OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Simfonia núm. 1 (Casella)

La Simfonia núm. 1 en si menor, op. 5, va ser composta per Alfredo Casella el 1906. La va dedicar al compositor Xavier Leroux. L'estrena va tenir lloc a Mònaco el 17 de desembre de 1908 amb l'Orchestre Philharmonique de Montecarlo sota la direcció del belga Léon Jehin.

## Moviments

* I Lento grave - Piu mosso - Tempo I: Un poco mosso - Allegro vivo - Lento - Tempo lento maestoso - Tempo I: Allegro vivo
* II Adagio, quasi andante
* III Lento molto - Poco più mosso - Allegro vivo, energico

## Origen i context

Casella va començar a compondre la Primera Simfonia a París el gener de 1906 i la va acabar el 24 de juliol de 1906, any en què va ser publicada per Mathot a París. Casella va escriure sobre aquesta simfonia que «la publicació va arribar 'massa aviat', perquè es tractava d'una obra molt juvenil que oscil·lava entre una forta influència russa i les de Brahms i Enescu. Aleshores vaig pensar que havia escrit una obra mestra. Vaig començar a percebre la realitat quan la vaig ensenyar a Toscanini l'hivern següent a Torí. Em va assenyalar, amb paraules polides però clares, els defectes de la composició».

## Enregistraments

No es va enregistrar fins al juny del 2010 amb l'Orchestra Sinfonica di Roma sota la direcció de Francesco La Vecchia, amb el segell Naxos Records. El novembre del 2015, la BBC Philharmonic Orchestra de Manchester amb Gianandrea Noseda en la direcció va fer la segona gravació per a Chandos Records.

## Referències

* ↑ «Symphony No.1, Op.5 (Casella, Alfredo)». Imslp. [Consulta: 14 juny 2023].
* ↑ Schlüren, Christoph. «Alfredo Casella – Prima Sinfonia in si minore op. 5». Mph. [Consulta: 14 juny 2023].
* ↑ Casella, 2016, p. 72.
* 1 2 Casella, 2016, p. 74.
* ↑ «CASELLA, A.: Symphony No. 1 / Concerto for Piano, Timpani, Percussion and Strings (Scuccuglia, Ceravolo, Rome Symphony, La Vecchia». Naxos. [Consulta: 14 juny 2023].
* ↑ «Casella: Orchestral Works, Volume 4». Chandos. [Consulta: 15 juny 2023].

## Bibliografia

* Casella, Alfredo. I segreti della Giara (en italià). Il Saggiatore, 2016. ISBN 978-8842822158.
# Simfonia núm. 1 (Ives)

La Simfonia núm. 1 en re menor de Charles Ives, escrita entre 1898 i 1902 amb prou feines més de vint anys, va ser la seva peça de graduació i una revelació d'un jove geni.

## Moviments

* 1. Allegro
* 2. Adagio Molto (Sostenuto)
* 3. Scherzo--Vivace
* 4. Allegro Molto

## Context

Ives va compondre la simfonia a la Universitat Yale de New Haven, Connecticut, sota la supervisió d'Horatio Parker. De fet, la simfonia porta la notació "2n i 4t moviment acceptats com a part de la tesi, curs Parker, juny de 1898". Molts anys després Ives va definir la seva relació amb el seu professor d'aquesta manera: «Parker era un home brillant, un bon tècnic, però perfectament disposat a quedar limitat pel que Rheinberger li havia ensenyat. Després de les dues o tres primeres setmanes del primer any universitari, no el vaig molestar amb cap de les meves idees experimentals».
Des de la seva obertura, amb un tema melancòlic i una mica fatídic del clarinet sobre les cordes responent de manera suau, l'obra és una simfonia del darrer Romanticisme en la tradició de Brahms, Txaikovski i sobretot de Dvořák.

## Referències

* 1 2 Swafford, Jan «Ives: Emerson Concerto - Symphony No. 1». Ressenya del disc amb Morton Gould dirigint la National Symphony Orchestra of Ireland. Naxos, 2003.
* ↑ Willis, Thomas «Ives: Symphony No. 1». Ressenya del disc amb Morton Gould dirigint la Chicago Symphony Orchestra. RCA Victor Red Seal, 1966.
* ↑ Northrop Moore, Jerrold «Ives - Symphony No. 1, Elgar - Enigma Variations1». Ressenya del disc amb Zubin Mehta dirigint la Los Angeles Philharmonic Orchestra. London Records, 1973.
# Simfonia núm. 1 (Simpson)

La Simfonia núm. 1 de Robert Simpson es va completar l'any 1951 i es va presentar com a tesi doctoral per a la Universitat de Durham. Simpson només tenia 30 anys en el moment de la presentació. L'estrena va ser interpretada per l' Orquestra de la Radiotelevisió Estatal Danesa sota la direcció de Launy Grøndahl a Copenhaguen l'11 de juny de 1953 i va ser gravada per HMV sota els auspicis del British Council el 1956, amb l'Orquestra Filharmònica de Londres dirigida per Sir Adrian Boult.
Va ser escrita per a una orquestra estàndard amb l'excepció que s'utilitzen trompetes en re agut en lloc de les trompetes en si bemoll o en do estàndard.
L'obra consta de tres moviments connectats, tots amb un impuls bàsic per tal que els canvis de tempo estiguin tots relacionats proporcionalment. L'obra enfronta les tonalitats de la i mi bemoll entre elles. Comença amb una introducció semblant a una fanfara per part dels metalls i que després es trasllada durant uns moments a una secció més tranquil·la dominada per les cordes, que desenvolupa els motius principals.
La segona part és la meitat de l'impuls bàsic de l'obertura i és gairebé completament diatònica, de nou dominada principalment per les cordes i introdueix un tema que ha sofert una metamorfosi des de la secció inicial. És molt pacífica i evoca una puresa intemporal en què la seva melangia contreta transmet una atmosfera meditativa.
Els dos temes de l'obertura es combinen per formar una tercera part que actua com un final. La peça acaba triomfal en la major.
"La impressió creada és d'una unitat monolítica com si s'hagués concebut en un sol alè".
Hi ha dos CD disponibles comercialment: un és un llançament d'Hyperion Records que també inclou la Simfonia núm. 8, tots dos interpretats per la Royal Philharmonic Orchestra dirigits per Vernon Handley, l'altre és una remasterització de l'LP HMV de Boult de 1956, que també inclou la Simfonia núm. 2 de Racine Fricker i la Simfonia en un sol moviment de Robin Orr.

## Referències

* ↑ «Symphony No 1».
* ↑ " Robert Simpson: The Eleven Symophonies" Callum MacDonald programme notes for the "Hyperion" set
* ↑ Andrew Jacksons. «Recordings and Reviews of Simpson's Works». Arxivat de l'original el 2008-10-11. [Consulta: 4 març 2008].
# Simfonia núm. 1 (Tubin)

La Simfonia núm. 1 en do menor va ser composta per Eduard Tubin el 1934 i va ser estrenada el 24 de febrer de 1936 per l'Orquestra Simfònica de la Companyia de Radiodifusió d'Estònia dirigida per Olav Roots a la Sala de Concerts d'Estònia, a Tallinn. Té una durada aproximada de 34 minuts.

## Moviments

* Adagio. Allegro feroce
* Allegretto moderato
* Sostenuto assai quasi largo e poco maestoso

## Origen i context

Tubin va començar a compondre la Primera Simfonia el 1931 i després de moltes consultes amb el seu professor Heino Eller la va acabar l'11 de maig de 1934, segons consta en el manuscrit. Va tardar tres anys perquè estava atrafegat amb els assajos i actuacions amb l'orquestra i el cor. Lògicament, la simfonia mostra encara una dependència força forta del seu mestre Heino Eller, però ja es respira l'èpica que esdevindria característica de les seves simfonies posteriors.
En la història de la música simfònica estoniana és només la quarta simfonia, després de les dues d'Artur Lemba del 1908 i el 1923 i la d'Artur Kapp del 1924.
Lògicament, la simfonia mostra encara una dependència força forta del seu mestre Heino Eller, però ja es respira l'èpica que esdevindria característica de les seves simfonies posteriors.També s'hi observen la influència de Sibelius i l'aire de Bax, tot i que difícilment coneixia la música d'aquest últim.

## Recepció

La rebuda de la crítica va ser mixta, alguns la van qualificar de massa complicada, pesada i compacta, i fins i tot monòtona. En canvi, el musicòleg Karl Leichter i el director Olav Roots, van estar d'acord en l'habilitat tècnica de la composició.

## Instrumentació

La Simfonia núm. 1 està escrita per a una orquestra gran estàndard, sense instruments doblats, concretament: 2 flautes, 2 oboès, 2 clarinets, 2 fagots - 4 trompes, 2 trompetes, 3 trombons, 1 tuba, percussió, arpa i cordes.

## Referències

* 1 2 «Symphony No. 1». Estonian Music Information Centre. [Consulta: 17 febrer 2024].
* 1 2 3 Tubin, Eino. «Eduard Tubin. A Biography». Eino Tubin. [Consulta: 17 febrer 2024].
* 1 2 Connor, Herbert. «Eduard Tubin - est, svensk, kosmopolit». Svenska samfundet för musikforskning. [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ Quinn, John. «Eduard Tubin. The Symphonies». Musicweb. [Consulta: 18 febrer 2024].
# Simfonia núm. 3 (Pettersson)

La Simfonia núm. 3 va ser escrita per Allan Pettersson entre el 1954 i 1955. Va ser estrenada per l'Orquestra Simfònica de Göteborg sota la direcció de Tor Mann el 21 de novembre de 1956. Aquesta interpretació també es va retransmetre per la ràdio. Té una durada aproximada de 39 minuts.

## Moviments

A part de la Simfonia número 8, és l'única simfonia de Pettersson dividida en moviments:
* I. Introduzione. Andante con moto. Allegro con moto
* II. Largo con espressione. Attacca:
* III. Allegro comodo. Attacca:
* IV. Allegro con moto (Tempo di prima parte)

## Origen i context

El compositor va enviar la partitura als seus antics companys de la Societat de Concerts amb l'esperança que consideressin que la simfonia valia la pena interpretar-la, però va rebre silenci com a resposta. Això li va causar un fort impacte emocional.

## Representacions

Sixten Ehrling va dirigir la simfonia amb la Societat de Concerts el 1959.

## Anàlisi musical

La Tercera Simfonia de Pettersson, tot i tenir quatre moviments, reflecteix el seu estil distintiu. Tot i que va ser considerada la seva millor obra durant molt temps, és poc interpretada. Conté una gran varietat d'idees i presenta contrastos entre moments intensos i meditatives melodies cantables.
Juntament amb les seves altres obres de la dècada de 1950, no només marca un pas cap a les seves grans obres posteriors, sinó que també busca conciliar la tradició simfònica amb la seva innovació personal. Tot i ser un repte per a l'oient, és considerada una obra mestra que reflecteix aquesta tensió entre la tradició i la modernitat.

## Referències

* 1 2 3 4 Jacobsson, Stig. «Pettersson: Symphony No.3; Symphony No.15». BIS, 1994. [Consulta: 25 març 2024].
* 1 2 Meyer, Andreas K. W. «Pettersson: Symphonies Nos. 3 & 4». Classic Produktion Osnabrück, 1994. [Consulta: 25 març 2024].
# Muntanyes Kandil

Les Muntanyes Kandil són un grup de muntanyes al nord de l'Iraq prop de la frontera entre l'Iraq i l'Iran, i aproximadament a 50 km al sud del trifini entre Turquia, l'Iraq i l'Iran. La regió pertany a la cadena muntanyosa del Zagros i és de difícil accés. Els seus cims més alts arriben als 3.000 metres o més.
El territori és conegut com a santuari per al Partit dels Treballadors del Kurdistan. Aquesta organització controla una àrea d'uns 50 km², que ha estat bombardejada per la Força Aèria Turca i per l'artilleria iraniana durant diversos anys.

## Fonts

* Mount Qandil: A Safe Haven for Kurdish Militants – Part 1
# Vellitor centropomus

Vellitor centropomus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còtids.

## Descripció

* Fa 12 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: el Japó i Corea del Sud.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Starks E. C., 1904. A review of the Cottidae or sculpins found in the waters of Japan. Proceedings of the United States National Museum v. 27 (núm. 1358). 231-335.
* ↑ Richardson, J., 1848. Fishes. Pp. 1-28, Pls. 1-10. A: A. Adams. The zoology of the voyage of H. M. S. Samarang; under the command of Captain Sir Edward Belcher, during the years 1843-1846. Londres.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Horinouchi, M. i M. Sano, 2000. Food habits of fishes in a Zostera marina bed at Aburatsubo, central Japan. Ichthyol. Res. 47(2):163-173.
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404- 463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615p.
* ↑ Shinohara, G., Y. Sato i K. Matsuura, 2000. Coastal fishes of Ishima Island, Tokushima, Japan. Mem. Nat. Sci. Mus. Tokyo 33:175-186.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Museu Suec d'Història Natural. Base de dades de la col·lecció d'ictiologia. Secció d'Ictiologia, Departament de Zoologia de Vertebrats. Estocolm, Suècia, 1999.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Paraconger ophichthys

Paraconger ophichthys és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical que viu entre 0-1.953 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: si fa no fa, a 15 milles nàutiques de l'illa del Coco (Costa Rica).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Kanazawa R. H., 1961. Paraconger, a new genus with three new species of eels (family Congridae). Proceedings of the United States National Museum v. 113 (núm. 3450). 1-14.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Garman, S., 1899. The Fishes. A: Reports on an exploration off the west coasts of Mexico, Central and South America, and off the Galapagos Islands ... by the U. S. Fish Commission steamer "Albatross," during 1891... Núm. XXVI. Memoirs of the Museum of Comparative Zoology v. 24: Text: 1-431, Atlas: Pls. 1-85 + A-M.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Dalzell (Illinois)

Dalzell és una vila dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 717 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Dalzell tenia 717 habitants, 278 habitatges, i 209 famílies. La densitat de població era de 218 habitants/km².
Dels 278 habitatges en un 32,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 65,1% hi vivien parelles casades, en un 6,1% dones solteres, i en un 24,8% no eren unitats familiars. En el 22,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,58 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,1% tenia menys de 18 anys, un 5,9% entre 18 i 24, un 28,7% entre 25 i 44, un 25,8% de 45 a 60 i un 13,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 49.808 $ i la renda mediana per família de 56.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.531 $ mentre que les dones 22.050 $. La renda per capita de la població era de 20.215 $. Aproximadament l'1% de les famílies i el 3,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Dalzell». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Dalzell». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Sala Gaspar

La Sala Gaspar fou una galeria d'art fundada l'any 1909 per Joan Gaspar Xalabarder, ubicada al carrer Consell de Cent de Barcelona. En l'actualitat es pot apreciar una placa commemorativa al número 323 de l'anomenat carrer, ubicació de l'antic local.
La sala va començar a partir d'un negoci-botiga de marcs, vidres, reproduccions i gravats que, a mesura que va anar entrant en el món artístic, s'hi va especialitzar. Era compromesa amb els moviments d'art avantguardista; va promoure les activitats del Club 49 i exposicions d'artistes com Pablo Picasso, Salvador Dalí, Joan Miró, Antoni Clavé, Antoni Tàpies, Marc Chagall, Georges Braque, Eduardo Chillida, Andreu Alfaro, Alexander Calder, Moisès Villèlia, Alexei von Jawlensky i Francesc Pausas. També contribuí a la difusió per Amèrica del Nord de l'art català amb diverses exposicions dels artistes catalans més representatius. El 1988 va rebre per això la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya.
Després de la Guerra Civil, la sala fou gestionada pel seu fill i el seu nebot, Miquel Gaspar Paronella i Joan Gaspar Paronella respectivament. La galeria tancà l'any 1996 però la família continuà amb projectes al món de l'art.
L'any 1992 Joan Gaspar Farreras, renebot de Joan Gaspar Xalabarder (fundador de la Sala) i fill de Joan Gaspar Paronella (predecessor), va obrir la Galeria Joan Gaspar a la Plaça Dr. Letamendi - traslladada al 2018 al carrer Consell de Cent 284, davant l'antic local de la Sala Gaspar. D'altra banda, l'any 2013 Ana Gaspar i Moishan Gaspar, néta i besnét del fundador, obriren una nova Sala Gaspar que actualment està tancada.

## Referències

* ↑ Nercadé, Albert «Nissaga Gaspar. 100 anys». Bonart [Girona], núm. 123, 1-2010, p.44-46. ISSN: 1885-4389.
* ↑ «Història de la galeria». Galeria Joan Gaspar. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «Galeria». Sala Gaspar. Arxivat de l'original el 2015-04-06. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «Barcelona recupera la Sala Gaspar». La Vanguardia, 08-07-2013 [Consulta: 9 octubre 2015].
# Saint-Blin

Saint-Blin és un municipi francès situat al departament de l'Alt Marne i a la regió del Gran Est. És un poble rural. El 2021 tenia 340 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2021» (en francès). INSEE, 28-12-2023. [Consulta: 27 gener 2024].
# Parc de la Muntanyeta

El Parc de la Muntanyeta és en un petit turó que ocupa una posició central a la vila de Sant Boi de Llobregat fins al punt que confronta amb cinc dels sis barris del municipi. Està coronat per la pineda d'en Puig. Fa uns anys era el límit natural de la vil·la però avui en dia ha quedat totalment envoltat per cinc dels sis barris de Sant Boi de Llobregat. Aquesta característica el converteix en el parc central del municipi i els seus ciutadans tenen el privilegi de poder gaudir d'un gran espai verd ben a prop de casa.

## Descripció

La Muntanyeta, el bell mig de Sant Boi a més de ser-ne el seu pulmó verd, inclou també un conjunt d'equipaments com ara la piscina, la Biblioteca Jordi Rubió i Balaguer, el camp de futbol i les escoles. Tot plegat dona resposta a una important demanda ciutadana de cultura i de lleure a l'aire lliure.

## Zones

Es divideix en diverses parts:
* Zona A: La biblioteca i la pineda
* Zona B: El jardí de la deessa
* Zona C: El Llac

## Ubicació

En autobús:
* L70 Sant Boi (J. Rubió i Ors) – Barcelona (Av. Paral·lel / Pl. Espanya)
* L72 Sant Boi (J. Rubió i Ors) – Barcelona (Av. Paral·lel / Pl. Espanya)
* L74 Sant Boi (Pl. Forces Armades) – Cornellà de Llobregat (Av. St. Ildefons)
* L96 Sant Boi (Estació FGC Sant Boi) – Castelldefels (Av. Eucaliptus)
* SB1 Sant Boi (Estació FGC Molí Nou – "Camps Blancs" Av. Aragó)
* SB2 Sant Boi (Estació FGC Sant Boi – "Camps Blancs" Salvador Seguí)
En ferrocarril:
* FGC, estació Sant Boi
En cotxe:
* Per l'autopista C-32, direcció Castelldefels, sortida Sant Boi. Seguir les indicacions cap al centre i en agafar la ronda de Sant Ramon trobarem el parc a mà esquerra.
# Teatre Joventut

El Teatre Joventut és el teatre municipal al carrer Joventut de l'Hospitalet de Llobregat, i per arribar-hi es pot fer servir el metro, línia 5 Collblanc o línia 1 Torrassa, o bé amb el tram a la parada Can Rigalt.

## Història

El Cine Juventud era un dels cinemes que hi havia a l'Hospitalet, com el Cine Alhambra a Pubilla Cases, el Victoria a Santa Eulàlia, el Stàdium a Sant Josep, l'Oliveras al Centre… El Juventud era el cinema del barri de la Torrassa.
L'Ajuntament de l'Hospitalet el va comprar amb la intenció de transformar-lo en teatre. En la seva reforma es va mantenir el mateix estil arquitectònic que havia creat Ramon Puig i Gairalt. Es va substituir la pantalla per l'escenari i es van fer totes les adequacions de llum i de sonoritat, així com la dotació corresponent d'altres equipaments com camerinos i equipaments tècnics propis d'un teatre.
El 8 de maig de 1991 el Teatre Joventut va aixecar per primera vegada el teló. Va ser amb l'estrena de l'obra El cántaro roto, a càrrec d'una companyia de Madrid. De llavors ençà s'hi han representat moltes i molt variades obres de teatre, han estat centenars els actors i les actrius que han trepitjat el seu escenari, i milers d'espectadors els que n'han gaudit.
Pel Teatre Joventut hi han passat molts actors i actrius, des de Pepe Rubianes a El Tricicle passant per en Joan Pera, Josep Maria Pou, Juan Echanove, Carles Canut, Maribel Verdú o Lola Herrera, per citar-ne alguns, però també s'hi fan concerts tan coneguts com Albert Pla, Sergio Dalma, Raimon, Luis Eduardo Aute, Pedro Guerra, Ismael Serrano i Antònia Font entre d'altres. En els darrers anys ha estat escenari de diversos Festivals de música com Barnasants (Festival internacional de cantautors), el Festival de Guitarra de Barcelona, el Festival Internacional de Jazz de Barcelona o el Festival de Gospel de Barcelona.

## Enllaços externs

* Teatre Joventut
# Përmet

Përmet és una petita localitat d'11.000 habitants (2006) del sud d'Albània. És la capital de la província que rep el mateix nom que la ciutat. El poble està situat a la gorga del riu Këlcyrë.
La seva economia està basada en el sector agrícola, concretament en la producció de vi i raki, la beguda tradicional albanesa.
El poble té una mesquita destacada, l'església ortodoxa de Sant Nicolau i sobretot una roca màgica. Aquesta roca es troba al costat de la mesquita i el seu origen és desconegut, ja que en cap cas va poder caure de la muntanya que hi ha més a prop, és un dels grans orgulls de la regió.
El poble és seu de l'equip de futbol del SK Përmeti.
# Eishèlh

Eishèlh (francès Eycheil) és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Districte de Bar-sur-Aube

El Districte de Bar-sur-Aube és un dels tres districtes amb què es divideix el departament francès de l'Aube, a la regió del Gran Est. Té 5 cantons i 104 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura de Bar-sur-Aube

## Cantons

cantó de Bar-sur-Aube - cantó de Brienne-le-Château - cantó de Chavanges - cantó de Soulaines-Dhuys - cantó de Vendeuvre-sur-Barse

## Vegeu també

* Cantons de l'Aube
# Prat e Bonrepaus

Prat e Bonrepaus (en francès Prat-Bonrepaux) és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana