OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Parabotia parva

Parabotia parva és una espècie de peix de la família dels cobítids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima subtropical, el qual viu a la Xina.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Dabry de Thiersant P., 1872. Nouvelles espèces de poissons de Chine. A: La pisciculture et la pêche en Chine. París. i-ix, 1-196, Pls. 1-50 + 35 (bis). Pisciculture Chine. 178-192.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Chen, J.-X., 1980. A study on the classification of the botoid fishes of China. Zoological Research v. 1 (núm. 1): 3-26.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Zhu, S.-Q., 1995. Synopsis of freshwater fishes of China. Jiangsu Science and Technology Publishing House i-v + 1-549.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ FishWise (anglès)

## Bibliografia

* Hanel, L. i J. Novák, 2002. Ceské názvy zivocichu V. Ryby a ryboviti obratlovci (Pisces) 3., maloústí (Gonorhynchiformes) - máloostní (Cypriniformes). Národní muzeum (zoologické oddelení), Praga.
* Kottelat, M., 2004. Botia kubotai, a new species of loach (Teleostei: Cobitidae) from the Ataran River basin (Myanmar), with comments on botiine nomenclature and diagnosis of a new genus. Zootaxa 401:1-18.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan. 1.028 pàgines.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* BioLib (anglès)
* AQUATAB (txec)
# Ruta dels colls alpins

La Ruta dels colls alpins és un camí de senderisme de llarga distància que travessa els Alps a Suïssa, part de la Ruta Alpina. Comença a Sargans a la Suïssa oriental, i travessa el cor de país en direcció oest per acabar a Montreux a la riba del Llac Léman. La ruta total fa més de 325 quilòmetres i travessa 16 ports de muntanya, prenent 15 dies o més per ser completada a peu.

## La ruta

Hi ha diverses variacions de la ruta, però les etapes indicades a sota són força estàndards. La ruta alpina verda segueix la carretera nacional suïssa núm. 1 (anteriorment coneguda com la ruta dels ports alpins de Suïssa) de Sargans a Lenk, sent estesa 4 ports més enllà fins a Montreux.
* Des de Sargans travessant el coll de Foo a Elm
* Travessant el coll Richetli a Linthal
* Travessant el coll Klausen a Flüelen
* Travessant el coll Surenen a Engelberg
* Travessant el coll Joch a Meiringen
* Travessant el coll Grosse Scheidegg a Grindelwald
* Travessant el coll Kleine Scheidegg a Lauterbrunnen
* Travessant el coll Sefinenfurgge a Griesalp
* Travessant el coll Hohtürli a Kandersteg
* Travessant el coll Bunderchrinde a Adelboden
* Travessant el coll Hahnenmoos a Lenk
* Travessant el coll Trütlisberg a Lauenen
* Travessant el coll Krinne a Gsteig
* Travessant el coll dels Andérets a coll dels Molses
* Travessant el coll de Chaude a Montreux
La part central de la ruta a través de l'Oberland bernès és la més espectacular i molts senderistes trien els colls d'aquesta zona en comptes de fer la ruta sencera. Les connexions de transport excel·lents ofereixen moltes possibilitats per a tallar el trajecte.

## Senyalitzacions

La ruta està ben senyalitzada amb la majoria dels signes indicant el nom del coll o ciutat més pròxim. Cada cop més, la placa verda "Via Alpina" està sent introduïda als senyals del que s'anomena la ruta número 1.

## Referències

* 1 2 3 Reynolds, Kev. «Trek 10 - Alpine Pass Route». A: Trekking in the Alps. Cicerone, 2011, p. 124-135. ISBN 978 1 85284 600 8.
* ↑ «Via Alpina». Arxivat de l'original el 2 d’abril 2016. [Consulta: 6 abril 2016].

## Enllaços externs

* http://www.wanderland.ch/en/routes/route-01.html Arxivat 2017-08-18 a Wayback Machine.
# La vaca cega

La vaca cega és un poema compost per l'escriptor català Joan Maragall l'any 1893 a Sant Joan de les Abadesses que forma part de la sèrie Pirinenques. L'autor hi explica els moviments d'una vaca, cega d'un cop de roc d'un vailet de can Covilar de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès); gairebé la personifica, i li dona un aire de noble tragèdia i de fatalitat, bastit en un clima d'elements morals i lírics. Es tracta, segurament, d'un dels poemes més coneguts de Maragall.
En una carta al seu amic Soler i Miquel que inclou el poema, Maragall descriu aquest com una «flor de salut ociosa». Segons l'estudiós de l'obra de Maragall Arthur Terry, el que vol dir és que només en un estat de salut, d'equilibri físic i mental, una persona és capaç de sentir compassió.
La seva reacció de la visió de l'espectacle de l'animal arriba a transmetre alguna cosa de la força vitalitzadora que ve de la compassió.
La vaca cega va ser traduït al castellà per Miguel de Unamuno i a l'esperanto per Vicente Inglada Ors. També el dibuixant Junceda en va fer una recreació pictòrica.

## Poema

Topant de cap en una i altra soca, avançant d'esma pel camí de l'aigua, se'n ve la vaca tota sola. És cega. D'un cop de roc llançat amb massa traça, el vailet va desfer-li un ull, i en l'altre se li ha posat un tel: la vaca és cega. Ve a abeurar-se a la font com ans solia, mes no amb el ferm posat d'altres vegades ni amb ses companyes, no: ve tota sola. Ses companyes, pels cingles, per les comes, pel silenci dels prats i en la ribera, fan dringar l'esquellot mentre pasturen l'herba fresca a l'atzar, ella cauria! Topa de morro en l'esmolada pica i recula afrontada... Però torna, i abaixa el cap a l'aigua, i beu calmosa. Beu poc, sens gaire set. Després aixeca al cel, enorme, l'embanyada testa amb un gran gesto tràgic; parpelleja damunt les mortes nines, i se'n torna orfe de llum sota el sol que crema, vacil·lant pels camins inoblidables, brandant llànguidament la llarga cua.
(Poesies, 1895)

## Referències

* ↑ Maragall, Pere; Vilar, Esther. «"La Vaca cega", de Joan Maragall». Biblioteca de Catalunya, 15-03-2013. Arxivat de l'original el 20 de maig 2014. [Consulta: 20 maig 2014].
* ↑ M. S. «'La vaca cega', el poeta popular». Vilaweb, 17-08-2010.
* 1 2 3 Terry, Arthur. «La poesia de Joan Maragall». Journal of Catalan Studies. Arxivat de l'original el 2014-05-20. [Consulta: 20 maig 2014].
* ↑ «El calendari de la Lliga del Bon Mot (1934), Joan Maragall i Joan Junceda units per la paraula neta». Arxivat de l'original el 2016-06-03. [Consulta: 13 gener 2016].

## Enllaços externs

* Digitalització al portal MDC (Memòria Digital de Catalunya)
* Traducció Arxivat 2014-08-24 a Wayback Machine. de Miguel de Unamuno al castellà
* Traducció de Vicente Inglada Ors a l'esperanto
# Pau Abad i Piera

Pau Abad i Piera (Sabadell, Vallès Occidental, 15 de juliol de 1896 - 10 de desembre de 1981) va ser un inventor i industrial, pioner de l'enginyeria electrònica a Catalunya.

## Biografia

De jove Pau Abad treballà en la mecànica de precisió aplicada a maquinària tèxtil i als automòbils i el 1924 fundà una fàbrica d'aparells de ràdio. Vinculat a Ràdio Associació de Catalunya, juntament amb altres investigadors, aconseguí durant els anys 1930 transmetre una imatge fotogràfica per ràdio, considerat per alguns l'inventor duna versió pràctiac del radiofax atès que Western Union va transmetre la seva primera fotografia el 1921, AT&T va seguir el 1924, i RCA va començar a enviar Radiophotos el 1926, dos anys després de la patent de Pau Abad. Va patentar aquell invent el novembre del 1930 i la primera foto s'envià el 21 de novembre de 1932.
Abad fou pioner de l'enginyeria electrònica a Catalunya. Per la Guerra Civil va estroncar la seva activitat en la radiodifusió i va tornar al seu antic ofici.

## Referències

* 1 2 Nomenclàtor. «Carrer de Pau Abad». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 15 juliol 2014].
* ↑ «Pau Abad i Piera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Rensen, Marius. «The Bartlane System». hffax.de. [Consulta: 7 gener 2010].
* ↑ «1924: Fax Service». AT&T Labs timeline. [Consulta: 30 juny 2010].
* ↑ Hotaling, Burton L. (en anglès) Journalism Quarterly, 25, 2, 6-1948, pàg. 139–144. DOI: 10.1177/107769904802500204. ISSN: 0022-5533.
* ↑ Vallès, Joana; Rodríguez, Àngela «Els veritables inventors del fax» ( PDF). Antena Local. Federació d'Organismes i Entitats de Ràdio Local de Catalunya [Martorell], núm. 12, 12-1999, pàg. 15 [Consulta: 9 gener 2023].

## Enllaços externs

* Història de Ràdio Associació Arxivat 2014-12-10 a Wayback Machine.
* CREID Arxivat 2008-11-22 a Wayback Machine. - Base de dades que inclou breu biografia de Pau Abad.
# Radionúclid

Un núclid radioactiu o radionúclid és un núclid inestable, i que per tant degenera emetent radiacions ionitzants. Malgrat que alguns físics de vegades empren vulgarment el mot radioisòtop per a designar això, cal notar que al llenguatge estricte o formal de la física i tecnologia nuclear és erroni, ja que un núclid i un isòtop no són el mateix. Quan un radionúclid emet radioactivitat assoleix un estat més estable, que requereix menys energia que abans, i en general es transforma en un altre núclid diferent (o bé en el mateix, però menys excitat, si ha emès radioactivitat gamma), que pot o no ser també radioactiu. Aquest procés radioactiu ocorre en principi de manera espontània, però l'ésser humà ha après a provocar-ho de manera artificial. En qualsevol dels dos casos la radioactivitat resultant té exactament les mateixes característiques.
Els radionúclids es caracteritzen per tenir una vida mitjana finita, que pot anar des de petites fraccions de segon a milers d'anys. De fet, alguns d'ells tenen un període de semidesintegració tan llarg que encara no s'ha pogut quantificar experimentalment i fins i tot n'hi ha que s'havien considerat, i per a certes aplicacions pràctiques encara se sol fer, estables. Dels núclids coneguts actualment n'hi ha noranta teòricament estables i dos-cents cinquanta-cinc als quals no se'ls ha observat desintegrar-se. D'altra banda, hi ha gairebé el doble, uns sis-cents cinquanta, als quals si se'ls ha observat radioactivitat i que tenen una vida mitjana d'almenys una hora. A la Terra es coneixen uns tres mil radionúclids de vida mitjana superior a una hora, la major part dels quals (prop d'un 90%) són antropogènics (produïts pels humans), uns dos mil quatre-cents de vida mitjana inferior a una hora i encara d'altres tan inestables que la seva vida mitjana és curtíssima.
Els radionúclids s'apliquen a la tecnologia nuclear per a obtenir energia elèctrica, a la indústria (controls de qualitat, etc.), a la medicina (radioteràpia, etc.) i per a armament nuclear (bàsicament a la propulsió de vehicles i a eines per a matar). La seva utilització implica greus riscos ambientals (contaminació radioactiva) i de salut (radiotoxicitat, enverinament per radiacions, etc.), per això cal fer-ho amb extrema cura. Cal recordar que els radionúclids d'origen natural, com l'urani o el plutoni, existeixen en quantitats finites a la Terra, per això cal usar-los d'una manera sostenible. D'altra banda, el seu ús genera residus radioactius, que poden ser molt perillosos i pels quals l'únic tractament que se sol fer és cobrir-los fins que la seva radioactivitat sigui propera a la natural. Els possibles tractaments per als que trigarien més d'una trentena d'anys en fer-ho (tot el combustible gastat de les centrals nuclears i per a fins militars, per exemple) encara es troben en fase de teoria, investigació o experimentació.

## Vegeu també

* Activitat d'una substància radioactiva

## Referències

* ↑ Radiaciones ionizantes, de Xavier Ortega Aramburu i Jaume Jorba Bisbal. Edicions UPC, 2009, ISBN 8483010887 (castellà)
# Antoni Ros i Güell

Antoni Ros i Güell (Sant Martí de Provençals, 1877 - Badalona, 1954) fou un pintor català. Una part important de la seva obra està exposada a la masia de Can Miravitges, a Badalona, que va ser de la seva propietat i on visqué els darrers anys de la seva vida. El Museu de Badalona, que gestiona l'espai, hi ofereix visites guiades en hores concertades. El Museu de Mataró i el Museu d'Art de Sabadell també conserven obra seva.

## Biografia

Va estudiar pintura a l'Escola Oficial de Belles Arts –coneguda com a Llotja- entre els anys 1891 i 1896 i va completar la seva formació amb estades a París –on va treballar al taller d'un decorador- i a Roma al tombant de segle. Va estar molt vinculat a Badalona des que va heretar una masia familiar, Can Miravitges, on va viure i on tenia el taller.
Durant la primera dècada del segle xx, en ple auge del Modernisme, Ros i Güell va destacar ja com a pintor paisatgista, encetant l'any 1903 una sèrie d'exposicions en la prestigiosa galeria barcelonina Sala Parés. Fins als anys trenta, paral·lelament a les exposicions en sales barcelonines, participarà en diverses Exposicions Nacionals amb assiduïtat, així com en algunes Exposicions Universals, en una època on triomfa fonamentalment el gènere paisatgista, al qual es dedicarà quasi exclusivament aquest pintor. Cal esmentar també la seva faceta com a projectista arquitectònic, ja que va dissenyar la decoració de l'establiment modernista, encara en peu a la Rambla de Sant Josep, conegut com a Antiga Casa Figueras.
Paral·lelament a la seva activitat pictòrica, que continuarà fins poc abans de la seva mort, Ros i Güell treballarà com a escenògraf als tallers de coneguts professionals del món del teatre, com és el cas de Fèlix Urgellès, i també amb Lluís Graner, pintor i empresari teatral, i igualment farà els decorats d'almenys quatre films de Fructuós Gelabert i Magí Murià, directors del cinema pioner català. També és coneguda la seva contribució al pessebrisme monumental i als diorames.
El 1951, l'Ajuntament de Badalona el va reconèixer com a fill adoptiu de la ciutat.

## Referències

* ↑ «Masia de Can Miravitges». Visitmuseum. Arxivat de l'original el 2021-05-22. [Consulta: 29 març 2024].
* ↑ «Museus en línia». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2020-09-28. [Consulta: 18 novembre 2016].
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 185. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* ↑ Bejarano, Gras i Ojuel, 2004, p. 40.

## Bibliografia

* Bejarano, Juan Carlos; Gras, Irene; Ojuel, Maria. Ros i Güell, el pintor que empaitava núvols. Badalona: Museu de Badalona, 2004. ISBN 84-88758-20-0.
# Pasembur

Pasembur és una amanida típica de Malàisia que conté cogombre ratllat, patata, tofu, nap, brots de soja, bunyols de gambes, cranc fregit picant i calamars fregits o altres mariscs. El conjunt s'amaneix amb una salsa de fruits secs dolça i picant.
El terme pasembur és propi del nord de la Malàisia peninsular i també s'associa amb la ciutat de George Town. En altres parts de Malàisia se l'anomena mamak rojak i a Singapur Indian rojak.

## Referències

* ↑ «Pasembur (Malaysian-Indian salad)» (en anglès). [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ «How to Make Pasembur (aka Indian Rojak) - Jackie M» (en anglès americà), 27-04-2017. [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ «Top 5 Best Pasembur to Eat in Penang» (en anglès britànic), 12-09-2017. [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ Liagre, Laurie. «Rojak» (en espanyol europeu), 30-11-2020. [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ «6 best Indian rojak stalls in Singapore for your midday snack fix» (en anglès americà), 18-08-2022. [Consulta: 14 novembre 2023].
# Elizabeth Hamilton

La comtessa Elizabeth de Gramont, de soltera Hamilton (Strabane, 1640 - 3 de juny de 1708), fou una aristòcrata escocesa que va servir com a dama d'honor (Dame du Palais) de Maria Teresa d'Àustria, regna consort de Lluís XIV. Va ser una de les retratades en la sèrie de quadres coneguda com les Belles de Windsor, pintats per sir Peter Lely.

## Biografia

Elizabeth Hamilton va néixer a Strabane, comtat de Tyrone, Irlanda. Es va convertir en membre de la cort anglesa l'any 1661, on va adquirir fama i prestigi per la seva gran bellesa, judici i sensibilitat. Sempre se la va veure com a enginyosa i acurada amb les seves paraules en manifestar els seus pensaments. Li agradaven les bromes i entremaliadures. En una ocasió, va gastar una broma a Lady Muskerry i Miss Blague, dues donzelles d'honor britàniques. Va ser cortejada pel duc de York, el duc de Richmond i l'hereu de Norfolk, entre d'altres, però els va rebutjar. Es va casar a Londres amb Philibert de Gramont, un exiliat francès a la cort anglesa. "La belle Hamilton", com se la sobrenomenava, fou a consideració del seu germà, Antoine Hamilton, capaç de solucionar els problemes del comte. Gramont (un mig germà més jove d'Antoine III, duc de Gramont) l'havia festejada durant algun temps i es va entendre que es casarien. No obstant això, quan Gramont va poder tornar a França, la va abandonar, fent l'efecte que no anava a fer-ho. Davant això els seus germans el van detenir i el van pressionar per tornar i casar-se amb ella.
Va seguir al seu espòs a França l'any 1669, on es va fer dama de companyia (Dame du Palais) de la reina francesa. Allí va mantenir la seva fama de dona enginyosa, destacà en la cort de Lluís XIV, si bé el seu marit va seguir amb les seves aventures amoroses fins a la fi de la seva vida. D'ell deia Ninon de l'Enclos que era l'únic home madur que podia donar-se-les de jove amb les seves bogeries sense fer el ridícul. Elizabeth Hamilton va ser assenyalada com una clienta de la Voisin, i per això va ser incriminada l'any 1679 en el cèlebre cas dels verins. L'any 1696 el seu espòs, després de recuperar-se d'una greu malaltia, va tornar a la vida religiosa i ella el va seguir. Va morir l'any 1708, un any després d'haver enviudat.

## Família

El seu pare va ser sir George Hamilton, i la seva mare, Lady Mary Butler, germana de James Butler, duc d'Ormonde. Es va casar amb Philibert de Gramont, un noble francès, el 1664, van tenir dos fills:
* Claude Charlotte de Gramont, que es va casar amb Henry Stafford-Howard, comte de Stafford.
* Marie Elizabeth de Gramont (nascuda el 27 de desembre de 1667).

## Referències

* ↑ William Anderson. . A. Fullarton & co..
* ↑ William Henry Davenport Adams. .
* ↑ «Elizabeth Hamilton». The Peerage, 22-01-2011.

## Enllaços externs

* "Portrait of Elizabeth Hamilton, Countess de Gramont (?-1708) europeana.
* "Elizabeth Hamilton, Countess de Gramont" Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine., by James Macardell, after Sir Peter Lely, National Portrait Gallery.
* "Elizabeth Hamilton, Comtesse de Gramont" (1641-1708).
# Hasna Benhassi

Hasna Benhassi (àrab: حسنة بنحسي; n. a Marràqueix, l'1 de juny de 1978) és una atleta de mitjana distància marroquina retirada.
Va competir als Jocs Olímpics de 2000, 2004 i 2008 i va guanyar dues medalles a la prova de 800 m, el 2004 i el 2008. Als campionats del món va guanyar una medalla d'or de més de 1500 m en coberta el 2001 i medalles de plata de més de 800 m a l'aire lliure el 2005 i 2007. El 2004, va ser nomenada Esportista de l'Any al Marroc després d'una enquesta realitzada per la Ràdio Marroquina entre 43 mitjans de comunicació.
Benhassi està casada amb el corredor de mitja distància olímpic Mouhssin Chehibi; tenen una filla que es diu Farah.

## Referències

* ↑ «Hasna Benhassi». Sports-Reference.com. Sports Reference LLC.
* ↑ Hasna Benhassi a World Athletics
* ↑ Hicham El Guerrouj and Hasna Benhassi named Moroccan Athletes of the Year. iaaf.org (27 December 2004)
# Bondville

Bondville és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 455 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bondville tenia 455 habitants, 188 habitatges, i 119 famílies. La densitat de població era de 702,7 habitants/km².
Dels 188 habitatges en un 27,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,9% hi vivien parelles casades, en un 9% dones solteres, i en un 36,7% no eren unitats familiars. En el 26,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,42 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,84.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,2% tenia menys de 18 anys, un 11% entre 18 i 24, un 33,2% entre 25 i 44, un 18,9% de 45 a 60 i un 12,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.250 $ i la renda mediana per família de 38.462 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.125 $ mentre que les dones 25.536 $. La renda per capita de la població era de 17.439 $. Aproximadament el 8,3% de les famílies i l'11,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bondville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bondville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Districte d'Argenteuil

El Districte d'Argenteuil és un dels tres districtes amb què es divideix el departament de Val-d'Oise, a la regió de l'Illa de França. Des del 2017 té 9 cantons i 17 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura d'Argenteuil.

## Composició
### Cantons

* Argenteuil-1 (en part)
* Argenteuil-2
* Argenteuil-3
* Domont (en part)
* Ermont
* Franconville
* Herblay
* Saint-Ouen-l'Aumône (en part)
* Taverny

### Municipis

Els municipis del districte d'Argenteuil, i el seu codi INSEE, son:
* Argenteuil (95018)
* Beauchamp (95051)
* Bessancourt (95060)
* Bezons (95063)
* Cormeilles-en-Parisis (95176)
* Eaubonne (95203)
* Ermont (95219)
* Franconville (95252)
* Frépillon (95256)
* La Frette-sur-Seine (95257)
* Herblay (95306)
* Montigny-lès-Cormeilles (95424)
* Pierrelaye (95488)
* Le Plessis-Bouchard (95491)
* Saint-Leu-la-Forêt (95563)
* Sannois (95582)
* Taverny (95607)

## Vegeu també

* Cantons de Val-d'Oise
# Tàmiris

Tàmiris o Tàmiras (en grec antic Θάμυρις), segons la mitologia grega, va ser un músic traci, fill del poeta i músic Filammó i de la nimfa Argíope. Altres tradicions el fan fill d'Etli i net d'Endimió, i la seva mare una de les muses, Èrato o Melpòmene.
Tenia una gran bellesa i sabia molt bé l'art del cant i de la lira, que li havia ensenyat Linos. De vegades se'l considerava mestre d'Homer. Segons aquest, Tàmiris va voler competir amb les Muses, però elles el van superar i, com a càstig, li tragueren els ulls i el deixaren sense veu, privant-lo també del seu talent musical. En cas d'haver vençut hauria demanat com a premi unir-se successivament amb totes elles. Aquests fets se situaven a la ciutat de Dòrion, prop de Pilos. Després del seu fracàs, Tàmiris va llençar la seva lira a un riu anomenat Balira, a Messènia, nom que en grec té les paraules "llençar" i "lira".
Els antics li atribuïen diversos himnes. Sembla que va compondre una Teogonia, una Cosmogonia i una Titanomàquia. També era considerat l'inventor del Mode dòric.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 499. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 201. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1