OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Richard Genée

Richard Genée, oficialment Franz Friedrich Richard Genée, (Gdańsk, 7 de febrer de 1823 - Baden bei Wien, 15 de juny de 1895) fou un compositor alemany.
Estudià música a Berlín, sent després director d'orquestra, successivament a Reval, Riga, Colònia, Düsseldorf, Aquisgrà, Gdańsk, Magúncia, Praga i (des de 1868 fins al 1878) a Viena.
La seva obra mestra és l'òpera còmica en quatre actes Polifemo (Elbing, 1855); també és força coneguda la seva òpera en tres actes, Der Geiger aus Tirol (Gdańsk, 1857); però el seu èxit més important l'aconseguí amb les operetes:
* Der Seekadett,
* Nanon, (1877),
* Nisida, (1880),
* Rosina, (1881),
* Die Dreizehn, (1887),
* Freund Felix, (1893),
* Zwillinge, en col·laboració amb Louis Roth, i d'altres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1214 (ISBN 84-239-4525-1)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 437 (ISBN 84-239-4579-0)
# Rineloricaria beni

Rineloricaria beni és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Pearson, N. E. 1924. The fishes of the eastern slope of the Andes. I. The fishes of the Rio Beni basin, Bolivia, collected by the Mulford expedition. Ind. Univ. Studies v. 11 (núm. 64): 1-83, Pls. 1-12.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Rineloricaria hoehnei

Rineloricaria hoehnei és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Paraguai.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, A. de 1912. Loricariidae, Callichthyidae, Doradidae e Trichomycteridae. A Commissão de Linhas Telegraphicas Estrategicas de Matto-Grosso ao Amazonas. Matto-Grosso Annexo núm. 5: 1-31, 1 pl.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Rineloricaria jaraguensis

Rineloricaria jaraguensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 18,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Santa Catarina (Brasil).

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Steindachner, F. 1909. Über eine neue Brachyplatystoma-art aus der Umgebung von Pará, welche während der brasilianischen Expedition der kaiserl. Anz. Akad. Wiss. Wien v. 46 (núm. 12): 195-197.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Riu Pastaza

El Pastaza és un riu d'Amèrica del Sud que es forma en la República de l'Equador, a la província de Tunguragua, de la confluència del Cutuchi amb el riu Chambo, a 1.800 m d'altura.
S'encamina primer vers el sud-est, tallant la Serralada Oriental en una fonda vall que s'estén per espai d'uns 45 km entre els ramals que pel sud surten de Tunguragua i al cantó nord de la serralada dels Llanganates, reben les aigües dels trencats de Vasuin i de la Chorrera i les del riu Ulva pel nord i el Verde Primero pel sud.
Al principi també s'anomena riu d'Agoyan, fins a la cataracta del mateix nom, de 60 m d'altura. Després d'aquesta cataracta se li uneixen el Blanoc, el Verde segundo, el Machai, el Mapoto, el Margajitos, el Topo, el Zuñag, el Chuloaya, el Quilluc, el Manga-yacu, l'Allpa-yacu i el Corina, i en aquest trajecte forma el límit entre les províncies de Tunguragua i Chimborazo. El Pastaza entra de seguida en la província d'Oriente, on rep per la dreta el Llusin] o Nieve, que baixa de l'Altar i per l'esquerra el Pintrec o Pinda.
Més endavant li arriba per la dreta el Pabora, nascut a les faldes orientals de la serralada que va des de l'Altar fins al Sangay i sempre en direcció a sud-est es troba al costat la població d'Andoas amb el Bobonaza, que arriba per l'esquerra i amb el qual s'inclina més al sud.
A uns 80 km de la desembocadura del Bobonaza, es troba el Pastaza per la dreta amb el Pinches i 55 km després amb tres rius tots per la mateixa vora i poc distants l'un de l'altre, a saber: el Lobo-yacu, el Huasaga i el Sugachi prop de la boca del segon, el qual és navegable, desemboca pel marge oposat el Manocaro.
Més avall el Pastaza ja no té tributaris per la dreta; però per aquesta part comunica amb el gran llac de Rimachumac per mitjà d'un canal. Per contra, per l'esquerra augmenta el seu cabal amb l'Huarama i entra en territori peruà per rebre el Mahuaca.
El Pastaza desemboca per fi per la dreta del Marañón, poc abans de l'illa de Baradero, vers els 70° 20′ de longitud, oest de Greenwich, formant tres braços dels quals el principal té 400 m d'amplada. Aquest riu és navegable en gran part, però les seves vores resten infectades d'indis shuar que fan perillós el pas per aquelles regions.

## Serralada Pastaza

Serralada de l'Amèrica del Sud; és un contrafort dels Andes Orientals que serveix de divisòria a les conques dels rius Pastaza i Tigre.

## Cantó Pastaza

És un cantó de l'Equador, en la Regió Oriental. Està format per les parròquies d'Andoas, que és la seva capçalera; Canelos, Mesa i Saracayu. La banya el riu del seu nom.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 615 ISBN 84-239-4542-1
# Leptodoras praelongus

Leptodoras praelongus és una espècie de peix de la família dels doràdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 18,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Orinoco, Negro, Tocantins, Amazones, Madeira i Casiquiare.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Boulenger G. A., 1898. Descriptions of two new siluroid fishes from Brazil. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 2 (núm. 12). 477-478.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Myers, G. S. & S. H. Weitzman, 1956. Two new Brazilian fresh water fishes. Stanford Ichthyol. Bull. v. 7 (núm. 1): 1-4.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sabaj, M. H., 2005: Taxonomic assessment of Leptodoras (Siluriformes: Doradidae) with descriptions of three new species. Neotropical Ichthyology v. 3 (núm. 4): 637-678.

## Bibliografia

* Birindelli, J. L. O., L. M. Sousa i M. H. Sabaj Pérez, 2008: New species of thorny catfish, genus Leptodoras Boulenger (Siluriformes: Doradidae), from Tapajós and Xingu basins, Brazil. Neotropical Ichthyology v. 6 (núm. 3): 465-480.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sabaj, M.H. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Doradidae (Thorny catfishes). p. 456-469. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Willigis

Willigis (? - 23 de febrer de 1011) fou Arquebisbe de Magúncia a finals del segle x i principis del xi i un dels principals propulsor de la construcció de la Catedral de Magúncia.
Per influència de Volkoldo, bisbe de Meissen, entrà a la cort d'Otó I i després del 971 apareix com a canceller del Regne de Germània. El 975 l'emperador Otó II - (fill d'Otó I, i anomenat el Roig o el sanguinari) - l'anomenà arquebisbe de Magúncia; el març del mateix any rebé el pallium del papa Benet VII i fou anomenat primat d'Alemanya. En qualitat de tal, el 983 coronà a Otó III -(fill d'Otó II)— a Aquisgrà, i el 1002 a Enric II a Magúncia. El 1007 presidí el Sínode de Frankfurt, en què 35 bisbes signaren la Butlla de Joan XVIII per a erigir la diòcesi de Bamberg. El 996 Willigis formà part del seguici d'Otó III en el viatge que aquest va fer a Itàlia, havent assistit a la consagració de Gregori V i al sínode convocat pocs dies després.
Les relacions entre el Papa i Willigis tingueren una causa fregament en la disputa del segon amb el bisbe de Hildesheim respecte a la jurisdicció del convent de Gundersheim. Aquest convent havia estat traslladat a aquesta localitat des de Brunshausen (diòcesi de Hildesheim) i com Gundersheim pertanyia a la de Magúncia, ambdós prelats reivindicaven la jurisdicció sobre el mateix. En estar a punt de publicar-se la sentència del papa Silvestre II en favor de Hildeshem, en el sínode de Pohlde (22 de juny de 1001), Willigis, que hi era present, fou presa de gran excitació, que motiva que el legat pontifici la suspengués. Malgrat tot, Willigis es sincerà públicament, per mitjà de la declaració de Gundersheim (5 de gener de 1007).
En la seva diòcesi Willigis desplegà una extraordinària activitat, especialment en el millorament de les comunicacions, construint ponts i camins i afavorint l'art. Emprengué la construcció de la bella Catedral de Magúncia, que ell consagrà el 29 d'agost de 1009 en honor de Sant Martí, però que destruïda pel foc el dia abans d'ésser consagrada. A més de la restauració de l'antiga església de Sant Víctor i la construcció de la de Sant Esteve, en manà construir una altra a Brunnen (Nassau). El seu cos fou sepultat en la de Sant Esteve. La seva festa se celebra el 23 de febrer, i en algunes localitats el 18 d'abril.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 290 ISBN 84-239-4570-7
# Voltes dels Encants i dels Pintors

Les Voltes dels Encants i dels Pintors són un conjunt urbà a la banda de muntanya del carrer del Consolat de Mar de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C), si bé la majoria dels edificis ho són individualment com a bé cultural d'interès local.

## Història

El carrer del Consolat de Mar, anomenat així des del 1834, apareix documentat al segle xiv com a Voltes, Fusters o Boters, i al segle xv com a Voltes d'en Guaita.
Tot i que els edificis no semblen anteriors al segle xviii, les Voltes dels Pintors conserven els elements més antics del conjunt, ja que els peus drets prismàtics de pedra que sostenen l'embigat de fusta, així com les restes d'arcs i murs, podrien remuntar-se al segle xv.
En quant a les Voltes dels Encants, se sap l'autor i l'any del projecte dels edificis núms. 19 (Pau Jambrú i Badia, 1847), 23 (Joan Soler i Cortina, 1846), i 27-29 (Josep Buxareu i Gallart, 1861), encara que a la façana apareix l'any 1874 juntament amb les inicials A.M., corresponents al propietari original, Antoni Marquet.

## Descripció

Les Voltes dels Encants són un conjunt d'edificacions del segle xix que comparteixen als baixos una porxada amb voltes bufades, que abans de l'obertura de la Via Laietana arribava fins al carrer de la Fruita, més enllà de l'actual edifici de Correus. Les Voltes dels Pintors corresponen al petit tram que, en angle recte, tanca la dels Encants a l'extrem més proper al Pla de Palau (núms. 33, 35 i 37-41), i les finques núms. 43, 45 i 47 tenen arcs apuntats que bé podrien correspondre a una antiga porxada.
L'espai cobert (que perdurava malgrat la substitució dels edificis) és avui transitable només a les Voltes dels Pintors i al núm. 31 de les dels Encants, ja que els arcs són paredats i els porxos ocupats per comerços. És especialment interessant l'indret on es troben les Voltes dels Encants amb les dels Pintors i amb la desembocadura, també coberta, del carrer de les Panses, Trompetes i Orgues.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Conjunt del carrer Consolat de Mar (Voltes dels Encants i dels Pintors)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Joaquin Merli i Miquel Barran. Consulat 19. Enderrocar i construir casa». Q127 Foment 290 bis C. AMCB.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 296 C.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 1117 C.

## Enllaços externs

* «Voltes dels Encants». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Cases al carrer Consolat de Mar, 21 i 23». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Casa Magí Mitjans». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Districte d'Avesnes-sur-Helpe

El Districte d'Avesnes-sur-Helpe és un dels sis districtes amb què es divideix el departament francès del Nord, a la regió dels Alts de França. Té 12 cantons i 151 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura d'Avesnes-sur-Helpe.

## Cantons

cantó d'Avesnes-sur-Helpe-Nord - cantó d'Avesnes-sur-Helpe-Sud - cantó de Bavay - cantó de Berlaimont - cantó d'Hautmont - cantó de Landrecies - cantó de Maubeuge-Nord - cantó de Maubeuge-Sud - cantó de Le Quesnoy-Est - cantó de Le Quesnoy-Oest - cantó de Solre-le-Château - cantó de Trélon

## Vegeu també

* Cantons del Nord
# Vratislau I

Vratislau I —Vratislav I (txec)— (888 - 13 de febrer de 921) fou duc de Bohèmia, casat amb Drahomíra princesa de Lutitz. Fou el primer príncep cristià que governà aquell país, i s'esforçà a propagar-hi el cristianisme. Deixà, de la seva dona, dos fills, Venceslau i Boleslau, que regnaren successivament després d'ell.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 70, pàg. 457, ISBN 84-239-4570-7
# Constância

Constância és un municipi portuguès, situat al districte de Santarém, a la regió del Centre i a la subregió de Médio Tejo. L'any 2006 tenia 3.793 habitants. Limita a nord, est i sud amb Abrantes i a l'oest amb Vila Nova da Barquinha i Chamusca.

## Població

Població del municipi de Constância (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 1583 | 2526 | 3034 | 3248 | 4077 | 3949 | 4170 | 3815 | 3796 |

## Freguesies

* Constância
* Montalvo
* Santa Margarida da Coutada
# Districte d'Ajaccio

El districte d'Ajaccio és un dels dos districtes del departament de Còrsega del Sud, a l'illa de Còrsega. Té 2 195 km²i el 1999 tenia 84.921 habitants. Té 14 cantons i 80 municipis i el cap del districte és la prefectura d'Ajaccio.

## Cantons

cantó d'Ajaccio-1 - cantó d'Ajaccio-2 - cantó d'Ajaccio-3 - cantó d'Ajaccio-4 - cantó d'Ajaccio-5 - cantó d'Ajaccio-6 - cantó d'Ajaccio-7 - cantó de Bastelica - cantó de Celavo-Mezzana - cantó de Cruzini-Cinarca - cantó de Deux-Sevi - cantó de Deux-Sorru - cantó de Santa-Maria-Siché - cantó de Zicavo

## Vegeu també

* Cantons de Còrsega del Sud
# Bombarral

Bombarral és un municipi portuguès a la regió del Centre i a la Subregió de l'Oeste. L'any 2006 tenia 13.856 habitants. Limita al nord amb Óbidos, al nord-est amb Caldas da Rainha, al sud-est amb Cadaval i al sud-oest amb Lourinhã. Fou creat en 1914 per desmembrament del municipi d'Óbidos.

## Població

Població del concelho de Bombarral (1920 – 2004) :
| 1920 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 11206 | 12669 | 15209 | 13758 | 12727 | 13324 | 13712 |

## Freguesies

* Bombarral
* Carvalhal
* Pó
* Roliça
* Vale Côvo
# Lourinhã

Lourinhã és un municipi portuguès, situat al districte de Lisboa, a la regió del Centre i a la Subregió de l'Oeste. L'any 2007 tenia 25.377 habitants. Limita al nord amb Peniche i Óbidos, al nord-est amb Bombarral, al sud-est amb Cadaval, al sud amb Torres Vedras i a l'oest amb l'oceà Atlàntic.

## Població

Població del concelho de Lourinhã (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 3.366 | 6.481 | 12.154 | 17.049 | 22.927 | 21.245 | 21.596 | 23.265 | 24.601 |

## Freguesies

* Atalaia
* Lourinhã
* Marteleira
* Miragaia
* Moita dos Ferreiros
* Moledo
* Reguengo Grande
* Ribamar
* Santa Bárbara
* São Bartolomeu dos Galegos
* Vimeiro
# Pedrógão Grande

Pedrógão Grande és un municipi portuguès, situat al districte de Leiria, a la regió del Centre i a la subregió de Pinhal Interior Norte. L'any 2004 tenia 4.262 habitants. Limita al nord-oest amb Castanheira de Pêra, a l'est amb Góis i Pampilhosa da Serra, al sud-est amb Sertã i a l'oest amb Figueiró dos Vinhos.

## Població

Població del concelho de Pedrógão Grande (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 6691 | 9132 | 14157 | 8877 | 8239 | 5842 | 4643 | 4398 | 4262 |

## Freguesies

* Graça
* Pedrógão Grande
* Vila Facaia