OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Schistura macrocephalus

Schistura macrocephalus és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Laos i la Xina.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Banarescu, P. i T. T. Nalbant 1995: A generical classification of Nemacheilinae with description of two new genera (Teleostei: Cypriniformes: Cobitidae). Travaux du Museum d'Histoire Naturelle "Grigore Antipa" v. 35: 429-495.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Jayaram, K. C. 1981: The freshwater fishes of India, el Pakistan, Bangladesh, Burma and Sri Lanka--a handbook: i-xxii + 1-475, Pls. 1-13. Zoological Survey of India.
* Kottelat, M. «Zoogeography of the fishes from Indochinese Inland waters with an annotated check-list» (PDF) (en anglès). Bulletin Zoölogisch Museum, Universiteit van Amsterdam, 12, 1, 1989, pàg. 1-55.
* Kottelat, M. 1990: Indochinese nemacheilines. A revision of nemacheiline loaches (Pisces: Cypriniformes) of Thailand, Burma, Laos, Cambodia and southern Vietnam: 1-262. Verlag Dr. Friedrich Pfeil, Múnic, Alemanya.
* Kottelat, M. 2000. Diagnoses of a new genus and 64 new species of fishes from Laos (Teleostei: Cyprinidae, Balitoridae, Bagridae, Syngnathidae, Chaudhuriidae and Tetraodontidae). J. South Asian Nat. Hist. v. 5 (núm. 1): 37-82.
* Menon, A. G. K. 1987: The fauna of India and the adjacent countries. Pisces. Vol. IV.: i-x + 1-259, Pls. 1-16. Teleostei - Cobitoidea. Part 1. Homalopteridae. Zoological Survey of India.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Microphis mento

Microphis mento és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 15 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix demersal de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines, Papua Nova Guinea i Indonèsia (Sulawesi).

## Referències

* ↑ Kaup J. J., 1853. Uebersicht der Lophobranchier. Arch. Naturgeschichte v. 19 (núm. 1). 226-234.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Bleeker, P., 1856. Beschrijvingen van nieuwe of weinig bekende vischsoorten van Manado en Makassar, grootendeels verzameld op eene reis naar den Molukschen Archipel in het gevolg van den Gouverneur Generaal Duymaer van Twist. Acta Societatis Regiae Scientiarum Indo-Neêrlandicae v. 1: 1-80.
* 1 2 3 «Microphis mento» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Fowler, H.W., 1943. Descriptions and figures of new fishes obtained in Philippine seas and adjacent waters by US Bureau of Fishing Steamer ALBATROSS. Bull. U.S. Natl. Mus. 100(2):53-91 p.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.
* ↑ Allen, G.R., 1991. Field guide to the freshwater fishes of New Guinea. Christensen Research Institute, Madang, Papua Nova Guinea.
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Dawson, C. E., 1984: Revision of the genus Microphis Kaup (Pisces, Syngnathidae). Bulletin of Marine Science v. 35 (núm. 2): 117-181.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Miguel Espinosa

Miguel Espinosa (Huehuetenango, 1858 - [...?]) fou un pianista i compositor guatemalenc.
Era fill d'un mestre de capella que li ensenyà els primers secrets de l'art de la música i el 1870 fou enviat a Europa, on va ingressar en el Conservatori de París, on va romandre quatre anys i arribà a ser un alumne molt avantatjat. A París i Londres s'havia fet aplaudir com a pianista quan el 1875 es traslladà als Estats Units, establint-se com a professor de música a San Francisco, i finalment tornà a la seva pàtria el 1884.
També fou un notable compositor, com ho testifiquen les seves obres per a piano, marxa Río Negro, i Cadencia per a la rapsòdia núm. 2 de Liszt, i quatre melodies vocals sobre poesies de José Batres Montúfar.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 22, pàg. 239. (ISBN 84-239-4522-7)
# Miguel G. Tejera

Miguel G. Tejera (Caracas, Veneçuela, 20 de març de 1848 - París, França, 22 de febrer de 1902) fou un escriptor, polític i diplomàtic veneçolà, germà del poeta i escriptor Felipe Tejera (1846-1924) i del compositor, Francisco Tejera (1840-1878).
Estudià humanitats en el Col·legi Roscio i el 1875 publicà a París El Mundo ilustrado, així com les obres Venezuela pintoresca è il·lustrada, premiada pel Govern veneçolà amb medalla d'or, i la Gran Carta geogràfica de Venezuela, segons l'antiga de Codazzi.
Tornat a Caracas, desenvolupà diversos càrrecs oficials, i el 1880 fou nomenat president de la Comissió de límits amb el Brasil i després ministre d'Obres públiques. Més tard fou encarregat de Negocis de Veneçuela en el Brasil, el 1882 plenipotenciari en el Congrés de Panamà i després ministre d'Obres públiques per segona vegada.
Va pertànyer a un gran nombre de societats científiques i literàries, tant al seu país com a l'estranger. Per la seva cultura i per la importància de les seves obres, Tejera està conceptuat com una de les més solides autoritats del seu país.
A més de les ja mencionades se li deuen:
* Compendio de Historia de Venezuela, (París, 1875);
* Historia documentada del general Francisco Miranda, que només es publicà en part;
* Biografia del general San Martín (París, 1875);
* Estudio sobre el ferrocarril de Carenero à Caracas (Caracas, 1879);
* Prosa y verso (Barcelona, 1889)
* Origen y constitució mecánica del mundo (Barcelona, 1889).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 59, pàg. 1485 (ISBN 84-239-4559-6)
# Miguelón

Miguelón (d'uns 400.000 anys) és el nom popular que té el crani més complet d'un Homo heidelbergensis que s'hagi trobat. D'aquesta espècie, que es considera que són els ancestres directes de l'Homo neanderthalensis, se n'han trobat uns 5.500 fòssils a la Sima de los Huesos a la Serra d'Atapuerca, al nord-oest de la península Ibèrica.
Els arqueòlegs consideren que tal concentració d'ossos al cim pot ser deguda al fet que va ser un cementiri pels habitants de la cova. El fet que manquin ossos petits s'explica mitjançant la hipòtesi que aquests hagin estat atacats per agents naturals.
Miguelón, d'uns trenta anys, va patir 13 impactes al cap i va morir de sèpsia a conseqüència de les seves dents trencades. A la seva mandíbula superior esquerra hi presenta una alteració òssia important, amb una evidència d'infecció alveolar. Segons Arsuaga, la dent es podria haver trencat per culpa d'un cop, i per tant, les genives foren exposades la qual cosa li derivà en un procés infecciós que va continuar fins a arribar prop de l'òrbita ocular.
El nom de "Miguelón" deriva del ciclista Miguel Indurain que va guanyar el Tour de França i el Giro el 1992, el mateix en què el fòssil va ser descobert.

## Vegeu també

* Llista de fòssils humans

## Referències

* ↑ (castellà) «El cráneo «Miguelón» llega a Madrid». ABC, 15-12-2005.
* ↑ (castellà) «El cráneo de Miguelón». Tribuna Complutense, 02-02-2008.

## Enllaços externs

* (castellà) Fòssils humans - El Cim dels Ossos Arxivat 2008-02-04 a Wayback Machine.
# Mihailo III Obrenović

Mihailo III Obrenović (serbi: Михаило Обреновић) (Kragujevac, 4 de setembre de 1823 $^{(Julià)}$ - Topčider, 29 de maig de 1868 $^{(Julià)}$) (serbi: Михаило Обреновић, 16 de setembre de 1823 - 10 de juny de 1868) va ser príncep de Sèrbia de 1839 a 1842 i de 1860 a 1868. El seu primer regnat va acabar quan va ser destituït en 1842 i el seu segon quan va ser assassinat 1868. Es considera el governant més il·lustrat de la Sèrbia moderna. Va advocar per la idea d'una federació balcànica contra l'Imperi otomà.
Era el fill menor de Miloš Obrenović, a la mort del seu germà gran Milà (8 de juliol de 1839) fou nomenat per Turquia príncep de Sèrbia; però la seva russòfila per una banda i els impostos en què gravà al poble per l'altra, promogueren, ja el 1842, una revolució que l'obligà a refugiar-se a Senilin. Desterrat de la seva pàtria amb la seva família, per l'Assemblea Nacional, primerament va viure a Viena i Berlín, després (1844/50) viatjà i després residí en les seves possessions de Valàquia, fins 1858 en que retornà a la seva pàtria, on succeí al seu pare, com a príncep de Sèrbia (26 de setembre de 1860).
Mercès a la seva influencia es refusà l'antiga Constitució i es reemplaçà per una altra que donà part en la legislació Narodna Skupshtina (Assemblea Nacional). Un grup de serbis educats a França i Alemanya, capitanejats per Ristić, treballava per obtenir una Constitució més liberal, cosa que feu disminuir l'aprecià del poble pel rei, el qual, a més, divorciant-se de la seva estèril esposa, Júlia casà amb Katarina Konstantinović, donant així pretext als partidaris de la Dinastia Karađorđević perquè, temorosos de que tingués descendents de la seva nova esposa, l'assassinessin el 29 de maig de 1868.
Mihailo III, fou un home d'una gran cultura, d'esperit noble i de conducta sens taca; portà a fi la reforma tributaria i militar del país i aconseguí que els turcs desallotgessin les fortaleses de Sèrbia. L'assassinà un individu de la família Radovanovitc que havia sigut secretari del príncep Alexander Karageorgevic. El succeí el que havia estat els seu protegit, el seu cosí, Milà Obrenović, que regnaria com Milà I de Sèrbia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 869. (ISBN 84-239-4535-9)
# Mikhaïl Pletniov

Mikhaïl Vassílievitx Pletniov (en rus: Михаи́л Васи́льевич Плетнёв, Arkhànguelsk, Rússia, 14 d'abril de 1957) és un pianista, director d'orquestra i compositor rus.
Va entrar a l'Escola Central de Música als 13 anys, i el 1974 va ingressar al Conservatori de Moscou, on va tenir com a professors als pianistes i mestres Jacob Flier i Lev Vlàssenko. Als 21 anys va guanyar la medalla d'or del VI Concurs Internacional Txaikovski, amb el qual va guanyar reconeixement internacional i va atreure l'atenció a tot el món. L'any següent, el 1979, va debutar als Estats Units. També feia classes al Conservatori de Moscou, on entre els seus alumnes tingué en Sergei Babayan.
El 1988 va ser convidat a actuar en la conferència de superpotències a Washington DC En aquesta conferència va conèixer i va fer amistat amb Mikhaïl Gorbatxov. Gràcies a aquesta amistat va aconseguir suports per fundar dos anys després l'Orquestra Nacional Russa el 1990, la primera orquestra no finançada pel govern a Rússia des de 1917, de la qual es va convertir en director principal. Va deixar el càrrec a finals dels anys 90, i en l'actualitat n'és el seu director artístic.
Els seus enregistraments consisteixen fonamentalment en obres russes. Els primers treballs que va gravar van ser orquestrals, incloent-hi La bella dorment, la Simfonia núm. 6 i la Simfonia Manfred de Txaikovski, i les Simfonies núm 2 i 3 de Rakhmàninov. Totes elles van ser ben rebudes pels crítics. El seu repertori al piano és també molt extens, incloent-hi obres com Les estacions, moltes sonates de Scarlatti, Quadres d'una exposició, i les seves pròpies transcripcions de les suites de El Trencanous i La bella dorment.
Pletniov té un contracte exclusiu amb Deutsche Grammophon des de 1996.

## Referències

* ↑ Fanning, David. "Pletnev, Mikhail". Grove Dictionary of Music and Musicians. 2001.
* ↑ "Mikhail Pletnev". Russian National Orchestra Official Website. http://www.russianarts.org/rno/pletnev.cfm
* ↑ Geoffrey Norris, "Mestre miseryguts". Telegraph, 22 març 2004.

## Enllaços externs

* Russian National Orchestra (Versió anglesa)
* Lloc no oficial de Mijaíl Pletniov
# Mikola Tutkovski

Mikola Tutkovski (Lípovets, 5 de febrer de 1857 $^{(Julià)}$ - Kíiv, 15 de febrer de 1931), nom complet amb patronímic Nikolai Apol·lónovitx Tutkovski, rus: Николай Аполлонович Тутковский o també Mikola Apol·lònovitx Tutkovski, ucraïnès: Микола Аполлонович Тутковський fou un pianista i compositor rus i ucraïnès. Era germà del geòleg Pàvel Apol·lónovitx Tutkovski.
Es va distingir com a concertista de piano. Professor del Conservatori de Sant Petersburg fins a l'any 1890, el 1893 fundà una Escola de Música a Kíev que dirigí fins al 1928.
Va compondre diverses obres per a orquestra, entre elles una Simfonia i els poemes simfònics Pensée élégiaque i Bachanale bohèmienne, nombroses obres per a piano, cançons i un Tractat pràctic d'harmonia.

## Referències

* ↑ Glantz, Jerry. Leib Glantz, the man who spoke to God. Tel Aviv Institute for Jewish Liturgical Music, 2008, p. 26. ISBN 9780615196657.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 629 (ISBN 84-239-4565-0)

## Enllaços externs

* (rus) Biografia a dic.academic.ru
# Mila Kupfer-Berger

Mila Kupfer-Berger (Viena, 6 de setembre de 1850 - Neuwaldegg, 12 de maig de 1905) fou una soprano dramàtica austríaca.
Brillant alumna del Conservatori de Viena, debutà a Linz el 1868 fent el rol de Margarida, en el Faust de Gounod, una verdadera creació, el que li valgué ser contractada com a primera tiple en el Teatre de l'Òpera de Berlín, passant més tard a Viena, on compartí els èxits amb la famosa Materna.
Dedicada a l'òpera italiana, fou una gran intèrpret del repertori meyerebià, cantant amb èxit ininterromputs en els principals teatres d'Itàlia, Espanya i l'Amèrica del Sud. El 1898 es retirà de l'escena dedicant-se a l'ensenyança a Viena.

## Repertori (selecció)

* Agathe El caçador furtiu
* Rezia Oberon
* Euryanthe von Savoyen Euryanthe
* Elsa Lohengrin
* Fricka L'anell del nibelung
* Elisabeth Tannhäuser
* Senta Der fliegende Holländer
* Susanne Les noces de Fígaro
* Valentine Les Huguenots
* Marie Tsar i fuster
* Aida Aida

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 3072 ISBN 84-239-4582-0
# Mimagoniates

Mimagoniates és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Mimagoniates barberi (Regan, 1907)
* Mimagoniates inequalis (Eigenmann, 1911)
* Mimagoniates lateralis (Nichols, 1913)
* Mimagoniates microlepis (Steindachner, 1877)
* Mimagoniates rheocharis (Menezes & Weitzman, 1990)
* Mimagoniates sylvicola (Menezes & Weitzman, 1990)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Regan, C. T. 1907. Descriptions of two new characinid fishes from South America. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 20 (núm. 119): 402-403.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1911. New characins in the collection of the Carnegie Museum. Annals of the Carnegie Museum v. 8 (núm. 1): 164-181, Pls. 4-9.
* ↑ Nichols, J. T. 1913. On two new characins in the American Museum. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 26: 151-152.
* ↑ Steindachner, F. 1877. Die Süsswasserfische des südöstlichen Brasilien (III). Sitzungsberichte der Kaiserlichen Akademie der Wissenschaften. Mathematisch-Naturwissenschaften Classe v. 74 (1. Abth.): 559-694, Pls. 1-13.
* 1 2 Menezes, N. A. & Weitzman, S. H. 1990. Two new species of Mimagoniates (Teleostei: Characidae: Glandulocaudinae), their phylogeny and biogeography and a key to the glandulocaudin fishes of Brazil and Paraguay. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 103 (núm. 2): 380-426.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Weitzman, S. H., N. A. Menezes, i J. R. Burns 1996: Species of the glandulocaudine tetra tribe Glandulocaudini: the genus Mimagoniates. (Part 1). Tropical Fish Hobbyist v. 44 (núm. 6): 184-194.
* Weitzman, S. H., N. A. Menezes, i J. R. Burns 1996: Species of the glandulocaudine tetra tribe Glandulocaudini: the genus Mimagoniates. (Part 2). Tropical Fish Hobbyist v. 44 (núm. 8): 179-188, 190, 192, 194.
* Weitzman, S. H., N. A. Menezes, i J. R. Burns 1996: Species of the glandulocaudine tetra tribe glandulocaudini: the genus Mimagoniates. (Part 3). Tropical Fish Hobbyist v. 44 (núm. 9): 195-210.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Ministeri de Consum d'Espanya

El Ministeri de Consum és un dels departaments ministerials en els quals s'organitza l'Administració General de l'Estat, el titular del qual és el ministre o la ministra de Consum. Fou creat l'any 2020 pel president del Govern d'Espanya, Pedro Sánchez, a través del Reial Decret 139/2020, de 28 de gener, pel qual es reestructuren els departaments ministerials.
L'actual titular és Alberto Carlos Garzón Espinosa.

## Estructura orgànica

El Ministeri de Consum s'estructura en els següents òrgans superiors:
* La Secretaria general de Consum i Joc, amb rang de Sotssecretaria.
** La Direcció general de Consum.
*** La Subdirecció general de Coordinació, Qualitat y Cooperació en Consum.
*** La Subdirecció general de Arbitratge y Drets del Consumidor.
** La Direcció general d'Ordenació del Joc.
*** La Subdirecció general de Regulació del Joc.
*** La Subdirecció general d'Inspecció del Joc.
* La Subsecretaria de Consum.
** La Secretaria General Tècnica.

## Llista de ministres

| Legislatura | Inici | Finalització | Nom | Partit |
| XIV (2019-actualitat) | 13 de gener de 2020 | Actualitat | Alberto Carlos Garzón Espinosa | Esquerra Unida |

## Referències

* 1 2 «Reial Decret 139/2020, de 28 de gener, pel qual es reestructuren els departaments ministerials» (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, núm. 25, 28-01-2020, pàg. 58.722.
* ↑ «Reial Decret 139/2020, de 28 de gener, pel qual es reestructuren els departaments ministerials» (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, núm. 25, 28-01-2020, pàg. 58.722.
# Ministeri de Transports del Gabon

El Ministeri dels Transports (en francès: Ministère des Transports) és el departament del govern de Gabon responsable de la gestió i control dels organismes de transport. La seu del ministeri es troba a l'Immoble Interministerial (Immeuble Interministériel) de Libreville i està encapçalat pel polític anomenat Ministre des Transports et de la Logistique, que des del 2015 deté Paulette Megue M'Owono. El Bureau d'Enquêtes Incidents et Accidents d'Aviation (BEIAA), l'agència d'accidents d'aviació civil de Gabon, és una agència del ministeri que fou creada pel Decret núm. 00804 el 19 d'octubre de 2009.

## Referències

* ↑ "Mentions légales". Ministry of Transport. Retrieved on 25 March 2015. "Place de la Mosquée HASSAN II Immeuble Interministériel BP : 2087 Libreville / Gabon"
* ↑ "Accueil". Ministry of Transport
* ↑ "Décret n$^o$ 01108 Arxivat 2015-10-01 a Wayback Machine.". Ministry of Transport (francès)

## Enllaços externs

* Ministeri de Transports del Gabon - Lloc web oficial
# Miquel Jover Bertran

Miquel Jover Bertan (Premià de Mar, 1908 - Montcada i Reixac, 1936) fou un representant comercial que va ser afusellat i assassinat durant la guerra civil espanyola.
Natural de Premià de Mar, veí del carrer de Sant Antoni, tenia 28 anys i era solter, dedicat al comerç. Segons les informacions, pertanyia al partit Renovación Espanyola, però realment militava a les Joventuts de la Lliga. Havent quedat orfe (1925) se l'afillaren els seus oncles, bidells de l'Escola de Teixits de Canet de Mar (Maresme).
Va estudiar peritatge mercantil, feia de representant comercial i havia treballat de comptable a la fàbrica de Josep M. Maynou. Era molt ben plantat i tenia molt d'èxit amb les noies, motiu pel qual despertà rivalitats, entre d'altres la d'un membre del Comitè de Canet de Mar.
Al esclatar la guerra civil, quan el Comitè de Canet de Mar va votar si s'havien de matar als joves o als vells, en Miquel va ser l'únic jove inclòs en la saca col·lectiva. El 15 de setembre de 1936 el van detenir durant la nit i fou portat amb cotxe i assassinat al despoblat del cementiri de Montcada (Vallès occidental). El cadàver presentà hemorràgies internes per arma de foc. Identificat amb el núm. 1.086 i inscrit als registres civils de Canet de Mar i de Premià de Mar.

## Referències

* ↑ Martín Pay, Xavier. Sant Cristòfol de Premià de Mar, una parròquia amb història.. Premià de Mar: Editorial Uno, 2018, p. 416.
* ↑ Amat i Teixidó, Jordi. Premià de Mar, 1931-1945..... Premià de Mar: El Clavell, 2001, p. 397.
* ↑ «En recuerdo de todas las victimas». [Consulta: 20 juny 2019].
* ↑ Patrimoni, de Premià de Mar. «Els Premianencs morts en la Guerra Civil». [Consulta: 20 juny 2019].
# Miquel Pons i Riera

Miquel Pons i Riera (Arbúcies, 1 de maig de 1843 - Arbúcies, 15 d'octubre de 1898) va ésser un metge que es llicencià a la Universitat de Barcelona l'any 1872.
Fou regidor durant diferents biennis entre 1875-1882 i en els anys 1890-1893. A causa d'aquests fets, i també per la seua qualificació professional, ocupà càrrecs de responsabilitat dins l'Ajuntament d'Arbúcies, en l'àrea de Policia Urbana i Rural i en l'àrea de Beneficència i Sanitat.
Respecte al catalanisme polític, i sota la direcció de la Unió Catalanista, fou nomenat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894) i Olot (1895).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 196.