OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Saint-Quentin-les-Chardonnets

Saint-Quentin-les-Chardonnets és un municipi francès situada al departament de l'Orne, a la regió de Normandia

## Geografia

Situada entre els boscos virois i adornaves, el municipi és recorregut per dos petits afluents del riu Noireau (el Vautigé i la Jouvine). És limítrofa de Calvados. El burg està travessat per la carretera departamental núm. 924. Està a 4 km al nord-oest de Trinchebray.

## Demografia

1962 - 362 h / 1975 - 311 h / 1990 - 300 h. / 1999 - 302 h.

## Patrimoni i turisme

* Església del segle xix.

## Personalitats unides a la comuna

* Jean-Baptiste Quéruel (1779-1845), químic.
# Districte de Mantes-la-Jolie

El Districte de Mantes-la-Jolie és un dels quatre districtes amb què es divideix el departament francès d'Yvelines, a la regió d'Illa de França. Té 5 cantons i 110 municipis i el cap del districte és la sostprefectura de Mantes-la-Jolie.

## Composició
### Cantons

* Aubergenville (en part)
* Bonnières-sur-Seine
* Limay
* Mantes-la-Jolie
* Les Mureaux

### Municipis

Els municipis del districte de Mantes-la-Jolie, i el seu codi INSEE, son:
* Adainville (78006)
* Arnouville-lès-Mantes (78020)
* Aubergenville (78029)
* Auffreville-Brasseuil (78031)
* Aulnay-sur-Mauldre (78033)
* Bazainville (78048)
* Bennecourt (78057)
* Blaru (78068)
* Boinville-en-Mantois (78070)
* Boinvilliers (78072)
* Boissets (78076)
* Boissy-Mauvoisin (78082)
* Bonnières-sur-Seine (78089)
* Bouafle (78090)
* Bourdonné (78096)
* Breuil-Bois-Robert (78104)
* Bréval (78107)
* Brueil-en-Vexin (78113)
* Buchelay (78118)
* Chapet (78140)
* Chaufour-lès-Bonnières (78147)
* Civry-la-Forêt (78163)
* Condé-sur-Vesgre (78171)
* Courgent (78185)
* Cravent (78188)
* Dammartin-en-Serve (78192)
* Dannemarie (78194)
* Drocourt (78202)
* Ecquevilly (78206)
* Épône (78217)
* Évecquemont (78227)
* La Falaise (78230)
* Favrieux (78231)
* Flacourt (78234)
* Flins-Neuve-Église (78237)
* Flins-sur-Seine (78238)
* Follainville-Dennemont (78239)
* Fontenay-Mauvoisin (78245)
* Fontenay-Saint-Père (78246)
* Freneuse (78255)
* Gaillon-sur-Montcient (78261)
* Gargenville (78267)
* Gommecourt (78276)
* Goussonville (78281)
* Grandchamp (78283)
* Gressey (78285)
* Guernes (78290)
* Guerville (78291)
* Guitrancourt (78296)
* Hardricourt (78299)
* Hargeville (78300)
* La Hauteville (78302)
* Houdan (78310)
* Issou (78314)
* Jambville (78317)
* Jeufosse (78320)
* Jouy-Mauvoisin (78324)
* Jumeauville (78325)
* Juziers (78327)
* Lainville-en-Vexin (78329)
* Limay (78335)
* Limetz-Villez (78337)
* Lommoye (78344)
* Longnes (78346)
* Magnanville (78354)
* Mantes-la-Jolie (78361)
* Mantes-la-Ville (78362)
* Maulette (78381)
* Ménerville (78385)
* Méricourt (78391)
* Meulan-en-Yvelines (78401)
* Mézières-sur-Seine (78402)
* Mézy-sur-Seine (78403)
* Moisson (78410)
* Mondreville (78413)
* Montalet-le-Bois (78416)
* Montchauvet (78417)
* Mousseaux-sur-Seine (78437)
* Mulcent (78439)
* Les Mureaux (78440)
* Neauphlette (78444)
* Nézel (78451)
* Oinville-sur-Montcient (78460)
* Orgerus (78465)
* Orvilliers (78474)
* Osmoy (78475)
* Perdreauville (78484)
* Porcheville (78501)
* Port-Villez (78503)
* Prunay-le-Temple (78505)
* Richebourg (78520)
* Rolleboise (78528)
* Rosay (78530)
* Rosny-sur-Seine (78531)
* Sailly (78536)
* Saint-Illiers-la-Ville (78558)
* Saint-Illiers-le-Bois (78559)
* Saint-Martin-des-Champs (78565)
* Saint-Martin-la-Garenne (78567)
* Septeuil (78591)
* Soindres (78597)
* Tacoignières (78605)
* Le Tartre-Gaudran (78606)
* Le Tertre-Saint-Denis (78608)
* Tessancourt-sur-Aubette (78609)
* Tilly (78618)
* Vaux-sur-Seine (78638)
* Vert (78647)
* La Villeneuve-en-Chevrie (78668)
* Villette (78677)

## Vegeu també

* Cantons d'Yvelines
# Paraconger notialis

Paraconger notialis és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 62,7 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical (16°N-17°S) que viu entre 25 i 50 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic oriental: des del Senegal fins a Angola.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Kanazawa R. H., 1961. Paraconger, a new genus with three new species of eels (family Congridae). Proceedings of the United States National Museum v. 113 (núm. 3450). 1-14.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kanazawa, R. H., 1961. Paraconger, a new genus with three new species of eels (family Congridae). Proceedings of the United States National Museum v. 113 (núm. 3450): 1-14, Pls. 1-2.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Smith, D.G., 1990. Congridae. P. 156-167. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.). Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 1
* 1 2 Sanches, J.G., 1991. Catálogo dos principais peixes marinhos da República de Guiné-Bissau. Publicações avulsas do I.N.I.P. Núm. 16. 429 p.
* ↑ Ofori-adu, D.W., 1988 List of fishes, shellfishes and other marine food resources in the Ghanaian coastal waters. Mar. Fish. Res. Tech. Pap. Núm. 1. 43 p.
* ↑ Reiner, F., 1996. Catálogo dos peixes do Arquipélago de Cabo Verde. Publicações avulsas do IPIMAR Núm. 2. 339 p.
* ↑ Smith, D.G., 1981. Congridae. A: W. Fischer, G. Bianchi i W.B. Scott (eds.). FAO species identification sheets for fishery purposes. Eastern Central Atlantic; fishing areas 34, 47 (in part). Department of Fisheries and Oceans Canada and FAO. Vol. 2. pag. var.
* ↑ Sédzro, K.M., 2003. Names of marine fishes of Togo in the Ewe language. P. 230-233. A: M.L.D. Palomares, B. Samb, T. Diouf, J.M. Vakily i D. Pauly (eds.). Fish biodiversity: Local studies as basis for global inferences. ACP-EU Fish. Res. Rep. 14, 281 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Sanches, J.G., 1989. Nomenclatura Portuguesa de organismos aquáticos (proposta para normalizaçao estatística). Publicaçoes avulsas do I.N.I.P. Núm. 14. 322 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Creve Coeur (Illinois)

Creve Coeur és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 5.448 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Creve Coeur tenia 5.448 habitants, 2.219 habitatges, i 1.488 famílies. La densitat de població era de 518,1 habitants/km².
Dels 2.219 habitatges en un 28,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50,2% hi vivien parelles casades, en un 12,2% dones solteres, i en un 32,9% no eren unitats familiars. En el 27,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,46 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,7% tenia menys de 18 anys, un 8,9% entre 18 i 24, un 30,5% entre 25 i 44, un 22,6% de 45 a 60 i un 13,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.138 $ i la renda mediana per família de 41.006 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.188 $ mentre que les dones 21.302 $. La renda per capita de la població era de 16.712 $. Aproximadament el 4,5% de les famílies i el 7,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Creve Coeur». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Creve Coeur». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Sidi Aich

Sidi Aich o Sidi Aïch (àrab: سيدي عيش, Sīdī ʿAyx) és una petita ciutat de Tunísia, a la governació de Gafsa, a la zona del Djebel Sidi Aïch, situada uns 35 km al nord de la ciutat de Gafsa. La ciutat té uns 2.000 habitants i és capçalera d'una delegació, la més septentrional de la governació, amb una població de 8.420 habitants al cens del 2004.

## Economia

Terreny àrid i muntanyós, l'economia és exclusivament agrícola amb cultius de predesert i ramaderia.

## Geografia

El Djebel Sidi Aïch és una àrea natural sensible per l'existència d'espart (Stipa tenacissima).

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 61 52 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en sis sectors o imades:
* Sidi Aïch (61 52 51)
* Sidi Aïch Est (61 52 52)
* El Amaïma (61 52 53)
* Menzel Gamoudi (61 52 54)
* El Karia (61 52 55)
* Es-Souinia (61 52 56)
Al mateix temps, des de l'11 de setembre de 2015 forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 61 20), constituïda pel decret governamental núm. 2015-1272.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 123-126. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «Décret gouvernemental n°2015-1277 du 11 septembre 2015, relatif à la création de la commune de Joumine au gouvernorat de Bizerte» (pdf) (en francès), 22-09-2015. [Consulta: 26 octubre 2023].
* ↑ «Sites web des municipalités» (en francès). Portail des Collectivités Locales. Ministère de l'Intérieur. [Consulta: 9 octubre 2023].
# Sigismund Zaremba

Sigismund Zaremba (Jitòmir, 30 de maig de 1861 $^{(Julià)}$ - 27 de novembre de 1915 $^{(Julià)}$), nom complet amb patronímic Sihizmund Vladislàvovitx Zaremba, ucraïnès: Сигізму́нд Владисла́вович Зарем́ба, fou un compositor ucraïnès.
Era fill de Vladislav Zaremba, també compositor del qual va aprendre les primeres lliçons de piano. Des de 1896 fins al 1901 fou director de la sucursal de la Societat Imperial Russa de Música de Vorónej. Entre les seves obres més importants hi ha: una suite per a orquestra de corda, una dansa eslava, una brillant polonesa, per a gran orquestra, un quartet de corda per a instruments de corda. També va publicar nombroses obres per a piano i melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 1170 ISBN 84-239-4570-7
# Sigmund Lebert

Zygmunt o Sigmund Lebert, nascut Samuel Lewy (Ludwigsburg, 12 de desembre de 1822 - Stuttgart, 8 de desembre de 1884 fou un professor de piano alemany.
Estudià música al Conservatori de Praga, amb Tomášek, Weber i Proksch, exercint després de professor de música a Múnic, fins que, el 1856, fundà amb Faisst, Stark i d'altres, el gran conservatori de Stuttgart, on hi ensenyà piano, sent molt lloat i reputat fins a la seva mort.
Li donà gran fama de pedagog musical l'obra Grosse theoritsche praktische Klavierschule, publicada a Gota i refosa per Ernest Pauer (Stuttgart, 1904, escrita en col·laboració amb Stark; a més publicà, edicions instructives dels clàssics, en les que hi col·laboraren Bülow, Faisst, Lachner i Liszt, i una refosa del Gradus ad Parnassum de Clementi. La universitat de Tübingen li conferí el 1973 el diploma de doctor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 530-31 (ISBN 84-239-4530-8)
# Sigrid Sternebeck

Sigrid Sternebeck (Bad Pyrmont, Baixa Saxònia, Alemanya Occidental, 19 de juny de 1949) és una activista política alemanya, exmilitant de la segona generació del grup armat Fracció de l'Exèrcit Roig (RAF).

## Trajectòria

L'any 1968, amb dinou anys, va tenir una filla i va abandonar l'escola d'estudis secundaris amb certificat d'abandonament. L'any 1971 va realitzar un curs d'aprenentatge de fotografia, que li serviria en el futur, i es va traslladar a viure a Hamburg amb la seva filla. L'abril de 1973, després de participar en l'okupació d'una casa, situada a Ekhofstrasse 37-39, va conèixer els posteriors membres de la RAF Susanne Albrecht, Karl-Heinz Dellwo, Silke Maier-Witt, Monika Helbing i Bernhard Rössner, entre d'altres. Aquell mateix any va començar a col·laborar amb Rote Hilfe e.V., després del qüestionat judici contra el militant de la RAF Werner Hoppe, condemnat a deu anys de presó per intent d'homicidi involuntari en un intercanvi de trets durant la seva detenció. Posteriorment, durant el 1972, va deixar la seva filla i el seu xicot d'aleshores. A finals de 1973 va compartir pis amb Susanne Albrecht i Silke Maier-Witt i l'any 1977 va ingressar formalment a la Fracció de l'Exèrcit Roig.
El 1980 va fugir a la República Democràtica Alemanya i s'hi va establir amb l'ajuda de la Stasi que li va proporcionar la identitat falsa d'Ulrike Martina Eildberg. A la república socialista es va casar amb Ralf Baptist Friedrich, també membre de la RAF a l'exili. Després de la Reunificació alemanya va ser arrestada el 15 de juny de 1990, juntament amb el seu marit, a Schwedt, la localitat fronterera amb Polònia. Acusada del segrest i l'assassinat de Hanns Martin Schleyer, el seu conductor i l'escorta, així com de la temptativa d'assassinat del general estatunidenc Alexander Haig, va ser declarada culpable el 22 de juny de 1992 i condemnada a vuit anys i mig de presó. Durant el judici, va cooperar amb la policia i la fiscalia i, per tant, va rebre una pena reduïda. Després de la seva sortida de presó el 1997, va treballar de fotògrafa al nord d'Alemanya amb un altre nom.

## Referències

* 1 2 3 4 Gohr, Andreas. «Kurzbiografie -Sigrid Sternebeck» (en alemany). RAFinfo.de, 01-01-1970. [Consulta: 1r juny 2021].
* 1 2 Sternebeck, Sigrid. «»Dann sind bald alle tot«» (en alemany). Spiegel.de, 12-08-1990. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ AADD, 1997, p. 522.
* ↑ «Aufstieg und Fall der zweiten RAF-Generation» (en alemany). Welt.de, 05-12-2014. [Consulta: 1r juny 2021].
* ↑ «Dann sind bald alle tot. Die RAF-Aussteigerin Sigrid Sternebeck über ihren Weg in den Untergrund und über die Endstation DDR» (en alemany). Spiegel.de, 1990. [Consulta: 1r juny 2021].

## Bibliografia

* AADD. Rote Armee Fraktion. Texte und Materialien zur Geschichte der RAF (en alemany). Berlín: ID-Verlag, 1997. ISBN 978-3-89408-065-5.
# Sillago vincenti

Sillago vincenti és una espècie de peix de la família Sillaginidae i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McKay, R. J. 1980. The fishes of the family Sillaginidae from India with a description of a new species. J. Mar. Biol. Assoc. India v. 18 (núm. 2) [1976]: 375-385.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Silo

Silo (? - Pravia, Astúries, 783) va ser rei d'Astúries (774-783) durant nou anys. Personatge del qual es desconeix l'ascendència, va ser successor d'Aureli per raó del seu matrimoni amb Adossenda, filla d'Alfons I i germana de Fruela I.

## Ascens al tron

A la mort d'Aureli el 774, va accedir al tron i va esdevenir rei d'Astúries. Les diverses cròniques coincideixen en afirmar que Silo va obtenir el poder a resultes del seu matrimoni amb Adossenda, filla d'Alfons I i d'Ermessenda i germana de Fruela I. D'acord amb aquestes fonts, i segons Ruiz de la Peña, es va casar amb ella en vida d'Aureli. Només la Crònica Rotense afirma que el casament es va celebrar després de la mort del rei, però en tot cas arran d'aquest va accedir al tron d'Astúries. Per tant, hi ha una transmissió del poder per matrilinealitat.
La problemàtica en la successió rau en el fet que Silo accedís al tron sense ser membre del cercle familiar format pels descendents per Pelai i Pere de Cantàbria, perquè les cròniques no esmenten res sobre els seus orígens, més enllà de dir que durant el seu regnat no va tenir conflictes amb els musulmans a causa de la seva mare, i que va fer conjecturar que fos musulmana. No s'ha de donar crèdit a les referències de cròniques posteriors que li atribueixen una ascendència reial.

## Trasllat de la cort

En ascendir al tron va traslladar la capital de Cangues d'Onís a Pravia de manera definitiva, iniciada pel seu antecessor. Silo formava part de l'aristocràcia local i tenia terres en aquests territoris. Així mateix, el canvi de capital també es degué a motius estratègics, ja que Pravia, antic assentament romà, està al fons de la vall del riu Nalón i al costat de l'antiga via romana Asturica Autusta. Així mateix, ocupava un lloc centralitzat vers l'última ampliació del regne vers Galícia.

## Problemes interns

Durant el seu regnat es produeix la segona rebel·lió dels gallecs, que va ser sotmesa després d'una batalla al mont Cubeiro, a prop de Lugo.
La mort de Silo va provocar una crisi de successió, Adossenda no havia tingut fills, i ella i els magnats de la cort van elegir un nou rei en el nebot d'ambdós, Alfons, fill de Fruela I. No obstant això, Mauregat, fill il·legítim d'Alfons I es va oposar a la decisió i va fer-se amb el tron.

## Referències

* 1 2 3 Ruiz de la Peña Solar, Juan Ignacio. «Silo» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 2 maig 2022].
* 1 2 3 Bailey, Matthew; Giles, Ryan D. (eds.). Charlemagne and his Legend in Early Spanish Literature and Historiography (en anglès). Cambridge: D. S. Brewer, 2016, p. 51-52.
* ↑ Mínguez, 2014, p. 60.
* ↑ Martínez Díez, Gonzalo. El condado de Castilla, 711-1038: la historia frente a la la leyenda (en castellà). Valladolid: Junta de Castilla y León i Marcial Pons Historia, 2005, p. 108.

## Referències

* Mínguez, José María «Regnum Asturum: orígenes y primera confirmación». Intus-Legere Historia, vol. 8, núm. 2, 2014, pàg. 51-69.
# Silurichthys sanguineus

Silurichthys sanguineus és una espècie de peix de la família dels silúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,1 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 57.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Kapuas (oest de Borneo, Indonèsia).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bleeker P., 1856. Verslag van eenige verzamelingen van zee- en zoetwatervisschen van het eiland Banka. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 11. 415-420.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Roberts, T. R., 1989. The freshwater fishes of western Borneo (Kalimantan Barat, Indonesia). Mem. Calif. Acad. Sci. No. 14: i-xii + 1-210.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* ↑ Ng, H. H. i P. K. L. Ng, 1998: A revision of the South-east Asian catfish genus Silurichthys. Journal of Fish Biology v. 52 (núm. 2): 291-333.
* ↑ Roberts, T.R., 1989. The freshwater fishes of Western Borneo (Kalimantan Barat, Indonesia). Mem. Calif. Acad. Sci. 14:210 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Simfonia núm. 0 (Schnittke)

La Simfonia núm. 0 del compositor rus Alfred Schnittke va ser composta el 1956–1957 mentre era estudiant al Conservatori de Moscou. Va ser interpretada per primera vegada l'any 1957 per l'Orquestra Simfònica del Conservatori de Moscou dirigida per Algis Zhiuratis. A l'estrena van estar presents Dmitri Xostakóvitx i Dmitri Kabalevski.
La simfonia està escrita per a una orquestra de:
3 flautes (tercera doblant flautí), 2 oboès (segon corn anglès), 3 clarinets, 2 fagots, 4 trompes, 3 trompetes, 3 trombons, tuba, percussió, clavicèmbal, piano i cordes.
Els moviments són els següents:
* Allegro ma non troppo
* Allegro vivace
* Andante
* Allegro
La durada és d'aproximadament 40 minuts.
L'estil compositiu s'ha comparat amb el de Nikolai Miaskovski, que va ser el professor de composició del professor de Schnittke Ievgueni Gólubev, i amb el de Xostakóvitx, Paul Hindemith i Carl Orff.
A part de l'ús innovador del clavicèmbal a l'orquestra, que s'havia de convertir en una signatura de la música posterior de Schnittke, la simfonia ha estat criticada per la seva falta d'originalitat, inclosa la "imitació" de Xostakóvitx i els "gestos prestats".

## Enregistraments

La simfonia ha estat gravada per l'⁣Orquestra Filharmònica de Cape Town dirigida per Owain Arwel Hughes per al segell discogràfic BIS.

## Referències

* ↑ Alexander Ivashkin (2007) Liner note from BIS recording
* 1 2 Clark, Philip. «Schnittke Symphony No 0; Nagasaki - Early Schnittke proves intriguing». Gramophone. [Consulta: 22 febrer 2019].
* 1 2 Leonard, James. «Owain Arwel Hughes, Alfred Schnittke: Symphony No. 0; Nagasaki». allmusic.com. [Consulta: 22 febrer 2019].
* ↑ Alexander Ivashkin (2007) Liner note from BIS recording
# Simfonia núm. 1 (Arnold)

La Simfonia núm. 1, op. 22, és una simfonia escrita per Malcolm Arnold el 1949. Arnold va dirigir la primera actuació al Festival de Música de Cheltenham el 1951, amb The Hallé Orchestra. Una partitura en miniatura es va publicar el 1952.
L'obra consta de tres moviments⁣:
* I. Allegro (en re menor)
* II. Andantino (en do major)
* III. Vivace con fuoco
Segons la partitura, la simfonia va ser completada el febrer de 1949. En alguns moments recorda la Cinquena Simfonia de Xostakóvitx, escrita dotze anys abans, que Arnold coneixia, admirava i fins i tot havia tocat com a primer trompetista a l'Orquestra Filharmònica de Londres.

## Enregistraments comercials

* 1980: Malcolm Arnold i la Bournemouth Symphony Orchestra a EMI Classics HMV ASD 3823 (LP) (última reedició a EMI 382 1462)
* 1995: Richard Hickox i la London Symphony Orchestra a Chandos Records CHAN 9335
* 1996: Vernon Handley i la Royal Philharmonic Orchestra a Conifer 75605-51257-2 (republicat a Decca 4765337)
* 1996: Andrew Penny i la RTÉ National Symphony Orchestra a Naxos Records 8.553406 (gravat del 10 a l'11 d'abril de 1995, en presència del compositor)

## Referències

* ↑ "Reviews of Music: Symphony No. 1, for full orchestra, by Malcolm Arnold" (1952). Music & Letters, 33 (4): p. 365.
* ↑ Burton-Page, Piers «Malcolm Arnold: Symphony No. 1 / Symphony No. 5». Ressenya del disc amb Vernon Handley dirigint la Royal Philharmonic Orchestra. Conifer Records, 1996.