religió luterana i a Costa Rica existia una incompatibilitat legal, atès que només era vàlid el matrimoni catòlic, raó per la qual van haver de pagar 1.000 pesos al bisbe perquè els permetés casar-se. D'aquesta manera, Joy va poder conservar la seva religió. El matrimoni va tenir dos fills.
Sovint anomenada pels contemporanis «Miss Joy», va ser primera dama de Costa Rica de 1859 a 1863, mentre el seu marit va ocupar la presidència de la república.
Va morir el 14 de gener de 1908 a Berkeley (Califòrnia), als 84 anys. Està enterrada al Cypress Lawn Memorial Park.

## Referències

* ↑ Sáenz Carbonell, Jorge Francisco. La dinastía del café: ascenso y caída de las Montealegre: crónica novelada de una familia cafetalera (en castellà). Ediciones Chico, 2005, p. 130.
* 1 2 «Medical News. Births, marriages, deaths, and appointments». British Medical Journal, 20-03-1858.
* 1 2 Sáenz Carbonell, Jorge. Historia diplomática de Costa Rica (1821-1910) (en castellà). San José: Editorial Juricentro, 1995, p. 266.
* 1 2 Hilje Quirós, Luko «Itinerarios de barco: don Juanito Mora rumbo al patíbulo». Revista Comunicación, vol. 24, núm. 1, 2015, pàg. 6.
* ↑ Meléndez Chaverri, Carlos. Dr. José María Montealegre: contribución al estudio de un hombre y una época poco conocida de nuestra historia (en castellà). San José: Academia de Geografía e Historia de Costa Rica, 1968, p. 34.
* 1 2 AADD. Latin American Lives: Selected Biographies (en anglès). Nova York: Macmillan Library Reference USA, 1998, p. 678.
* ↑ Quesada Soto, Álvaro. La formación de la narrativa nacional costarricense (en castellà). San José: Universitat de Costa Rica, 1995, p. 40.
* ↑ Méndez, Rafael Ángel. El general y el presidente (en castellà). San José: Ediciones Perro Azul, 2009, p. 66.
* ↑ Sáenz Carbonell, Jorge «El testamento del "Rey del Café"». Revista de ciencias jurídicas. Universitat de Costa Rica, núm. 93, 2000, pàg. 93.
* ↑ «Sophia Matilda Joy Montealegre» (en anglès). Find a Grave. [Consulta: 26 setembre 2021].
# Sol sostingut menor

Sol sostingut menor (també Sol#m en la notació europea i G#m en la notació americana) és la tonalitat que té l'escala major a partir de la nota sol sostingut. Així, la seva escala està constituïda per les notes do#, re#, mi, fa#, sol#, la# i si. La seva armadura té cinc sostinguts (do, re, fa, sol, la). El seu relatiu major és la tonalitat de si major, i la tonalitat homònima és sol sostingut major.
La setena simfonia del compositor rus Nikolai Myaskovsky potser és l'única simfonia en sol sostingut menor. La tonalitat és rarament utilitzada en música orquestral fonamentalment en certes modulacions tonals, però és més comú trobar-la en la música per a piano: des de El clavecí ben temperat de Bach a les sonates de Skriabin. Per a l'orquestració de música per a piano, els teòrics recomanen transportar-la a sol menor o a la menor. Una notable excepció seria "Il Vecchio Castello" de Quadres d'una exposició de Mussorgski. Però en el cas que sol sostingut s'utilitzi, les parts dels instruments de vent en si bemoll seran escrits en si bemoll menor en lloc de fer-ho en la sostingut menor.

## Obres clàssiques famoses

* Sonata-fantasia - Skriabin
* Preludi op. 32 núm. 12 - Rakhmàninov
* Estudi op. 25 núm. 6 - Chopin
* Estudi núm. 3 "La Campanella" - Liszt

## Cançons pop conegudes

* Brothers In Arms - Dire Straits
# Somnis (mitologia)

Els somnis o també oniroi (en grec antic Ὄνειροι) o de vegades en singular, somni, oniros (Ὄνειρος), segons la mitologia grega, eren fills de Nix sense intervenció masculina, o de vegades, amb la intervenció d'Èreb. O també, segons altres versions, fills d'Hipnos.
Els antics imaginaven que sortien de nit del palau d'Hipnos i s'escampaven entre els mortals, als quals portaven presagis que podien ser veritables o falsos. Els classificaven segons les funcions i les formes que poden adoptar, però la fantasia dels poetes els considerava genis enviats per Zeus amb multitud de característiques diferents.
Entre tots, el més esmentat és Morfeu, que era objecte de culte a Epidaure i en alguns santuaris que disposaven d'oracle. Hesíode i Ovidi anomenen com a germans seus, Fobètor i Fantasos.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 396. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 199. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Svetlana Kriveliova

Svetlana Kriveliova (Briansk, 13 de juny de 1969) és una atleta russa, ja retirada, especialista en llançament de pes.

## Biografia

Va néixer el 13 de juny de 1969 a la ciutat de Briansk, població situada a l'óblast de Briansk, que en aquells moments formava part de la República Socialista Federada Soviètica de Rússia (Unió Soviètica) i que avui dia forma part de Rússia.

## Carrera esportiva

Va participar, als 23 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya), on aconseguí guanyar la medalla d'or en la competició femenina de llançament de pes en representació de l'Equip Unificat contra tot pronòstic al batre la favorita, la xinesa Huang Zhihong.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units), i ja sota representació de Rússia, fou eliminada en la ronda de qualificació. Posteriorment participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), on finalitzà quarta i guanyà així un diploma olímpic, i també en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), on també finalitzà quarta. La guanyadora del concurs, però, Irina Korzhanenko donà positiu en el control antidopatge, motiu pel qual Krivelyova fou guardonada finalment amb la medalla de bronze. Amb tot, posteriorment el COI va tornar a analitzar les mostres dels Jocs Olímpics de 2004 i va diagnosticar que Kriveliova havia donat positiu, per la qual cosa va perdre el seu tercer lloc. L'abril de 2013 va ser castigada amb dos anys sense poder competir.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat quatre medalles en el Campionat del Món d'atletisme, una d'elles d'or; quatre medalles en el Campionat del Món d'atletisme en pista coberta, tres d'elles d'or; una medalla de bronze en el Campionat d'Europa d'atletisme i una medalla d'or en la Universíada. A nivell nacional guanyà un campionat soviètic i sis de Rússia a l'aire lliure i dos en pista coberta.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Svetlana Krivelyova». [Consulta: 9 març 2025].
* ↑ Fyodorov, Gennady «Kuzenkova and Krivelyova get two-year bans for doping». Reuters, 02-04-2012.
* 1 2 «КРИВЕЛЕВА Светлана Владимировна | Российские спортсмены | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 9 març 2025].
* ↑ Soviet Championships. GBR Athletics. Retrieved 9 January 2021.
* ↑ Russian Championships. GBR Athletics. Retrieved 9 January 2021.
* ↑ Russian Indoor Championships. GBR Athletics. Retrieved 9 January 2021.

## Enllaços externs

* (anglès) www.iaaf.org - Svetlana Krivelyova
# Sonata per a dos pianos en re major (Mozart)

La Sonata per a dos pianos en re major, K. 448/375a, és una obra per a piano composta l'any 1781 per Wolfgang Amadeus Mozart, a l'edat de 25 anys. Està escrita, en estricta forma sonata-allegro, en tres moviments.

## Història

La sonata va ser composta amb motiu d'una interpretació que Mozart volia oferir a la pianista Josephine von Aurnhammer. Mozart la va compondre en estil galant, amb melodies entrellaçades i cadències simultànies. Aquesta és l'única sonata que va compondre per a dos pianos.
Aquesta sonata ha sigut a si mateixa utilitzada en l'actualitat a l'estudi científic que experimenta la teoria de l'anomenat Efecte Mozart, suggerint que la música clàssica, particularment la de Mozart, incrementa l'activitat cerebral més positivament que altres tipus de música. Aquest "Efecte Mozart" ha sigut qüestionat en repetides ocasions.

## Estructura

L'obra consta de tres moviments:
* Allegro con spirito.
* Andante.
* Molto Allegro.

## Descripció
### Allegro con spirito

El primer moviment comença en re major, i estableix el centre tonal amb una gran introducció. Els dos pianos divideixen la melodia principal en l'exposició, i quan el tema es presenta tots dos ho toquen simultàniament. Mozart empra poc temps en el desenvolupament introduint un nou tema diferent, i comença la recapitulació, repetint el primer tema.
Primer moviment (?·pàg.)

### Andante

El segon moviment en la seva totalitat és interpretat íntegrament en tempo Andante, en un pas molt relaxat. La melodia és interpretada per tots dos pianos, però no hi ha un ferm clímax en aquest moviment. Està escrit en una estricta forma ABA.

### Molto Allegro

El tercer moviment comença amb un tema galopant. Les cadències utilitzades en aquest moviment són similars a les de la cèlebre sonata per a piano núm. 11.

## Efecte Mozart

D'acord amb la British Epilepsy Organization (Organització Britànica de l'Epilèpsia), les investigacions han suggerit que el K. 448/375a de Mozart pot provocar l'"Efecte Mozart", en tant que en escoltar la sonata per a piano millora la capacitat de raonament espacial i es redueix el nombre d'atacs en persones amb epilèpsia.

## Referències

* ↑ name="DaytonPhilharmonic"/
* ↑ «Los bebés que escuchan música clásica no son más listos». El País, 04-05-2010.
* ↑ http://www.epilepsy.org.uk/info/mozart.html Consultada el 21/11/2015

## Enllaços externs

* Gravació de la Sonata per a dos pianos en re major.
# Sonata per a flauta en mi menor (HWV 375)

La Sonata per a flauta en mi menor (HWV 375) es creu que fou composta per Georg Friedrich Händel. Està escrita per a flauta i teclat (clavicèmbal). La data de la composició és desconeguda però aparegué publicada el 1730. Altres catàlegs de música de Händel la referencien com a HG xlviii,134; i HHA iv/3,63.
L'autenticitat de la sonata és incerta però, tanmateix, tres dels moviments són clarament de Händel, tot i que escrits per a altres instruments. L'obra és coneguda com a "Halle Sonata núm. 2" (en alemany "Hallenser Sonate núm. 2"), seguintl'opinió de Chrysander que creia que era una obra primerenca, composta quan un jove Händel encara vivia a Halle, abans del 1703. Però això no seria el cas d'aquesta sonata, perquè els primers dos moviments són una transposició en mi menor dels moviments corresponents de la versió final del molt revisada Sonata per oboè en do menor, HWV 366', que és de 1711 o 1712. El quart moviment, també, inicialment era un minuet en sol menor per clavicèmbal (aparegué imprès el 1733), mentre que el tercer moviment és un Grave que es creu que no és Händel. En l'edició de Chrysander es detalla que l'obra és per a flauta travessera ("Traversa"), i la publicà com a Sonata XVII.
Una interpretació típica dura gairebé set minuts.

## Moviments

La sonata consta de quatre moviments:
| Núm. | Tipus | Tonalitat | Mètrica | Compassos | Notes |
| 1 | Adagio | Mi menor | 4/4 | 18 | Acaba en un acord en si major. Material musical de la Sonata per a oboè en so menor (HWV 366). |
| 2 | Allegro | Mi menor | 4/4 | 45 | Material musical de la Sonata per a oboè en so menor (HWV 366). El tema principal, tractat inicialment amb una estricta imitació canònica del baix continu; és cromàtic i ple d'intervals incòmodes. Conté passatges de semicorxeres. |
| 3 | Grave | Mi menor | 3/4 | 27 | És un breu moviment que conté una extensa elaboració de la línia melòdica. |
| 4 | Minuet | Mi menor | 3/4 | 36 | Te dues seccions (16 i 20 compassos), cadascuna amb signes de repetició. També utilitza material del quart moviment de la Suite per a teclat HWV 434. Té semblances clares, especialment en el baix, amb el minuet de la secció en sol de la Música aquàtica. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició)

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates per a flauta de Händel

## Referències

* ↑ Anthony Hicks, "Handel, George Frideric", The New Grove Dictionary of Music and Musicians, second edition, edited by Stanley Sadie and John Tyrrell (London: Macmillan Publishers, 2001): 10:802.
* ↑ Terence Best, "Handel's Chamber Music: Sources, Chronology and Authenticity", Early Music 13, no. 4 (November 1985): 476–99. The relevant material is on 484.
# Sonata per a piano núm. 2 (Chopin)

La Sonata per a piano núm. 2, op. 35, en si bemoll menor, és una obra per a piano de Frédéric Chopin publicada a Leipzig el 1840. Aquesta sonata té més força que l'anterior; és peculiar, desproporcionada i desequilibrada, però d'un gran interès musical. Conté una de les pàgines més famoses de l'autor: la Marxa fúnebre, composta l'any 1837 com una obra independent. El 1839, la va afegir a la sonata com un moviment més. Aquesta marxa és molt popular i s'ha usat en funerals de grans estadistes com John F. Kennedy, Winston Churchill, Margaret Thatcher o Leonid Bréjnev, entre d'altres.

## Estructura

Aquesta sonata consta de quatre moviments:
* Grave - Doppio movimento. Després d'una breu però imponent introducció, s'ofereix el primer tema, que contrasta amb el segon, líric i apassionat. Després d'un desenvolupament lliure al voltant dels dos temes, ens trobem amb el recurs original que en la recapitulació no apareix el primer tema.
* Scherzo. Està en mi bemoll menor. Aquí hauria d'anar el temps lent, però Chopin inverteix la disposició, igual que Beethoven en la seva Sonata per a piano op. 26. És una pàgina fogosa i plena de ritme. El preciós trio, più lento, exposa una melodia típicament chopiniana. La secció final torna al captivador tempo primo. En els últims compassos recobren el tema del trio.
* Marxa fúnebre. Lento. D'estructura tripartida, aquesta famosa marxa és lúgubre, emocionant i solemne, encara que la secció central suposa un contrast de consolació amb la seva bella melodia, un record sublimat de la persona morta. La volta a la secció inicial completa aquesta impressionant pàgina. Henry Wood hauria fet dues orquestracions de la Marxa fúnebre i una s'hauria interpretat a The Proms en quatre ocasions entre 1895 i 1904. Es va interpretar al costat de la tomba durant la sepultura de Chopin al cementiri del Père-Lachaise de París.
* Finale. Presto. És un formidable passatge en octaves i tresets que va com una exhalació, sense donar respir des de l'inici fins al final. Hom l'ha qualificat de demoníac, però no és més que un rampell de genialitat que va deixar estupefactes els seus contemporanis pel seu atreviment i la seva radical originalitat. Arthur Rubinstein remarca que el quart moviment és l'"udol del vent al voltant de les làpides".
Els compassos inicials al·ludeixen a la Sonata per a piano núm. 32 op. 111 de Beethoven. La seqüència bàsica de scherzo, marxa fúnebre amb el trio, i el final animat, es repeteix en la Sonata per a piano núm. 12 en la bemoll major. No obstant això, el primer moviment de Chopin està escrit en forma sonata, mentre que el primer moviment de Beethoven és un conjunt de variacions sobre un tema original.

## Referències

* ↑ AA. VV.. Piano classics. Guía de la audición, 1997.
* ↑ BBC Proms Archives Arxivat 2014-10-21 at Archive.is. Accés el 21 d'octubre de 2014
* ↑ Fryderyk Chopin – A Chronological Biography Arxivat 2009-02-05 a Wayback Machine., accés el 21 de maig de 2007
* ↑ Thompson, Damian. «Courage, not madness, is the mark of genius». Daily Telegraph. Arxivat de l'original el 2013-12-07. [Consulta: 7 desembre 2013].
# Sonata per a piano núm. 2 (Weinberg)

La Sonata per a piano núm. 2 en la menor, op. 8, va ser composta el 1942 per Mieczysław Weinberg i interpretada per Emil Guílels per primera vegada a la Sala Gran del Conservatori de Moscou el 16 d'octubre de 1943, poc després del trasllat de Weinberg a la ciutat que romandria la seva llar fins a la seva mort.

## Moviments

* I.Allegro
* II.Allegretto
* III.Adagio
* IV. Vivace

## Referències

* ↑ Fanning, David. «Complete Piano Works • 1» (en anglès). Naxos. Arxivat de l'original el 10 de setembre 2021. [Consulta: 26 abril 2020].

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
# Sonata per a piano núm. 3 (Chopin)

La Sonata per a piano núm. 3, op. 58, en si menor, és una obra de Frédéric Chopin composta el 1844 i publicada el mateix any a Leipzig i, simultàniament, a París i Londres. Està dedicada a la comtessa Emilie de Perthuis. Juntament amb la sonata anterior, la núm. 2, és considerada com una de les composicions més difícils de Chopin, tant tècnicament com musical. El pianista Stephen Hough considera que és més difícil que Sonata per a piano en si menor de Liszt.

## Anàlisi musical

Està en la tonalitat de si menor. És la més aconseguida i completa de les sonates de Chopin; una autèntica obra mestra. Aquesta sonata anuncia ja les característiques que Johannes Brahms utilitzaria en les seves tres sonates per a piano. Consta dels següents moviments:
* Allegro maestoso. En aquest moviment hi ha dos temes principals, però és tal la capacitat inventiva del compositor, que altres temes enriqueixen el seu contingut. Igual que en la sonata anterior, s'omet en la recapitulació el primer tema, centrant-se en el segon, sostenuto e molto espressivo.
* Scherzo. Molto vivace. Aquest breu moviment té un tema principal que voleteja sobre les tecles. La secció central o trio, en si major, és reposada.
* Largo. El tema principal, en si menor, apareix després d'una solemne introducció en octaves. Tot el moviment, de gran amplitud, és una successió de bonics passatges en el més pur estil del compositor, amb detalls d'un encant somiador i poètic. Musicalment és el més profund dels moviments, en termes de posseir una melodia sostinguda i una innovadora progressió harmònica; a més, rivalitza amb l'extens primer moviment.
* Finale. Presto non tanto. És un rondó de gran força; irromp amb vuit compassos d'una gran densitat que precedeixen el tema principal, apassionat i fogós. És un moviment de molta riquesa rítmica, melòdica i harmònica.
La sonata ha estat enregistrada per molts intèrprets. El primer enregistrament comercial el va fer Percy Grainger el 1925, que posteriorment va ser descrit com "un dels més grans esdeveniments en disc ... El final és simplement enlluernador".

## Referències

* ↑ http://blogs.telegraph.co.uk/culture/stephenhough/9357947/Why_the_Chopin_B_minor_sonata_is_harder_than_the_Liszt_B_minor_sonata/ Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ Kraemer, Uwe. 14 Waltzes/Piano Sonata No. 3. Sony, 1991.
* ↑ Jeremy Nichols, Gramophone, reimprès a la revista Limelight, juny de 2011, p. 68

## Enllaços externs

* La partitura de la Sonata per a piano núm. 3 de Chopin es pot trobar a Musopen.com
# Victòria (Austràlia)

Victòria és un estat del sud-oest d'Austràlia. La seva capital és Melbourne. Inicialment, i fins a 1851 el territori formava part de la Colònia de Nova Gal·les del Sud.
Victòria és l'estat australià amb més densitat de població, i el segon estat amb més habitants. La majoria de la població s'ubica al voltant de la Badia de Port Phillip, que inclou la capital de l'estat i la segona ciutat més gran d'Austràlia, Melbourne. Al sud, Victòria fa frontera amb l'estat de Tasmània; al nord, amb l'estat de Nova Gal·les del Sud; a l'est amb el Mar de Tasmània, i a l'oest amb l'estat d'Austràlia del Sud.
La regió és llar de diverses comunitats aborígens, incloent les comunitats Boon wurrung, Bratauolung, Djadjawurrung, Gunai, Gunditjmara, Taungurong, Wathaurong, Wurundjeri, i Yorta Yorta. La nació Kulin és una aliança de 5 comunitats aborígens de la regió. Abans de la colonització europea, a la regió s'hi parlaven més de 30 llengües aborígens.
El 2007, i fins al 2010, John Brumby. del partit laborista, va ser escollit primer ministre. Des de 2017, el partit polític que governa a l'estat de Victòria és el partit laborista ("Labor Party"), liderat per Daniel Andrews.

## Demografia

L'any 2011 el cens australià indicava que 5,354,042 persones residien a Victòria. L'Australian Bureau of Statistics estima que la població podria créixer fins als 7.2 milions l'any 2050.
Victòria acull avui dia a diverses comunitats d'arreu del món, que han arribat en successives onades migratòries. Anglocèltics, sud-europeus, est-europeus, del sud-est asiàtic, i més recentment, de la Banya d'Àfrica i d'Orient Mitjà. Aproximadament el 72% dels habitants de Victòria han nascut a Austràlia. Aquesta xifra és inferior a Melbourne, però major a les zones rurals de l'estat. Menys de l'1% de la població s'identifica com a aborigen.
Més del 75% de la població de Victòria resideix a Melbourne, al sud de l'estat. Victòria és l'estat més urbanitzat d'Austràlia. Les principals ciutats de Victòria són:
* Ararat
* Ballarat
* Bendigo
* Colac
* Echuca
* Hamilton
* Horsham
* Geelong
* Melbourne
* Mildura
* Portland
* Shepparton
* Torquay
* Wangaratta
* Warrnambool
* Wodonga
Victòria té 8 universitats públiques, la més antiga de les quals, la Universitat de Melbourne, es va obrir l'any 1853.

## Referències

* ↑ Algar, Frederic. A Handbook to the Colony of New South Wales (en anglès). Frederic, 1863, p. 2.
* ↑ «Parliament of Victoria - John Brumby portrait». [Consulta: 21 juny 2021].

## Enllaços externs

* Pàgina Oficial del Govern
* Informació i història de Victòria Arxivat 2007-08-29 a Wayback Machine.
* Pàgina Oficial de turisme
* Transport Públic
Viccionari