OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Simfonia núm. 5 (Langgaard)

La Simfonia núm. 5 va ser composta per Rued Langgaard i existeix en dues versions, la BVN 191 (escrita el 1917–1918, revisada el 1919–1920 i el 1926) i la BVN 216, revisada el 1931, i anomenada Steppenatur ("Sommersagnsdrama") (Paisatge de l'Estepa, Drama llegendari d'estiu). Té una durada aproximada de 15 i 18 minuts, respectivament. La versió final va ser estrenada per l'Orquestra Simfònica de la Ràdio Nacional Danesa el 1937, dirigida per Launy Grøndahl.

## Origen i context

L'origen es troba en l'obra orquestral Sommersagnsdrama, composta entre 1917 i 1918, que va ser estrenada durant el Festival de Música Nòrdica de Copenhaguen el 16 de juny de 1919 sota la direcció de Frederik Schnedler-Petersen. Posteriorment, l'any 1941, aquesta peça va ser revisada i rebatejada com Saga blot (BVN 140). El 1920, Langgaard va crear Symfonisk Festspil (Festival Simfònic, BVN 166), una obra basada en Sommersagnsdrama però amb una nova secció central i un final diferent, a més de ser considerablement més curta. Aquesta composició es va estrenar el 20 d'abril de 1921 al Dansk Koncert-Forening, dirigida pel mateix Langgaard, i l'any següent es va interpretar a Berlín amb la Blüthner Orchestra i a Viena amb la Wiener Symphony Orchestra, en ambdues ocasions sota la batuta del director alemany Hans Seeber-van der Floe. L'any 1926, Langgaard va escurçar i modificar Sommersagnsdrama, presentant la peça revisada l'11 d'abril de 1927 a Copenhaguen amb el títol de "Simfonia núm. 5". Aquesta versió, que el compositor posteriorment va denominar "versió 1", va ser publicada per Rued Langgaard Udgaven l'any 2002.
Durant l'estiu de 1931, Rued Langgaard decideix crear una nova versió de l'obra i pren Symfonisk Festspil com a esborrany inicial, incorpora alguns fragments breus de la primera versió de la Simfonia núm. 5 i hi afegeix seccions recentment compostes. Els esbossos de les noves parts porten les dates del 8 de juny i del 31 de juliol de 1931, mentre que la transcripció de la partitura es va iniciar el 8 de juny. El manuscrit final es va completar el 5 d’agost de 1931 a Thurø, on Rued i Constance Langgaard van residir durant l’estiu d’aquell any (de l’1 de juliol al 15 d’agost).
Langgaard va titular la seva Cinquena Simfonia Steppenatur (Paisatge de l'Estepa) per raons no del tot clares. Tot i incorporar un motiu de campana russa, l'estepa per a ell evocava exotisme i fantasia, sense cap connotació "russa" a la música. Al contrari, l'obra és profundament nòrdica.

## Referències

* ↑ Nielsen, Bendt Viinholt. «Simfonies». Funfació Langgaard. [Consulta: 7 desembre 2024].
* 1 2 Nielsen, Bendt Viinholt. «Symphonies 4, 5 i 6». Chandos. [Consulta: 8 desembre 2024].
* 1 2 Nielsen, Bendt Viinholt. «Om Symfonu nr. 5, version 2». Rued Langgaard edition. [Consulta: 8 desembre 2024].
# Lucia Sauca

Lucia Sauca (romanès: Lucia Toader) (Coroiești, 30 de setembre de 1960 - desembre 2013), de casada Lucia Toader, fou una remadora romanesa que va competir durant la dècada de 1980.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on guanyà la medalla de plata en la prova del vuit amb timoner del programa de rem. En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del món de rem: d'or en el quatre amb timoner de 1986 i en el vuit amb timoner de 1987, i de bronze en el en el vuit amb timoner de 1985.

## Referències

* ↑ «Lucia Sauca Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'agost 2011. [Consulta: 7 octubre 2019].
* ↑ «Fitxa a worldrowing.com». Arxivat de l'original el 2021-01-12. [Consulta: 10 gener 2021].
# Simfonia núm. 6 (Langgaard)

La Simfonia núm. 6 El cel destrossat (en danès danès: Det Himmelrivende), BVN 165, de Rued Langgaard va ser composta entre 1919 i 1920. Es va estrenar el 15 de gener de 1923 a Karlsruhe interpretada per la Badisches Landestheater-Orchester sota la direcció de Hans Seeber van der Floe.

## Moviments

Amb una durada de 21 minuts, la simfonia no segueix una forma clàssica i tot i que s'interpreta de forma seguida es poden distingir set moviments:
* I Thema (Versione I)
* II Thema (Versione II)
* III Var. I (Introduzione)
* IV Var. II (Fuga)
* V Var. III (Toccata)
* VI Var. IV (Sonata)
* VII Var. V (Coda)

## Origen i context

Després de l'estrena, que va ser un gran èxit, el diari Die Musik va remarcar que la simfonia va emocionar especialment "el jove públic musical de Karlsruhe, que va aplaudir amb entusiasme aquesta obra bella, distintiva i altament moderna".
La primera interpretació a Dinamarca va tenir lloc a Copenhaguen el 26 de setembre de 1923 amb la famosa Blüthner Orchestra de Berlín dirigida pel mateix compositor. Va tenir una freda recepció amb algun xiulet. Langgaard la va revisar entre el 1928 i el 1930.
En un principi la Sisena Simfonia estava pensada per a un sol moviment i sense títol. L'obra es va inspirar en la Simfonia núm. 4, "L'Inextingible", del també compositor danès Carl Nielsen (1916), que havia sigut el seu professor de contrapunt. Langgaard s'avança en aquesta simfonia a la música realista de Paul Hindemith i, quan la va acabar, va dir que considerava que el sistema major-menor no li permetia expressar el que volia, que era «l'extensió, l'expansió i l'anhel sense límits».
El 1949 el compositor va afirmar que l'obra representava «la lluita entre Jesús i les forces espirituals del mal als llocs celestials». El títol "El cel destrossat" està inspirat a partir de paraules de l'escriptor d'himnes i poeta Hans Adolf Brorson i en la Carta als Efesis de sant Pau, que diu: «Llavors Jesús va intervenir amb poder, lluitant contra l'exèrcit del mal que destrossa el cel.»
És la més gravada de les 16 simfonies de Langgaard.

## Referències

* ↑ Paxman, J. A Chronology Of Western Classical Music 1600-2000. Omnibus Press, 2014, p. 567. ISBN 978-1-78323-121-8 [Consulta: 17 juny 2023].
* 1 2 Cornelius, Jens. «Langgaard a Viena». Dacapo Records. [Consulta: 17 juny 2023].
* ↑ «Scandal». langgaard.dk. [Consulta: 18 juny 2023].
* ↑ «Rued Langgaard – Simfonies 6,7,8». Classictoday. [Consulta: 17 juny 2023].
* ↑ «Symphony No. 6». langgaard.dk. [Consulta: 17 juny 2023].
* 1 2 Layton, Robert. «Langgaard: Simfonia núm. 6 (The Heaven-Rending); Simfonia núm. 7; Simfonia núm. 8 (Memòries a Amalienborg)». Classical-music. [Consulta: 17 juny 2023].
# Simfonies de Beethoven

El conjunt de les 9 simfonies que va compondre Beethoven han estat i continuen sent un referent fonamental en la història de la música clàssica.
Beethoven havia complert els 30 anys quan va presentar la seva Primera Simfonia (Op. 21), fascinant els seus contemporanis per la seva frescor i originalitat. El 1803 dona a conèixer la Segona Simfonia en re major (Op. 36), l'alegria de la qual contrasta amb la tristesa que vivia l'autor.
El 1805, Beethoven trenca tots els motlles clàssics amb la seva Tercera Simfonia en mi bemoll major (Op. 55). Aquesta simfonia conté una de les anècdotes més interessants de la vida de Beethoven, admirador de Napoleó, a qui considerava un alliberador dels privilegis de les corones europees, per la qual cosa va ser batejada originalment Bonaparte. Tanmateix, en assabentar-se de la coronació de Napoleó com a emperador de França, Beethoven en canvià l'encapçalament i va quedar amb el seu nom definitiu, Simfonia Heroica. Aquesta simfonia dura tres vegades més que qualsevol altra de l'època, engrandeix l'orquestra i anuncia l'arribada del romanticisme.
Aquesta obra es compon d'un primer moviment (allegro con moto) d'una durada aproximada de 20 minuts, amb una excepcional coda. Del segon moviment, conegut com a Marxa fúnebre (adagio assai), s'ha dit que, en assabentar-se de la mort de Napoleó, Beethoven hauria comentat: "Jo ja vaig escriure música per a aquest trist fet". El tercer moviment és un Scherzo (allegro vivace), conegut com a escena de cacera, en què destaca l'ús de les trompes. El finale (allegro molto) evoca una escena de dansa.
Tot l'anterior difereix de la seva Quarta Simfonia en si bemoll major (Op. 60), que el 1806 recupera l'empenta de les seves dues primeres composicions simfòniques. Aquesta simfonia ha estat, segons alguns crítics, injustament relegada al costat de les seves excepcionals antecessora i successora.
El 1808, Beethoven compon la colossal Cinquena Simfonia en do menor (Op. 67). Aquesta simfonia destaca principalment per la construcció dels quatre moviments basats en quatre notes, que ja apareixen en el primer compàs del primer moviment, conegut popularment com La crida del destí. Per aquesta època, la seva febril creació fa que el mateix any aparegui la Sisena Simfonia en fa major, coneguda com a Pastoral (Op. 68), els moviments de la qual evoquen escenes campestres.
El 1813 arriba la Setena Simfonia en la major (Op. 92). Richard Wagner la qualificaria més tard com a "l'apoteosi de la dansa" pel seu ritme i el seu lirisme. A l'any següent, el 1814, Beethoven conclou la Vuitena Simfonia en fa major (Op. 93), la brevetat de la qual no disminueix la seva grandesa.
El 1824, Beethoven compon la seva Novena Simfonia en re menor (Op. 125), la Simfonia Coral. Aquesta darrera ha estat declarada recentment Patrimoni Cultural de la Humanitat per la UNESCO. L'últim moviment d'aquesta simfonia va ser adoptat a més el 1972 pel Consell d'Europa com el seu himne i el 1985 va ser adoptat pels caps d'estat i del govern de la Unió Europea com l'himne oficial.
# Agafia Constantin

Agafia Constantin (Mila 23, 19 d'abril de 1955) és una piragüista romanesa, especialista en aigües tranquil·les, que va competir entre mitjans de la dècada de 1970 i mitjans de la de 1980.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en tres edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu, el 1976, 1980 i 1984. En les tres edicions fou quarta en la prova del K-2, 500 metres del programa de piragüisme. El 1984, a Los Angeles, també guanyà la medalla d'or en la prova del K-4, 500 metres formant equip amb Nastasia Ionescu, Tecla Marinescu i Maria Ştefan.
En el seu palmarès també destaquen una medalla de plata i set de bronze al Campionat del Món de piragüisme en aigües tranquil·les entre 1974 i 1983. Un cop retirada exercí d'entrenadora, però el 2018 fou suspesa de per vida en veure's implicada en un cas de dopatge.

## Referències

* ↑ Agafia Constantin a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «ICF medalists for Olympic and World Championships – Part 1: flatwater (now sprint): 1936–2007». Arxivat de l'original el 5 gener 2010.
* ↑ «ICF medalists for Olympic and World Championships – Part 2: rest of flatwater (now sprint) and remaining canoeing disciplines: 1936–2007». Arxivat de l'original el 2009-11-09.
* ↑ «O fostă campioană olimpică a României a fost suspendată pe viață, pentru că a susținut și inițiat dopajul» (en romanès). [Consulta: 1r novembre 2020].
# Guichón

Guichón és una ciutat de l'Uruguai, ubicada al centre-sud del departament de Paysandú. És la segona més gran i important del departament, després de la seva capital.
Es troba a 91 metres sobre el nivell del mar. Té una població aproximada de 4.826 habitants.
El 1907 va ser declarat poble i el 1964 va ser declarada ciutat.
Evolució demogràfica (Font: Instituto Nacional de Estadística pàgina web) :
| 1963 | 1975 | 1985 | 1996 | 2004 |
| 3.717 | 4.726 | 4.284 | 4.826 | {{{5}}} |

## Referències

* ↑ (anglès) Mapa, localització, clima i altres dades

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de Guichón (castellà) Arxivat 2009-07-25 a Wayback Machine.
# Província de Linares

La província de Linares se situa en la regió del Maule, a Xile; té una superfície de 9.414 km² i posseïx una població de 253.000 habitants. La capital provincial és la ciutat de Linares, important centre industrial i comercial i seu episcopal. La província inclou 8 comunes o municipis:
* Linares
* San Javier de Loncomilla
* Parral
* Villa Alegre
* Longaví
* Colbún
* Retiro
* Yerbas Buenas

## Referències

* ↑ Chile, BCN Biblioteca del Congreso Nacional de. «Reportes Estadísticos 2024 de Linares. Biblioteca del Congreso Nacional de Chile», 01-03-2023. [Consulta: 14 desembre 2024].
* 1 2 «Nuestra Provincia Linares». [Consulta: 14 desembre 2024].
# Aguiar de Sousa

Aguiar de Sousa és una freguesia portuguesa del municipi de Paredes, amb 22,32 km² d'àrea i 1.600 habitants (2001). Densitat de població: 71,7 hab/km².

## Ubicació

Va ser vila portuguesa i seu d'un extens concelho al començament de segle xix. Estava constituït per 39 freguesies, dos d'elles són en l'actualitat els municipis de Gondomar, Valongo, Lousada, Paredes i Paços de Ferreira. Tenia, en 1801, 21 643 habitants i ocupava una superfície de prop de 260 km².

## Patrimoni arquitectònic

* Castell d'Aguiar de Sousa
* Ponte Romana de Aguiar de Sousa
* Capela da Senhora do Salto

## Festes i romiatges

* São Sebastião (Últim diumenge de setembre)
* Santa Marta (Últim diumenge de juliol en el primer diumenge d'agost)
* Senhora do Salto (primer diumenge de maig)
* Santa Isabel (primer diumenge de juliol)

## Associacions

* Associação Cultural Recreativa e Desportiva Santa Marta
* Associação Cultural e Recreativa de Santa Isabel
* Associação Desportiva e Cultural de Aguiar
* Associação para o Desenvolvimento da Freguesia de Aguiar de Sousa
* Centro Popular de Trabalhadores de Aguiar de Sousa
* Rancho Folclórico de Aguiar de Sousa
* Xisto - Associação Juvenil de Aguiar de Sousa

## Figures destacades

* João Gomes Ferreira (1851-1897) - Bisbe
* Joaquim Alves Correia (1886-1950) - pare, periodista, escriptor
* Manuel Alves Correia (1891-1948) - pare, periodista, escriptor
# Duiquers

Els duiquers (Cephalophinae) són una subfamília d'unes 19 espècies d'antílop de mida mitjana a gran, originaris de l'Àfrica subsahariana.
Els duiquers són criatures tímides i esquives amb una afecció per la vegetació densa; la majoria viuen en boscos i fins i tot les espècies que viuen en àrees més obertes són ràpides per desaparèixer en bardisses. El seu nom ve de la paraula afrikaans per dir 'capbussador' i es refereix a la seva pràctica de capbussar-se en garbuixos de matolls.
Amb un cos lleugerament arquejat i les potes anteriors una mica més curts que les posteriors, tenen una forma adequada per penetrar a les bardisses. Són animals més brostejadors que pasturadors, que s'alimenten de fulles, brots, llavors, fruits, capolls i escorça i sovint segueixen bandades d'ocells o grups de micos per aprofitar la fruita que deixen caure. Suplementen la dieta amb carn: els duiquers es mengen insectes i carronya de tant en tant i fins i tot assetgen i atrapen rosegadors o petits ocells. El duiquer blau té una afecció per les formigues.

## Referències

* ↑ Entrada «Cephalophini» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Prothero, 2017, p. 185.

## Bibliografia

* Prothero, D. R. The Princeton Field Guide to Prehistoric Mammals (en anglès). Princeton University Press, 2017. ISBN 978-0-691-15682-8.
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Infestació

Una infestació és la presència de paràsits, generalment animals, sobre altres organismes, o en instal·lacions d'ús humà associada a un perjudici, bé sigui sobre la salut, econòmic i/o psicosocial en forma de plaga. Generalment el terme infestació fa referència a malalties parasítiques que són causades per animals incloent cucs i artròpodes, però excloent les infeccions (que són causades per microorganismes: protozous, fongs, bacteris, virus). Tanmateix pot utilitzar-se de manera més estricta. Algunes fonts reserven el terme "infestació" per a condicions externes, i usen infecció per als endoparàsits. La majoria d'artròpodes paràsits viuen sobre l'hoste, mentre que la majoria dels cucs viuen a l'interior de l'hoste, pel que tant l'ectoparasitisme o l'endoparasitisme en animals es poden considerar formes d'infestació. Infestacions típiques són la pediculosi capil·lar per polls o la infestació intestinal de la solitària (causada pel cestode Taenia solium).

## Notes

* ↑ Harvard Medical School; Komaroff, Anthony L. Harvard Medical School Family Health Guide. Simon and Schuster, 28 desembre 2004, p. 889–. ISBN 9780684863733 [Consulta: 24 abril 2010].
* ↑ Leland S. Shapiro; Shapiro, Leland. Pathology and parasitology for veterinary technicians. Cengage Learning, 2005, p. 111–. ISBN 9781401837457 [Consulta: 24 abril 2010].
* ↑ «Infestation - Definition and More from the Free Merriam-Webster Dictionary».
Viccionari
# Rojals (Montblanc)

Rojals és una pedania de Montblanc (Conca de Barberà) que està situada a 979 metres d'altitud, a l'extrem nord-est de les Muntanyes de Prades. Des de l'església de Sant Salvador (origen s. XIII) podem gaudir de la vista panoràmica de la Conca fins als cims dels Pirineus.
Rojals es troba documentat l'any 1151. Inicialment era municipi amb les masies dels Cogullons, la Bartra i el Pinetell de Rojals. L'any 1940 s'agregà a Montblanc. L'any 2004 hi havia censades 28 persones.

## Llocs destacats

La zona de Rojals i els Cogullons ha estat habitada des del neolític. Entre les restes que se'n conserven hi ha un gran nombre de pintures rupestres en pedres a l'aire lliure i coves.

## Festes populars més importants

Festa Major primer cap de setmana d'agost.

## Galeria de fotografies

* Església de Sant Salvador (origen s. XIII)
* Vista parcial del cementiri
* Vista del carrer Major
* Vista del carrer Major
* Vista del carrer Major

## Bibliografia

* Contijoch Casanoves, Josep M. i Bayona, Vicenç. Els masos de Rojals. Montblanc, CECB. 1997.
* http://www.dipta.cat/RBIV/autors/contijoch-josep-m
* http://www.raco.cat/index.php/Aplec/article/view/40067
* http://www.raco.cat/index.php/Aplec/article/view/110387
* http://www.raco.cat/index.php/Aplec/article/view/40168
* http://www.raco.cat/index.php/Aplec/article/view/110387
* http://www.raco.cat/index.php/Aplec/article/view/39938
# Riu Arauca

L'Arauca és un riu que neix a la serralada Oriental a Colòmbia i desemboca a l'Orinoco a Veneçuela, a la frontera entre els estats d'Apure i Bolívar. Forma la frontera sud de l'estat veneçolà d'Apure i la frontera nord del departament colombià d'Arauca. A la ribera hi ha la ciutat d'Arauca del costat colombià i la d'El Amparo del costat veneçolà.

## Curs

L'Arauca flueix cap a l'est a través dels Llanos, començant com un ràpid torrent de muntanya i fent-se més ample i lent a mesura que travessa la plana.
Neix als Andes, al Páramo del Almorzadero a més de 4.000 metres sobre el nivell del mar. Inicialment s'anomena Chitagá, i rep afluents del Carabo i el Cacota, per després retorçar el seu curs cap a l'est unint-se amb el Culaga i el Bochaga. Aleshores el seu nom canvia pel de Margua, hi desemboquen el Negro, el Colorado i el San Lorenzo.
Del marge dret venen el Cubugón i el Cobar de la Sierra Nevada de Chita. Els indis tunebo anomenen aquest tram el Sarare. Travessant una zona plana, es divideix per formar l'illa de Charo. Servint com a línia de demarcació entre Colòmbia i Veneçuela durant 296 quilòmetres de frontera, al costat dret hi desemboquen el Royata, Bojabá i Banadía, i a l'esquerra el Cutufí.
Pren el nom d'Arauca en homenatge a la tribu dels araucana, que habitava les serralades del curs alt i pertanyia a la gran família arauac. A les sabanes de Los Llanos, , sovint esdevé un riu trenat amb el curs principal escindint-se per formar els canals subsidiaris, com l'anomenat Agua Limón.
Diversos canals subsidiaris s'utilitzen àmpliament per al transport des de la ciutat d'Arauca fins a la seva desembocadura a l'Orinoco. El curs del riu és navegable en un 80 per cent en embarcacions petites.

## Referències

* ↑ «Arauca River». Encyclopædia Britannica. [Consulta: 15 gener 2013].
# Valdejalón

Valdejalón (Val de Xalón o Xalón Meyo, en aragonès) és una de les comarques de l'Aragó.
Compta amb els següents municipis:Almonacid de la Sierra, La Almunia de Doña Godina, Alpartir, Bardallur, Calatorao, Chodes, Épila, Lucena de Jalón, Lumpiaque, Morata de Jalón, La Muela, Plasencia de Jalón, Ricla, Rueda de Jalón, Salillas de Jalón, Santa Cruz de Grío i Urrea de Jalón.
# Simon van Milligen

Simon van Milligen (Rotterdam, Països Baixos, 14 de desembre de 1849 - 11 de març de 1929) fou un compositor alemany del Romanticisme.
Fou professor de música a Middelburg, organista de Groningen i director d'orquestra a Gouda. Després d'una estada a París, entrà de crític musical en un periòdic d'Amsterdam.
Va compondre les òperes Brinio i Darthula, una obra per a cor i orquestra titulada Snowa, cantates, una obertura de concert, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 35, pàg. 323 (ISBN 84 239-4535-9)
# Baikonur

Baikonur (en rus Байконур), anteriorment anomenada Léninsk (també Zarià — “alba” —, Léninski i Zviézdograd), és una ciutat del Kazakhstan administrada per la Federació Russa. Es construí per albergar el personal del Cosmòdrom de Baikonur fundat el 2 de juny del 1955. El nom Baikonur per la ciutat fou adoptat oficialment per decret a mitjans de la dècada del 1990. La Baikonur original és un poblat miner a uns tres-cents quilòmetres de l'actual ciutat. El cosmòdrom rebé aquell nom per tal que la seva localització exacta fos un secret. En realitat és al costat del poble kazakh de Toretam.
# Pseudotropheus flavus

Pseudotropheus flavus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica oriental: és una espècie de peix endèmica del llac Malawi.

## Referències

* 1 2 «Pseudotropheus flavus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Maréchal, C., 1991. Pseudotropheus. p. 401-415. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (editors) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* ↑ IUCN (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A., 1990. Konings's Book of Cichlids and All the Other Fishes of Lake Malawi. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City, Nova Jersey.
* Konings, A., 1995. Malawi Cichlids in their Natural Habitat. Segona edició. Cichlid Press, St. Leon-Rot, Alemanya.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Stauffer, J. R., Jr. 1988. Three new rock-dwelling cichlids (Teleostei: Cichlidae) from Lake Malawi, Africa. Copeia 1988 (núm. 3): 663-668.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.