OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jaume Pla i Pladevall

Jaume Pla i Pladevall (Vilassar de Mar, 21 de maig de 1928) és un actor català.

## Biografia

Durant molts anys treballà com a representant d'una empresa de perfums (Deborah Ibérica) fins que es va poder dedicar al teatre. Ha interpretat obres de Salvador Espriu, William Shakespeare, Anton Txékhov i Bertolt Brecht i ha format part de nombroses companyies de teatre Grup de Teatre Independent, Companyia de Teatre Inestable, Teatre Truca a la Porta, Teatre del Sol, Teatre Nacional de Catalunya i Teatre Popular de Barcelona. A Sant Cugat del Vallès, durant molts anys, ha interpretat anualment el paper de l'abat Biure a l'obra Pedra i Sang.
Tanmateix, és més conegut per la seva aparició a televisió, on destacà pel seu paper de Ferran a la sèrie de TV3 El cor de la ciutat, i d'altres sèries com Estació d'Enllaç, Nissaga de poder, Plats Bruts, Temps de Silenci, Majoria Absoluta, Infidels i la Riera. També ha aparegut en sèries de Telecinco com Hospital Central o El Comisario. El 2011 va rebre la Creu de Sant Jordi per la seva implicació en diverses iniciatives que han contribuït al prestigi i a la renovació de l'escena catalana.
La temporada del 2013 encarna el paper principal de l'obra La meva Ismènia, d'Eugène Labiche, al teatre La Seca-Espai Brossa de Barcelona, i en els anys 2013, 2014 i 2015 interpreta el protagonista de l'obra Taula Rodona, o la joia de ser catalans de Pere Calders i Víctor Alexandre. En el 2016 protagonitza Abans que pugi el teló, de Víctor Alexandre. Aquesta obra és un regal d'Alexandre a l'actor, ja que l'escriu perquè ell en sigui l'intèrpret i pugui acomiadar-se dels escenaris amb un text que constitueix un homenatge al món del teatre.
Pel que fa al cinema, ha intervingut en diverses pel·lícules, com ara Lo mejor que le puede pasar a un cruasán (2003), El tránsfuga (2003), Las hijas de Mohamed (2004), L'ombra d'un crim (2005), ¿Por qué se frotan las patitas? (2006), Estigmas (2009), La vida comença avui (2010), Cendres (2013), i Un conte de Nadal (2014). El 2015, al costat de Montserrat Carulla, va protagonitzar el curtmetratge oficial del disc Cartes de l'Orient, de Blaumut, que és un càntic a l'emoció, a la superació i a la generositat. La darrera aparició de Jaume Pla davant la càmera ha estat com a protagonista del curtmetratge Tanto como siempre (2019), sobre l'efecte que té la malaltia d'Alzheimer en les persones que la pateixen.
L'any 2011 fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi i el 2016 va rebre el Premi Extraordinari Ciutat de Sant Cugat en reconeixement de la seva trajectòria i a la seva manera de ser, de fer, de viure la ciutat i d'estimar la seva gent."
També ha estat un dels signants del Manifest de Suport a la Conferència per l'Estat propi.

## Referències

* ↑ Llach signa el Manifest de Suport a la Conferència per l'Estat propi a Diari de Girona
# Setebos (satèl·lit)

Setebos és un dels satèl·lits retrògrads irregulars més exteriors d'Urà. Va ser descobert el 18 de juliol de 1999 per John J. Kavelaars et al. i designat provisionalment S/1999 U 1.
Confirmat com a Uranus XIX, s'anomena en honor del déu adorat per Caliban i Sycorax a l'obra de William Shakespeare La tempesta.
Els paràmetres orbitals suggereixen que podria pertànyer al mateix cúmul dinàmic que Sycorax i Pròsper, suggerint un origen comú. Tanmateix, aquest suggeriment no concorda amb els colors observats. El satèl·lit apareix de color neutral (gris) a la llum visible, similar a Pròsper però diferent de Sycorax (que és vermell clar).

## Referències

* 1 2 3 4 «NASA FACTS» (en anglès). NASA.
* ↑ URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/?sat_phys_par. Data de consulta: 5 setembre 2020.
* ↑ B. Gladman, JJ Kavelaars, Matthew J. Holman, J-M. Petit, H. Scholl, P. Nicholson, J. A. Burnse, The Discovery of Uranus XIX, XX, and XXI, Icarus, 147 (2000), pp. 320–324
* ↑ Grav, Tommy; Holman, Matthew J.; Gladman, Brett J.; Aksnes, Kaare Photometric survey of the irregular satellites,Icarus, 166,(2003), pp. 33-45. Preprint
* ↑ Tommy Grav, Matthew J. Holman, and Wesley C. Fraser Photometry of Irregular Satellites of Uranus and Neptune,The Astrophysical Journal, 613, (2004), pp. L77–L80. Preprint

## Enllaços externs

* Dades de Setebos a Solar System Exploration de la NASA
# Període tinita

El període tinita (de Tinis o Abidos, lloc d'origen dels faraons) o període arcaic, és un període de la història de l'antic Egipte que correspon a la dinastia I i II des d'aproximadament el 3000 fins al 2686 aC. L'època anterior o període predinàstic va del 3500 al 3000 aC.
La primera dinastia es data tradicionalment entre el 3000 aC i el 2890 aC, tot i que probablement el seu iniciador governava vers el 3150 aC. La segona dinastia es data del 2890 aC al 2686 aC.
Es tracta, bàsicament, d'un període d'iniciació en el qual comencen a formar-se algunes de les característiques del món faraònic amb l'adopció de determinades convencions artístiques, la gestació del panteó, etc. Altres realitzacions com l'escriptura i l'enterrament sati, influïdes pel món sumeri, són, en llur majoria, pròpies únicament d'aquesta època.
En aquest període, Menes portà a terme la unificació del país, el Baix Egipte i Alt Egipte. També s'unifiquen els dos títols reials (nesut-biti: "rei de l'Alt i el Baix Egipte") i totes dues corones en l'anomenada pšent, i ambdues dees entraren a formar part del protocol reial, bé que la distinció entre l'Alt i el Baix Egipte perdurà fins a la fi de la història egípcia.
La informació sobre l'economia i la política exterior d'aquest període és escassa, les fonts són molt migrades i cal recórrer a la famosa paleta de Narmer per explicar la unificació d'Egipte. Sobirans importants de la dinastia I (3100-2890 aC) foren també Aha, Djer i Den. Més pobres són encara les dades sobre la dinastia II (2890-2686 aC), en la qual destaquen faraons importants, com ara Peribsen, Khasekhem i Khasekhemui, que potser era el mateix que l'anterior, i que patrocinà una sèrie d'avenços artístics i tècnics.

## Referències

* ↑ «Artes Figurativas I». A: Enciclopedia Temática Sopena (paper) (en castellà). Traducció de l'Enciclopedia Generale "Le Nove muse" de S.A.I.E. Editrice. Barcelona: Editorial Ramon Sopena, S.A., 1982, p.49. ISBN 84-303-0967-5 [Consulta: 15 desembre 2014].
# Lake Almanor Peninsula

Lake Almanor Peninsula és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 336 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lake Almanor Peninsula tenia 336 habitants, 156 habitatges, i 102 famílies. La densitat de població era de 70,9 habitants/km².
Dels 156 habitatges en un 21,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59% hi vivien parelles casades, en un 5,1% dones solteres, i en un 34% no eren unitats familiars. En el 29,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,15 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,64.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,5% tenia menys de 18 anys, un 5,4% entre 18 i 24, un 21,7% entre 25 i 44, un 34,5% de 45 a 60 i un 19,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 47 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.000 $ i la renda mediana per família de 37.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.139 $ mentre que les dones 18.929 $. La renda per capita de la població era de 15.643 $. Entorn del 7,2% de les famílies i el 14% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lake Almanor Peninsula». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lake Almanor Peninsula». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Guillermo Rubén Bongiorno

Guillermo Rubén Bongiorno (Mar del Plata, Província de Buenos Aires, 29 de juliol de 1978) és un ciclista argentí que fou professional del 2003 al 2011.

## Palmarès

* 1999
** 1r al Gran Premi Campagnolo
* 2001
** 1r al Memorial Vincenzo Mantovani
* 2002
** 1r al Memorial Giuseppe Polese
* 2003
** Vencedor d'una etapa al Tour de Langkawi
* 2004
** Vencedor d'una etapa al Tour de Langkawi
* 2005
** 1r al Giro de la Província de Reggio de Calàbria
** 1r al Gran Premi Città di Misano Adriatico
** Vencedor de 2 etapes al Tour de Langkawi
** Vencedor d'una etapa a la Setmana Internacional de Coppi i Bartali
** Vencedor d'una etapa a la Setmana Ciclista Llombarda
** Vencedor d'una etapa al Brixia Tour
** Vencedor d'una etapa al Rothaus Regio-Tour
* 2006
** Vencedor d'una etapa al Tour de Langkawi
* 2008
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Turquia
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Dinamarca
* 2009
** Vencedor d'una etapa a la Volta a San Juan
* 2011
** Vencedor d'una etapa a la Volta a San Juan

## Notes

* ↑ Per lanul·lació de la victòria aconseguida per Alessandro Petacchi

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Jaume Torrent i Rius

Jaume Torrent i Rius (Barcelona, 1953) és un guitarrista i compositor català, autor de multitud de d'obres per a guitarra, música de cambra i orquestra.

## Trajectòria

Va ser un dels deixebles de Gracià Tarragó al Conservatori del Liceu, on passà a ser-ne professor l'any 1989, centre que va passar a dirigir entre els anys 1993 i 1999. Ha estat catedràtic de guitarra i director del Conservatori Superior de Música del Liceu de Barcelona, i ha impartit diverses master class en diferents universitats americanes.
Com a compositor, és autor de tres-centes obres per a guitarra sola i és autor de cançons, de peces de música de cambra i de diversos concerts per a guitarra i orquestra, que ha publicat en importants editorials europees i americanes (Schott, Boileau, Clivis, Trekel, Wind Music, Piles, Emec).
És autor d'una metodologia dissenyada per a l'aprofitament de tot el potencial sonor de la guitarra. Amb aquesta tècnica, Torrent amplia la gamma d'intensitats sonores de la guitarra, augmentant-ne la capacitat expressiva i possibilitant una equilibrada integració de la guitarra en agrupacions de càmera i orquestrals.
La seva presència en els escenaris internacionals és permanent, i ha actuat com a solista en algunes de les més prestigioses orquestres europees i americanes, com l'Orquestra Simfònica de París, l'Orquestra de Cambra d'Israel, l'Orquestra Simfònica de la RAI, la Dresdner Philharmonie, la Filarmònica Nacional d'Ucraïna, l'Orquesta de la R.T.V. Espanyola, la Bilkent Symphony Orchesta, l'Orquestra de la Radio Búlgara, l'Orquestra de la R.T.V. de Luxemburg, l'American Wind Symphony, la Symphony Orchesta of Bursa, la Westcoast Shymphony Orchestra, o l'Orquestra Simfònica de València, entre d'altres. Ha estrenat als EUA el seu “Concert per guitarra i cordes” amb la Sinfonietta of San Francisco, i el seu “Concert per violí, guitarra i cordes” (Paganini in America) amb la Kensington Symphony Orchestra, sota la direcció de Geoffrey Gallegos. I a Espanya el “Concert de Rialp” amb l'Orquestra Simfònica Nacional Txeca, sota la direcció d'Inma Shara.

## Premis i reconeixements

Ha estat guardonat amb el premi de la fundació Golden Fortune d'Ucraïna, en reconeixement de la qualitat i popularitat de la seva trajectòria artística. El desembre de 2020 fou nomenat membre de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi.

## Obra

* Transcripció per a guitarra de les Siete canciones populares españolas, de Manuel de Falla.
* Concert per a guitarra i orquestra de cordes número 1 (1998).

## Referències

* 1 2 3 4 «Jaume Torrent i Rius». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Jaume Torrent». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona. [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ Víctor Amela «La guitarra es toca amb el cos, no amb els dits». La Vanguardia, 17-10-2023.
* ↑ SomGarrigues. «El guitarrista i compositor junedenc Jaume Torrent, nou membre de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts | Notícies». [Consulta: 14 desembre 2020].

## Enllaços externs

* «Lloc web personal de Jaume Torrent».
* https://www.youtube.com/watch?v=xE0xqFVKZSQ
* https://www.youtube.com/watch?v=W9C-ATysveg
# Khilperic I de Burgúndia

Khilperic I (mort vers 476 ? / 480 ?) fou un rei dels burgundis que hauria governat junt amb el seu germà Gondió, del que no se'n sap res, i associat amb el germà gran, Gondioc (+ 463). En la jerarquia burgúndia devia ser el personatge més important i va continuar al govern a la mort de Gondioc i hauria quedat sol vers 473. Els burgundis van defensar Clarmont d'Alvèrnia contra els visigots el 471 i 472.
Va governar fins a la seva mort entre 476 i 480. No tenia fills mascles i ja Gondioc havia deixat el regne als seus propis quatre fills, nebots de Khilperic, els quals vers 475 es van enfrontar en una guerra civil en què Gundebald va sortir triomfant Gundebald va ocupar la capital burgúndia, Viena del Delfinat, el 476 i va fer matar dos germans (Gundemar I i Khilperic II). La sort de Khilperic I és incerta i no és clar si fou també eliminat el 476 o va poder restar com a rei fins a morir abans del 480. Gundebald i el seu germà Godegisil el van succeir.
# Lake Almanor Country Club

Lake Almanor Country Club és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 847 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lake Almanor Country Club tenia 847 habitants, 399 habitatges, i 314 famílies. La densitat de població era de 118,1 habitants/km².
Dels 399 habitatges en un 12% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 74,4% hi vivien parelles casades, en un 2,3% dones solteres, i en un 21,1% no eren unitats familiars. En el 16,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,12 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,34.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 11,9% tenia menys de 18 anys, un 2,1% entre 18 i 24, un 10,2% entre 25 i 44, un 39,3% de 45 a 60 i un 36,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 60 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 46.643 $ i la renda mediana per família de 50.855 $. Els homes tenien una renda mediana de 46.071 $ mentre que les dones 23.214 $. La renda per capita de la població era de 28.722 $. Entorn del 6,2% de les famílies i l'11,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lake Almanor Country Club». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lake Almanor Country Club». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Hotel Rocamar

L'Hotel Rocamar de Cadaquès fou un hotel de tres estrelles amb cinc plantes inaugurat el 1956 entre les platges del Llaner Petit i sa Conca. L'edifici sobresurtia del perfil del conjunt històric del poble i va disposar de la primera planta dessalinitzadora d'Europa d'ús particular.

## Història

El farmacèutic Alejandro Gummà Castelló va ser el seu impulsor. Fill de figuerencs que van emigrar a Xile, amb 7 anys va tornar a Figueres. Va cursar els estudis de farmàcia a Barcelona i, el 1932, va patentar el Servetinal, un producte estomacal.
El 1936 va iniciar la construcció d'un habitatge d'estiueig entre el Llané Petit i Sa Conca de Cadaqués, en un solar d'uns 20.000 metres quadrats, fins al 1941 en que es van acabar. Va reconvertir l'habitatge en un hotel que es va estrenar el 1956 amb 32 habitacions. En els seus inicis va dedicar-se al negoci amb la seva dona i més tard ho deixaria en mans d'un dels fills, Joan Carles Gummà, que en va ser director a partir dels anys seixanta.
Va ser inaugurat el 2 juny de 1956 i Salvador Dalí va destacar la seva integració en l'entorn natural. L'obra va ser disseny de l'arquitecte Pelai Martínez. Els mitjans en van destacar els aires senyorials, les instal·lacions i el paisatge salvatge de les vistes de l'hotel.
Va acollir-hi un festival de cinema i disposava d'un amfiteatre amb una pantalla gegant per projectar pel·lícules i on es feien concerts. Disposava d'accés directe a la platja, piscines interiors i exteriors, un minigolf i pistes de tenis. El 1967 es va instal·lar la primera planta dessalinitzadora d'Europa d'ús particular per abastir l'hotel, que es va portar des d'Israel. També comptava amb una piscina d'aigua salada.
L'hotel va tancar el 30 de setembre de 2014 i fou enderrocat el 2015. L'hotel va ser venut el 2014 a un fons d'inversió neerlandès representat per una família d'empresaris russos que el 2015 va anunciar la construcció d'un nou hotel de luxe amb dos plantes i integrat en l'entorn.

## Referències

* ↑ Camps i Linnell, Jordi. «El Rocamar de Cadaqués, a terra per renéixer - 25 set 2014». El Punt Avui+, 25-09-2014. [Consulta: 9 agost 2019].
* ↑ «Una família russa compra el Rocamar de Cadaqués per fer un hotel de luxe». Diari de Girona, 25-09-2014. [Consulta: 9 agost 2019].
* 1 2 3 4 «L´hotel de "les estrelles" a Cadaqués». Diari de Girona, 31-05-2015. [Consulta: 22 setembre 2019].
* ↑ «Enderroquen l'històric hotel Rocamar de Cadaqués per fer-ne un altre de luxe». Empordà, 28-04-2015. [Consulta: 9 agost 2019].
* ↑ «Inversores europeos compran el hotel Rocamar de Cadaqués». La Vanguardia, 24-09-2014. [Consulta: 9 agost 2019].
# Santa Maria de Pinós

Santa Maria de Pinós o Santuari de Pinós o Mare de Déu de Pinós és una església del municipi de Pinós al (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

Es troba a la carena de la serra de Pinós, molt a prop del seu punt culminant, considerat el Centre geogràfic de Catalunya. S'hi puja des d'Ardèvol per una carretera asfaltada de 3 km. o bé, pel sud, des del nucli de Pinós, en 1,6 km. A la plaça davant l'església hi ha la Creu de Terme i en un lateral l'Hostal del Santuari.

## Descripció

Santuari de planta rectangular cobert de doble vessant i amb el carener paral·lel a la façana principal. El portal, al bell mig de l'austera façana, repeteix la fórmula del frontó triangular sostingut per dues columnes estriades amb capitells dòrics sobre massisses pilastres. Un òcul il·lumina l'interior de l'església i dos parells de finestres rectangulars a banda i banda de la porta són les úniques obertures de l'edifici. Al costat llevant de l'església santuari hi ha el gran edifici de l'hostaleria i les dependències annexes.
Al cambril hi ha la talla policromada de la Mare de Déu de Pinós, barroca. Formava part d'un retaule que es va perdre l'any 1939. A sobre l'altar també es pot observar un fragment del retaule barroc amb l'escena de la trobada de la Verge.

## Història

Centre de devoció comarcal s'alça a més de 904 metres d'altitud, dominant una magnífica panoràmica. El Santuari fou edificat l'any 1312 pels hospitalers. L'any 1505 en Bernat Casas, veí i pagès de Matamargó, quan feia camí cap a Biosca va parar a resar i en aquell moment se li va aparèixer la Verge i li va preguntar com anava la pesta que hi havia per tota la comarca des de feia temps i finalment li va dir que feia anys que s´havia perdut la devoció a la Verge i li manà que fes construir una Església per lloar Déu i la seva mare. Confirmat el fet de l'aparició pel Tribunal eclesiàstic s´hi va construir una nova església que no es correspon amb l'actual, que és posterior. El santuari surt esmentat en testaments del segle xiv i al XVI la devoció popular va prendre tanta volada que l'administrador Mn. Arcís Garriga sol·licità a Elisabet de Josa, senyora de la baronia, ajudes per la construcció de l'hostal i la casa. El comanador de Cervera, l'Ametlla i Puig-reig nomenava sempre el prior d'aquest santuari. És un dels molts llocs de Catalunya on la Verge recull l'advocació de Verge trobada.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* 1 2 3 «Santa Maria de Pinós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 març 2015].
* ↑ Vilà, L. / Corberó, J., El santuari de Nostra Senyora de la Serra de pinós, Ajuntament de Pinós,1995.
# Pleasanton (Iowa)

Pleasanton és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 37 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pleasanton tenia 37 habitants, 20 habitatges, i 12 famílies. La densitat de població era de 42 habitants/km².
Dels 20 habitatges en un 15% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55% hi vivien parelles casades, en un 5% dones solteres, i en un 40% no eren unitats familiars. En el 40% dels habitatges hi vivien persones soles el 25% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,85 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,42.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 10,8% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 13,5% entre 25 i 44, un 35,1% de 45 a 60 i un 32,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 58 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.250 $ i la renda mediana per família de 54.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 51.250 $ mentre que les dones 18.750 $. La renda per capita de la població era de 29.231 $. Cap de les famílies i el 12,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pleasanton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pleasanton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Bièvre

Bièvre (en való Bive) és un municipi belga de la Província de Namur a la regió valona. Comprèn les localitats de Baillamont, Bellefontaine, Cornimont, Graide, Gros-Fays, Monceau-en-Ardenne, Naomé, Oizy i Petit-Fays. L'1 de gener del 2024 tenia 3.468 habitants.

## Referències

* ↑ «BEVOLKINGSCIJFERS PER PROVINCIE EN PER GEMEENTE OP 1 JANUARI 2024 / CHIFFRES DE LA POPULATION PAR PROVINCE ET PAR COMMUNE, A LA DATE DU 1er JANVIER 2024» (en francès i neerlandès). Ministeri d'Interior de Bèlgica, 27-01-2024. [Consulta: 22 setembre 2024].