# Yrjö Vesterinen

Yrjö Vesterinen (Kokkola, 7 de desembre de 1952), conegut familiarment com a Vesty, és un antic pilot de trial finlandès. Va ser el primer multicampió del món de la història d'aquest esport en guanyar-ne tres títols consecutius entre el 1976 i el 1978. Les seves victòries als Sis Dies d'Escòcia de Trial el 1980 i al Campionat britànic el 1982 el convertiren en el primer pilot no britànic a haver guanyat mai ambdues emblemàtiques competicions. A banda, va guanyar set campionats escandinaus i onze de Finlàndia. Durant la seva carrera, Vesterinen va destacar pel seu pilotatge impecable i precís.
El 2011, Yrjö Vesterinen va ser nomenat FIM Legend.

## Resum biogràfic

Després d'un començament amb bicicleta, a 16 anys debutà en competició amb una Yamaha de 100 cc. En aquella època ja residia a Hèlsinki, on s'havia traslladat per a estudiar. Al cap de poc temps passà a pilotar una Bultaco i després una Montesa Cota 247, amb la qual es proclamà Campió de Finlàndia Júnior el 1969.
El 1970 obtingué el seu primer títol nacional absolut, fet que arribaria a repetir fins a arribar als dotze. Aquell mateix any, aprofitant que se celebrava una prova del Campionat d'Europa a Finlàndia, Yrjö s'hi inscrigué i finalitzà quart. L'any següent, a només 18 anys, participà en quatre proves del campionat (que aleshores era l'equivalent a l'actual Campionat del Món) acabant la temporada setè a la general, destacant el seu segon lloc en la prova celebrada a Suècia.
De cara a la temporada de 1972, acceptà l'oferta de Bultaco i n'esdevingué pilot oficial, disputant tres proves del campionat europeu i aconseguint la seva primera victòria al trial de Suècia. El 1973 participà en cinc de les deu proves puntuables, finalitzant setè del campionat.

### 1974, Dedicació plena

L'any 1974 fou el del seu llançament definitiu. Decidí de deixar la seva família i domicili a Finlàndia per tal de poder participar a plena dedicació en l'encara anomenat Campionat d'Europa (tot i disputar-se'n ja una prova als EUA). Així doncs, se n'anà a viure a Alemanya i començà a entrenar assíduament amb un altre oficial destacat de Bultaco, el vuit vegades Campió de França Charles Coutard.
Ja aleshores el pilotatge de Vesterinen començava a crear escola, amb un estil de conducció diferent a l'emprat pels britànics, definit per molts com a elegant i molt fi. Però el que potser sorprenia més era la seva forma d'afrontar l'esport del trial, d'una manera molt professional. Era capaç de repetir les zones una vegada i una altra en els entrenaments, i tenia molta cura de la seva imatge i la dels seus patrocinadors.
El 1975 donà als seus competidors un seriós avís del que els esperava, ja que malgrat un començament fluix (per manca d'entrenament), finalitzà el Campionat del Món acabat d'estrenar en segona posició, darrere Martin Lampkin.

### 1976, El primer dels tres títols

En la segona edició del mundial, l'any 1976, començà amb victòria a la primera prova, disputada a Irlanda del Nord, essent el primer pilot no britànic a aconseguir-ho. Des d'aquell moment, començà a encadenar triomfs i segons llocs fins a proclamar-se vencedor del Campionat del Món abans d'acabar la temporada. Durant els anys 1977 i 1978 fou el rei indiscutible del trial, sumant així els seus tres títols consecutius.
L'any 1979, el jove nord-americà Bernie Schreiber, company de marca i pilot innovador, li prengué el títol i Vesterinen acabà subcampió. Els problemes de Bultaco a partir de 1980 obligaren tots dos campions a canviar d'aires. Yrjö passà llavors a Montesa, i amb una Cota 349 guanyà els Sis Dies d'Escòcia de Trial (essent també el primer pilot no britànic a aconseguir-ho) i finalitzà tercer al campionat del món.

### Retirada

El 1981 tornà a Bultaco, que intentava superar la crisi amb el llançament de la Sherpa 199B, coneguda com la sis marxes. Però les coses havien canviat i era l'hora de joves pilots com ara Gilles Burgat o Eddy Lejeune. Això feu que el 1982 Vesterinen se centrés en el campionat britànic (que va acabar guanyant) i participés en el mundial només esporàdicament. Finalment, el 1983 es retirà definitivament de la competició després d'haver fet un meritori cinquè lloc als Sis Dies d'Escòcia, essent ja un dels únics pilots amb Bultaco.
Com molts dels seus coetanis, Vesterinen no va abandonar el trial completament. Després de fixar definitivament la seva residència a Anglaterra, va crear la marca d'equipament i accessoris per a trial Apico, que ara com ara és una de les més importants al mercat britànic. També ha estat vist habitualment com a motxiller i ajudant del seu fill Mika, en proves de l'actual Campionat Europeu, el Mundial Júnior i el Campionat britànic de trial.

## Palmarès

A banda els èxits aquí reflectits, Vesterinen va establir tota mena de fites, com ara aquestes:
* Primer pilot a aconseguir un triplet al Campionat del Món (1976-1978)
* Primer pilot no britànic a guanyar els Sis Dies d'Escòcia (1980)
* Únic pilot no britànic a guanyar el Campionat britànic (1982)
| Any | Motocicleta | Campionat del Món | Campionat escandinau | Campionat de Finlàndia | Altres | Títols |
| 1970 | Montesa | 15è | | 1r | | 1 |
| 1971 | Montesa | 7è | | 1r | | 1 |
| 1972 | Bultaco | 6è | | 1r | | 1 |
| 1973 | Bultaco | 7è | | 1r | | 1 |
| 1974 | Bultaco | 5è | | 1r | | 1 |
| 1975 | Bultaco | 2n | 1r | 1r | | 2 |
| 1976 | Bultaco | 1r | 1r | 1r | | 3 |
| 1977 | Bultaco | 1r | 1r | 1r | | 3 |
| 1978 | Bultaco | 1r | 1r | 1r | | 3 |
| 1979 | Bultaco | 2n | 1r | 1r | | 2 |
| 1980 | Montesa | 3r | 1r | 1r | 1r als SSDT | 2 |
| 1981 | Bultaco | 3r | 1r | | | 1 |
| 1982 | Bultaco | 10è | | | Campió britànic | 1 |
| 1983 | Bultaco | 17è | | | | - |
| Total títols | Total títols | 3 | 7 | 11 | 1 | 22 |
| | | | | 12 estatals | 12 estatals | |

### Notes

* ↑ Al total de títols s'hi compten tots els campionats estatals o internacionals guanyats
* ↑ Fins al 1974 el Campionat era d'Europa, i a partir de 1975 va passar a anomenar-se Campionat del Món

## Notes

* 1 2 A data de 2023, Vesterinen seguia essent l'únic no britànic a haver guanyat mai el Campionat britànic de trial

## Referències

* ↑ «The rider... Vesterinen Yrjö» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «Distinctions - FIM Legends» (en anglès). fim-moto.com. FIM. Arxivat de l'original el 2021-04-23. [Consulta: 1r juliol 2022].
* ↑ «Yrjö Vesterinen» (en finès). moottoriurheilumuseo.fi. Arxivat de l'original el 1 d'octubre 2009. [Consulta: 1r octubre 2009].
* ↑ De la Torre, Juan Pedro «Campeones esenciales. Yrjö Vesterinen» (en castellà). Moto Verde. Motor Press Ibérica [Madrid], núm. 478, 5-2018, p. 66.
* ↑ Linati Bigas, Alejandro. «Competiciones y campeonatos». A: Iniciación al Moto-Cross, Trial y Todo-Terreno (en castellà). Barcelona: Editorial De Vecchi, SA, 1975, p. 103. ISBN 84-315-12210.
* ↑ todotrial.com
* ↑ «Vesterinen Yrjö» (PDF) (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 1r octubre 2009].
* ↑ Ramkema, Wim; Heese, Jan. «Trial». A: Grand Prix - Libro para cromos (en castellà). Bilbao: Publicaciones Fher, 1977, p. 27 (Àlbum de cromos). D.L. BI-1027-77, No. Reg. 4070-77. ISBN 84-243-1359-3.

### Bibliografia

* G. Luque, Joan; D'Awans, Michel «Yrjo Vesterinen, el azote de los británicos» (en castellà). SOLO MOTO Treinta. Alesport S.A. [Barcelona], núm. 16, 5-1984, p. 42-48.
* «Yrjo Vesterinen, tres veces campeón del mundo de trial» (en castellà). todotrial.com. [Consulta: 1r octubre 2009].

## Enllaços externs

* Entrevista a Yrjö Vesterinen al Web Retrotrials.com (anglès)
* Article sobre Yrjö Vesterinen al Web Trials Guru (anglès)
* Lloc Web de la seva empresa de productes Apico (anglès)
Campions britànics de trial :
1950 - Alves
1951 - Nicholson
1952 - Nicholson
1953 - Smith
1954 - Smith
1955 - Jackson
1956 - Brittain
1957 - Brittain
1958 - Jackson
1959 - Miller
1960 - Miller
1961 - Miller
1962 - Miller
1963 - Miller
1964 - Miller
1965 - Miller
1966 - Miller
1967 - Miller
1968 - Miller
1969 - Miller
1970 - Farley
1971 - Farley
1972 - Rathmell
1973 - M. Lampkin
1974 - Rathmell
1975 - Rathmell
1976 - Rathmell
1977 - Shepherd
1978 - M. Lampkin
1979 - Rathmell
1980 - M. Lampkin
1981 - Rathmell
1982 - Vesterinen
1983 - Saunders
1984 - Saunders
1985 - Saunders
1986 - Saunders
1987 - Saunders
1988 - Saunders
1989 - Saunders
1990 - Saunders
1991 - Saunders
1992 - Saunders
1993 - Colley
1994 - D. Lampkin
1995 - Colley
1996 - D. Lampkin
1997 - D. Lampkin
1998 - D. Lampkin
1999 - D. Lampkin
2000 - D. Lampkin
2001
2002 - D. Lampkin
2003 - Jarvis
2004 - Colley
2005 - Jarvis
2006 - Jarvis
2007 - Jarvis
2008 - Jarvis
2009 - Dabill
2010 - Dabill
2011 - Dabill
2012 - Dabill
2013 - Brown
2014 - Dabill
2015 - Dabill
2016 - Dabill
2017 - Price
2018 - Dabill
2019 - Price
2020 - Roberts
2021 - Martyn
2022 - Martyn
2023 - Peace :
Campions del Món de trial$^1$ :
1964 - Smith
1965 - Franke
1966 - Franke
1967 - Smith
1968 - Miller
1969 - Smith
1970 - Miller
1971 - Andrews
1972 - Andrews
1973 - M. Lampkin
1974 - Rathmell
1975 - M. Lampkin
1976 - Vesterinen
1977 - Vesterinen
1978 - Vesterinen
1979 - Schreiber
1980 - Karlson
1981 - Burgat
1982 - Lejeune
1983 - Lejeune
1984 - Lejeune
1985 - Michaud
1986 - Michaud
1987 - Tarrés
1988 - Michaud
1989 - Tarrés
1990 - Tarrés
1991 - Tarrés
1992 - Ahvala
1993 - Tarrés
1994 - Tarrés
1995 - Tarrés
1996 - Colomer
1997 - D. Lampkin
1998 - D. Lampkin
1999 - D. Lampkin
2000 - D. Lampkin
2001 - D. Lampkin
2002 - D. Lampkin
2003 - D. Lampkin
2004 - Fujinami
2005 - Raga
2006 - Raga
2007 - Bou
2008 - Bou
2009 - Bou
2010 - Bou
2011 - Bou
2012 - Bou
2013 - Bou
2014 - Bou
2015 - Bou
2016 - Bou
2017 - Bou
2018 - Bou
2019 - Bou
2020 - Bou
2021 - Bou
2022 - Bou
2023 - Bou
2024 - Bou :
$^1$Del 1964 al 1967, el campionat s'anomenà Challenge Heny Groutards i del 1968 al 1974, Campionat d'Europa. :