OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Solegnathus robustus

Solegnathus robustus és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 35 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí de clima temperat que viu entre 42-68 m de fondària.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del sud d'Austràlia.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.

## Bibliografia

* Dawson, C. E., 1982: Synopsis of the Indo-Pacific genus Solegnathus (Pisces: Syngnathidae). Japanese Journal of Ichthyology v. 29 (núm. 2): 139-161.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Solella del Bosc (Castellcir)

La Solella del Bosc és una solana a cavall dels termes municipals de Castellcir i Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès.
És en el sector nord del terme de Sant Quirze Safaja i a l'est del de Castellcir, a ponent de la masia de Barnils i de la capella de la Mare de Déu del Roser de Can Barnils, i al nord-est de la del Bosc, a prop del límit nord de la Serra de Bernils i a l'esquerra del torrent del Bosc, al sud de la Baga de la Balma Fosca.

## Etimologia

Molts dels topònims catalans són moderns i de caràcter clarament descriptiu; en aquest cas, es tracta de la solana situada al nord-est, i en terres seves, de la masia del Bosc.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Solella del Bosc en el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Son (ball)

El son és un ball popular cubà d'origen rural, temps lent i compàs 2/4, proscrit, al començament, per immoral. Els seus orígens l'emparenten amb el punto guajiro, les velles guarachas, el changüí de Guantànamo i els trovadors de Santiago de Cuba.
El nom sembla que prové de la paraula castellana son, portada a Amèrica (segle xvi) pels espanyols amb el significat de "cant ballable". Les primeres referències com a dansa cantada daten del segle xviii. Amb els anys, l'estil evoluciona i s'allunya d'altres tipus de son (com el son huasteco de Mèxic o el son chapín de Guatemala).
Al final del segle xix és un ball definit, un ball cantat i tocat per petits grups de músics que flueix sobre un ritme d'instruments de punteig, de percussió i de fregat. Es diu que tres soldats foren els autors del primer concert de son a la capital (1909), i que Los Permanentes foren un dels primers grups que el van portar a escena. El 1910, José Urfé introdueix un motiu del son oriental en el danzón El bombín de Barreto. La formació musical del son acaba desplaçant la xaranga francesa, i a partir dels anys 20 del segle xx, el Sexteto Habanero, el Septeto Nacional i el Trío Matamoros contribueixen a fer-lo popular.
Al començament dels 30, el son absorbeix la major part dels grups musicals del moment i produeix un bon nombre de variants (bolero-son, guaracha-son, guajira-son, etc.). A partir dels 40, s'imposen alguns dels grups musicals que deriven del septet (Conjunto Casino, Sonora Matancera, etc.), Arsenio Rodríguez comença a treballar amb noves sonoritats precursores del so salsa i Orestes López prepara el camí del mambo.
A partir del triomf revolucionari apareixen nous grups (Los Van Van, Grupo de Experimentación Sonora del ICAIC, etc.), que parteixen de la cèl·lula original del son per enriquir-la amb noves sonoritats. L'estructura primitiva del son oriental serví de fonament a més d'una dotzena de variants, les més conegudes de les quals són: el son urbà, el pregón-son, la guajira-son, la criolla carabalí, la guaracha-son, el guaguancó-son, el afro-son i el bolero-son. Pels balladors, el son original és suau i cadenciós, i les combinacions més típiques són el pas bàsic, el balanceig, el pas lateral, l'obretanca, el pas entrecreuat, el gir, el pas girat, el setanta i el setanta complicat. Durant els anys seixanta sorgeix una nova forma de ballar són, el casino, que permet ballar en grup. El I Festival del Son Ignacio Piñeiro es va celebrar el 29 de maig del 1978.

## Referències

* ↑ Cort i Vives, Aleix: Diccionari del Ball. Edicions 62, Col·lecció El Cangur/Diccionaris, núm. 278. Barcelona, juliol del 1999. ISBN 84-297-4572-6, planes 175-177.

## Bibliografia

* Manuel, Peter, amb Kenneth Bilby i Michael Largey. Caribbean Currents: Caribbean Music from Rumba to Reggae (2a edició). Temple University Press, 2006. ISBN 1-59213-463-7.

## Enllaços externs

* Audició de sons cubans per la Tuna Universitaria de la Facultat de Medicina de Múrcia. (castellà)
* Web sobre la música ballable cubana, incloent-hi el son. (castellà)
* Assaig sobre el son. (anglès)
Viccionari
# Sonata

Una sonata (del llatí i de l'italià sonare, "sonar") és una composició musical per a un instrument solista o conjunt instrumental de cambra, normalment en diversos moviments. Tota una sèrie de formes i procediments compositius des del segle xvi fins a les experiències més rupturístes de l'actualitat van rebre el nom de "sonata".
El terme, tot i ser vague —etimològicament, "sonata" significa que la composició ha de ser "tocada", en oposició a la cantata (llatí i italià cantare, cantar), que ha de ser cantada— va evolucionar al llarg de la història de la música designant diverses formes abans del període clàssic. El terme va adquirir una importància creixent en el període clàssic i a principis del segle xix va passar a designar un principi de composició d'obres a gran escala. Al segle xx el terme va continuar essent aplicat a obres instrumentals però els principis formals enunciats i ensenyats al llarg del segle xix es van debilitar o desaparèixer.

## Història

En el seu origen, al segle xvi, gairebé no es distingia d'altres formes instrumentals, com el concerto, la simfonia, la tocata, etc. Durant l'època barroca aparegueren dues modalitats essencials per a la seva evolució: la sonata da chiesa i la sonata da camera. La primera, adequada al tipus de música que es podia fer en els temples evitava tota mena de referències a la dansa, i era en quatre moviments: lent, ràpid, lent, ràpid. La segona tenia clares referències a aires de dansa, era més lliure en la seva estructura i es va desenvolupar de manera paral·lela a la suite.
La sonata era indistintament un divertiment cortesà, una obra amb finalitat didàctica o una peça instrumental destinada a l'església. El classicisme li imprimí una nova forma, en especial a la destinada al piano, caracteritzada per una harmonia simple, per un únic tema que dominava tot el moviment, per grans contrasts dinàmics i per una construcció sòlida. Això és el que s'acabarà designant com a forma sonata o forma de sonata.

## Estructura

Principalment, una sonata està formada per quatre moviments, tot i que amb el pas del temps i en aparèixer sonates "modernes", s'ha passat a utilitzar 3 temps. Per als músics més conservadors, la pauta per a la sonata és la següent:
* Allegro de Sonata: Bàsicament, un moviment amb temps d'Allegro. La seva estructura es basa en un tema "'A'", un tema "'A" i un tema "'B'". Aquest se subdivideix en Exposició, Desenvolupament i Reexposició.
** Exposició: S'exposa un tema "A" amb la tonalitat principal de la Sonata. Normalment sol ser Allegro
** Desenvolupament: És el moviment més lliure de l'Allegro. Normalment, el compositor juga amb el tema "A" afegint-li o traient-li notes.
** Reexposició: S'exposa el tema A prima. La reexposició comença igual que a l'exposició però fa una cadència conclusiva per a finalitzar el moviment.
* Tot seguit, arriba un Andante o un tema lent.
* El tercer moviment sol ser una dansa, és a dir, o un minuet o un scherzo.
* L'obra finalitza amb un rondó final.

## Vegeu també

* Sonatina
# Sonata per a flauta dolça en la menor (HWV 362)

La Sonata en la menor (HWV 362) fou composta cap al 1712 per Georg Friedrich Händel. Està escrita per a flauta dolça i clavicèmbal (al manuscrit autògraf, una probablement de 1712, detalla aquesta instrumentació en italià: "flauto e cembalo"). L'obra també es coneix com l'Opus 1 núm. 4, i fou publicada el 1732 per Walsh. Altres catàlegs de la música de Händel la tenen referenciada com a HG xxvii,15; i HHA iv/3,21.
Ambdues edicions, la de Walsh i la de Chrysander, detallen que l'obra és per a flauta dolça (recorder), i la van publicar com a Sonata IV.
Una interpretació típica dura aproximadament 11 minuts.

## Moviments

| Núm. | Tipus | Tonalitat | Mètrica | Compassos | Notes |
| 1 | Larghetto | La menor | 3/4 | 50 | Acaba amb un acord en mi major. |
| 2 | Allegro | La menor | 4/4 | 38 | Té dues seccions (19 i 19 compassos), cadascuna amb signes de repetició. |
| 3 | Adagio | ? | 4/4 | 17 | Tot i que no hi ha alteracions en l'armadura, el moviment comença en fa major. Acaba amb un acord en mi major |
| 4 | Allegro | La menor | 4/4 | 50 | Té dues seccions (24 i 26 compassos)cadascuna amb signes de repetició. Una versió transposada d'HWV 408. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició.)

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates de Händel per a solista (Walsh)

## Referències

* ↑ David Lasocki and Walter Bergmann, "Critical Report", in G. F. Handel, The Complete Sonatas for Treble (Alto) Recorder and Basso Continuo / Die gesamten Sonaten für Altblockflöte und Basso Continuo, edited by David Lasocki and Walter Bergmann, 67–79 (London: Faber Music Limited; New York: G. Schirmer, Inc.; Australia & Canada: Boosey & Hawkes; Kassel: Bärenreiter-Verlag; Tokyo: Zen-On Music Co. Ltd., 1979): 69 and 74n23.
* ↑ Anthony Hicks, "Handel, George Frideric", The New Grove Dictionary of Music and Musicians, segona edició, editada per Stanley Sadie i John Tyrrell (London: Macmillan Publishers, 2001): 10:801.
# Corine Pelluchon

Corine Pelluchon (França, 2 de novembre de 1967) és una filòsofa i professora de filosofia francesa. Treballa a la Universitat Gustave Eiffel. És especialista en filosofia política i ètica aplicada i s'ha centrat especialment en qüestions de bioètica, filosofia del medi ambient i política de l'animalisme. És autora de llibres com ara Les Nourritures. Philosophie du corps politique o Manifest animalista: polititzar la causa animal. En aquesta obra, Pelluchon fa palesa la violència a la qual són sotmesos els animals i porta el debat al centre de l'esfera política. El 2018 ha publicat en francès Éthique de la considération.

## Publicacions

* La Flamme ivre (en francès). Desclée de Brouwer, 1999 (« Littérature ouverte »). ISBN 2-220-04640-0.
* Leo Strauss, une autre raison, d'autres Lumières : essai sur la crise de la rationalité contemporaine (en francès). Vrin, 2005 (collection « Problèmes et Controverses »). ISBN 2-7116-1756-4. Prix François-Furet 2006
* La raison du sensible : entretiens autour de la bioéthique (en francès). Artège, 2009. ISBN 978-2-916053-59-2.
* Éléments pour une éthique de la vulnérabilité : les hommes, les animaux, la nature (en francès). Paris, Le Cerf, coll. « Humanités », 2011. ISBN 978-2-204-08824-4. (Grand prix Moron de l'Académie française 2012)
* Comment va Marianne ? Conte philosophique et républicain (en francès). París: François Bourin, 2012. OCLC 810659359.
* Tu ne tueras point : réflexions sur l'actualité de l'interdit du meurtre (en francès). París: Le Cerf, coll. « Passages », 2013. OCLC 829991465.
* Les nourritures : philosophie du corps politique (en francès). París: Seuil, 2015 (« L'Ordre philosophique »). ISBN 978-2-02117-037-5. Prix Édouard-Bonnefous, 2015 ; Prix Paris-Liège 2016.
* Manifeste animaliste : politiser la cause animale (en francès). Alma éditeur, 2017.
* Éthique de la considération (en francès). Paris, Seuil, coll. « L'Ordre philosophique », 2018. ISBN 9782021321609.
** Pour comprendre Levinas, Seuil, coll. « La couleur des idées », 2020 (ISBN 978-2021442175)
** Réparons le monde. Humains, animaux, nature, Rivages, coll. « Petite Bibliothèque », 2020 (ISBN 2743649984)
** Les Lumières à l'âge du vivant, Seuil, coll. « Ordres philosophiques », 2021 (ISBN 2021425010)
** Paul Ricœur, philosophe de la reconstruction : Soin, attestation, justice, Presses universitaires de France, 2022 (ISBN 9782130827207)
** L'Espérance ou la traversée de l'impossible, Rivages, coll. « Bibliothèque », 2023 (ISBN 9782743658472)
** L'Être et la Mer. Pour un existentialisme écologique, PUF, 2024 (ISBN 9782130850434)

## Referències

* ↑ «Corine Pelluchon». CCCB. [Consulta: 26 octubre 2018].
# Sonata per a flauta dolça en sol menor (HWV 360)

La Sonata en sol menor (HWV 360) fou composta per Georg Friedrich Händel. Està escrita per a flauta dolça i clavicèmbal (l'autògraf manuscrit, una còpia feta probablement el 1712, detalla aquesta instrumentació en italià: "flauto e cembalo"). L'obra fa referència a l'Opus 1 núm. 2, i fou publicada el 1732 per Walsh. Altres catàlegs de Händel la referencien com a HG xxvii,9; i HHA iv/3,16.
Tant l'edició de Walsh com la de Chrysander s'indica que l'obra és per a flauta dolça ("flauto"), i la van publicar com a Sonata II.
Una interpretació típica dura gairebé 9 minuts.

## Moviments

L'obra consta de quatre moviments:
| Moviment | Tipus | Tonalitat | Compàs | Núm. | Notes |
| 1 | Larghetto | Sol menor | 4/4 | 20 | Acaba amb un breu adagio i un acord en re major. |
| 2 | Andante | Sol menor | 3/4 | 60 | Té dues seccions (30 i 30 compassos), cadascuna amb signes de repetició. En l'estil de Corelli |
| 3 | Adagio | Mi♭ major | 3/2 | 12 | Conclou amb un acord en re major. |
| 4 | Presto | Sol menor | 4/4 | 33 | Té dues seccions (13 i 20 compassos), cadascuna amb signes de repetició. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiquin. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el número que apareix en el manuscrit; no inclou signes de repetició.)

## Referències

* ↑ David Lasocki and Walter Bergmann, "Critical Report", in G. F. Handel, The Complete Sonatas for Treble (Alto) Recorder and Basso Continuo / Die gesamten Sonaten für Altblockflöte und Basso Continuo, edited by David Lasocki and Walter Bergmann, 67–79 (London: Faber Music Limited; New York: G. Schirmer, Inc.; Australia & Canada: Boosey & Hawkes; Kassel: Bärenreiter-Verlag; Tokyo: Zen-On Music Co. Ltd., 1979): 69 and 74n23.
* ↑ Anthony Hicks, "Handel, George Frideric", The New Grove Dictionary of Music and Musicians, segona edició, publicada per Stanley Sadie i John Tyrrell (London: Macmillan Publishers, 2001): 10:801.

## Vegeu també

* Llista de sonates de Georg Friedrich Händel
* Sonates de Händel per a solista (Walsh)
# Sonata per a flauta en si menor (HWV 376)

La Sonata per a flauta en si menor (HWV 376) es creu que fou composta per Georg Friedrich Händel. Està escrita per a flauta i teclat (clavicèmbal). La data de la composició és desconeguda però aparegué publicada el 1730. Altres catàlegs de música de Händel la referencien com a HG xlviii,137; i HHA iv/3,68.
L'autenticitat de la sonata és incerta. De la tres "Halle sonatas", és la que sembla més clarament que no va ser composta per Händel, tot i que si no ho va ser, estilísticament és una imitació extremadament bona. Es coneix com a "Halle Sonata núm. 3", i de vegades se l'anomena "Hallenser Sonaten", d'acord amb l'opinió de Chrysander que seria una obra primerenca de Händel. En l'edició de Chrysander es detalla que l'obra és per a flauta travessera ("Traversa"), i la publicà com a Sonata XVIII.
Apareix extensament citada en el segon moviment del ballet Pulcinella d'Ígor Stravinski.
Una interpretació típica dura gairebé set minuts.

## Moviments

La sonata consta de quatre moviments:
| Num. | Tipus | Tonalitat | Mètrica | Compassos | Notes |
| 1 | Adagio | Si menor | 4/4 | 21 | Mostra un típica relació de l'estil de Händel entre la línia de la flauta i el baix—amb imitacions i solapament de frases. |
| 2 | Allegro | Si menor | 4/4 | 58 | Té dues seccions (18 i 40 compassos), cadascuna amb signes de repetició. La primera secció conclou en fa ♯ major, i la segona secció comença en re major. És un tipus de fuga a dues veus amb intercanvis de textura entre les veus. |
| 3 | Largo | ? | 3/4 | 17 | Un breu moviment en re major i acaba en fa ♯ major. |
| 4 | Allegro | Si menor | 3/8 | 67 | Té dues seccions (23 i 44 compassos), cadascuna amb signes de repetició. La primera secció conclou en fa ♯ major, i la segona secció comença en re major. Un moviment vital que comença com una ària d'òpera de Händel. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició)

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates per a flauta de Händel

## Referències

* ↑ Hicks, Anthony (2001). Sadie, Stanley; Tyrrell, John (eds.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). London: Macmillan. p. 802.
# Sonata per a oboè en do menor (HWV 366)

La Sonata per a oboè en do menor (HWV 366) va ser composta (c. 1711-12) per Georg Friedrich Händel per a oboè i teclat (clavicèmbal). L'obra també és coneguda com l'opus 1, núm. 8, i va ser publicada per primera vegada el 1732 per Walsh. Altres catàlegs de la música de Händel s'han referit a l'obra com a HG xxvii,29; i HHA iv/18,32.
Tant l'edició de Walsh com la de Chrysander indiquen que l'obra és per a oboè (Hoboy), i la van publicar com a Sonata VIII.
Una interpretació habitual de l'obra té una durada de sis minuts i mig.

## Anàlisi

L'obra consta de quatre moviments:
| Moviment | Tipus | Tonalitat | Compàs | Compassos | Notes |
| 1 | Largo | Do menor | 4/4 | 18 | L'armadura només té dos bemolls (el tercer bemoll addicional s'escriu amb alteracions per establir la tonalitat de do menor). El tempo del Largo no està escrit (però estilísticament així s'assumeix). Conclou amb un acord en sol major. El moviment també s'utilitza per a la sonata per a flauta en mi menor (HWV 375). |
| 2 | Allegro | Do menor | 4/4 | 45 | Té un inici fugat. El moviment també s'utilitza per a la sonata per a flauta en mi menor (HWV 375). |
| 3 | Adagio | Mi♭ major | 3/2 | 30 | Conclou amb un acord de sol major. |
| 4 | Allegro | Do menor | 4/4 | 20 | Dues seccions (8 i 12 compassos) amb marques de repetició. El moviment comença en sol major. A l'estil d'una bourrée. |

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates de Händel per a solista (Walsh)

## Referències

* ↑ Anthony Hicks (2001). "Handel, George Frideric". A Sadie, Stanley; Tyrrell, John. The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). Londres: Macmillan. pp. 802.
# Sonata per a piano núm. 19 en do menor, D 958 (Schubert)

La Sonata per a piano núm. 19 en do menor, D 958, és una de les darreres sonates per a piano de Franz Schubert, composta el 1828. Amb les sonates D.959 i D. 960 forma el grup de les darreres grans obres per a piano del compositor, totes escrites durant els últims mesos de vida, entre la primavera i la tardor de 1828. En aquesta època Schubert es trobava afectat per una sífilis molt avançada.
Ell mateix, en uns comentaris per al seu editor, mostra que considera les tres obres com un conjunt:
| « | "Vaig compondre, entre d'altres, tres sonates per a pianoforte soles, que m'agradaria dedicar a Hummel [...]. Vaig tocar aquestes sonates en diferents llocs amb gran èxit." | » |
Schubert havia conegut Hummel, pianista i amic de Beethoven, amb motiu de la seva última malaltia. El manuscrit de l'última sonata porta al final la indicació "Viena, 26 de setembre de 1828". Per tant, aquesta data s'ha de considerar com la de la finalització de la trilogia. Foren publicades el 1838, per Anton Diabelli, sense número d'opus però amb el títol: "Totes les composicions recents de Franz Schubert - Tres grans sonates". Hummel ja havia mort el 1837, l'editor va fer la dedicatòria del volum a Robert Schumann que havia elogiat moltes de les obres de Schubert amb les seves crítiques.
La seva execució dura aproximadament uns trenta minuts
Està formada per quatre moviments:
* Allegro
* Adagio
* Menuetto : Allegro – trio
* Allegro

## Referències

* ↑ Massin, Brigitte. Franz Schubert (en francès). Fayard, 1977, p. 1385.

## Enllaços externs

* Sonata per a piano núm. 19, D.958: Partitura lliure a l'IMSLP.