OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# The English Concert

The English Concert és una orquestra barroca d'instruments antics originari de Londres. Fundada el 1972 i dirigida del clavecinista Trevor Pinnock durant 30 anys, treballa actualment sota la direcció de Harry Bicket.

## The English Concert and Choir

El conjunt va ser fundat per Trevor Pinnock i altres músics el novembre de 1972 essent una de les primeres orquestres dedicades a interpretar obres del barroc i del classicisme amb instruments històrics. El seu repertori, tan aleshores com ara, oscil·la doncs Monteverdi a Mozart.
El seu debut a Londres va ser a l'English Bach Festival de 1973, fet que els va portar al seu primer enregistrament l'any 1974, Sons of Bach harpsichord concertos publicat per CRD. Van actuar als Proms de 1980, i van oferir una gira pels Estats Units el 1983. El grup va anar obtenint reconeixement gràcies a la seva gran producció pel que fa al nombre d'enregistraments amb Archiv Produktion entre 1978 i 1995, enregistrant les principals obres del barroc.
El Cor de The English Concert va ser format el 1983 per interpretar Acante et Céphise de Rameau i es va anar reunint de manera intermitent segons les necessitats en els diversos enregistraments i actuacions que realitzava el conjunt fins que a mitjans dels anys 90 es va decidir convertir-lo en una formació estable i al mateix novell que l'orquestra coincidint amb la preparació de la Missa en Si Menor de Bach. A partir d'aquest moment es van normalitzar les interpretacions de grans obres vocals i oratoris.
Actualment The English Concert actua regularment als principals escenaris de Londres i fa gires internacionals. Des de setembre de 2007, en Harry Bicket nés el director.

## Enregistraments

Sota la direcció d'Andrew Manze:
* C.P.E. Bach: Simfonies Wq.183 i cello concert
* Biber: Missa Christi resurgentis
* Handel: Mentre roba el morn... Àries & escenes per tenor (amb Mark Padmore, tenor)
* Mozart: Eine Kleine Nachtmusik
* Mozart: concerts de violí nos. 1, 2, 3, 4, 5.
* Vivaldi: Set concerts ‘per l'Emperador Romà Sagrat'
Sota la direcció d'Harry Bicket:
* Bach: Brandenburg Concerts & Suites Orquestrals (amb David Daniels, countertenor)
* Handel: Arias (amb Alice Coote, mezzo-soprano)

## Notes i referències

* ↑ «The English Concert official web site – biographies». Arxivat de l'original el 2016-08-25. [Consulta: 21 novembre 2019].
* ↑ Owen Norris, David. «Trevor Pinnock: direct, blazing simplicity». Gramophone. Arxivat de l'original el 27 setembre 2007. [Consulta: 14 abril 2007].
* ↑ Pratt, George. «Pinnock, Trevor». Grove Music Online, ed. L. Macy. [Consulta: 1r maig 2007].

## Enllaços externs

* El Concert anglès pàgina web oficial
* Bach-Cantates.com: El Concert anglès
* Fotografia d'enregistrar de Bach 4-harpsichord concert dins 1981
* Fotografia del tardà 1980s
# Comuna d'Arutua

Arutua és una comuna de la subdivisió Tuamotu-Gambier de la Polinèsia Francesa.
Consta de tres comunes associades formades per tres atols: Arutua, Apataki i Kaukura. Històricament el grup es coneix com a illes Palliser, nom que els va donar James Cook honorant el seu protector sir Hugh Palliser.
| Illes | Capital | Habitants (2007) | Superfície (km²) | Llacuna (km²) | Coordenades |
| Arutua | Rautini | 725 | 14 | 516 | 15° 19′ S, 146° 44′ O﻿ / ﻿15.317°S,146.733°O﻿ / -15.317; -146.733 |
| Apataki | Niutahi | 492 | 20 | 683 | 15° 27′ S, 146° 19′ O﻿ / ﻿15.450°S,146.317°O﻿ / -15.450; -146.317 |
| Kaukura | Raitahiti | 542 | 11 | 436 | 15° 45′ S, 146° 41′ O﻿ / ﻿15.750°S,146.683°O﻿ / -15.750; -146.683 |
| Comuna d'Arutua | Rautini | 1.759 | 46 | 1.635 | |
# Marutea Nord

Marutea és un atol de les Tuamotu, a la Polinèsia Francesa. S'anomena Nord per distingir-lo de Marutea Sud, a la comuna de Mangareva. Administrativament depèn de la comuna de Makemo.

## Geografia

Està situat a 24 km al sud-est de Makemo i a 30 km al sud-oest de Nihiru. La superfície emergida és de 2,7 km². La llacuna, de 458 km², disposa d'un pas navegable. És deshabitat.

## Història

Va ser descobert, el 1773, per James Cook. Històricament s'ha conegut amb el nom Furneaux.
# Tepoto Sud

Tepoto és un dels tres atols de les illes Raevski, a l'arxipèleg de les Tuamotu de la Polinèsia Francesa. S'anomena Tepoto Sud per distingir-lo de Tepoto Nord situat a les illes de la Decepció en el mateix arxipèlag. Administrativament depèn de Katiu, comuna associada a la comuna de Makemo.

## Geografia

És un atol ovalat de 3 km de llarg i 2,4 km d'ample, amb una superfície emergida d'1,8 km², més 2,7 km² d'esculls i 1,6 km² de la llacuna interior. És l'atol més petit de la Polinèsia Francesa. Està situat a 20 km al sud-oest d'Hiti. La llacuna interior disposa d'un pas navegable.
És deshabitat i visitat ocasionalment des dels atols veïns per pescar i recol·lectar cocos.

## Història

Va ser descobert, el 1768, per Louis Antoine de Bougainville. El 1820 Bellingshausen el va anomenar Raevsky, nom que es va estendre al grup de tres atols molt pròxims. Maurac el va anomenar Eliza, i Wilkes, Tipotu o Bacon Island.
Una llegenda explica que l'or robat a una església del Perú es va enterrar en aquest atol.

## Referències

* ↑ Dades de l'Institut de recherche pour le développement Arxivat 2012-07-28 at Archive.is
* ↑ Findlay, Alexander G. A directory for the navigation of the Pacific ocean. Londres: Laurie, 1851, pàg. 867 [Consulta: 14 febrer 2009].
# Església de Sant Joan de Salelles

L'església de Sant Joan de Salelles es troba en el municipi de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura a la comarca del Baix Empordà. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català. Està situat al veïnat del mateix nom. És un petit temple bastit vers els segles X-XI en estil romànic. La façana va ser refeta a finals del segle xvi. Recentment el conjunt ha estat restaurat, i reconstruïts la porta del costat de migdia del temple i el campanar. Fou novament restaurada entre els anys 1985-1987 per la Diputació de Girona i la Generalitat de Catalunya, després d'un llarg temps d'abandó.

## Descripció

És un edifici aïllat, que consta d'una nau amb absis semicircular molt allargat. La nau es cobreix amb volta apuntada i seguida, i l'absis amb volta de quart d'esfera. A la façana de migdia hi ha una porta d'accés d'arc de mig punt, i a l'absis una petita obertura d'una esqueixada, molt estreta, de tipus d'espitllera. La façana, a ponent, presenta una porta allindanada i una petita finestra també allindanada a la banda esquerra, amb la data del 1596. El conjunt es completa amb un campanar d'espadanya situat sobre l'arc triomfal.
En una part del mur de la nau pot veure's l'alineació en opus spicatum (d'espina de peix), que ha fet datar l'edifici entre els segles X i XI. Disposa de dues portes, en el sud la principal d'un sol arc i la del nord molt petita. En el segle xvi es va refer el frontal de l'església amb una porta i finestra, en el llindar de la qual es pot veure la data de 1596. Es conserven un reliquiari i una lipsanoteca de fusta del segle xii, procedents de l'església, en el Museu d'Art de Girona.

## Vegeu també

* Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà

## Referències

* 1 2 3 4 «Església de Sant Joan de Salelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ Asensi, Rosa Maria; Pladevall, Antoni (2000), Guies Catalunya Romànica, El Baix Empordà, Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-730-66-375
# Rastafarisme

El rastafarisme és una religió monoteista, amb una base semblant al cristianisme, que venera Jah, tal com s'anomena Haile Selassie, emperador d'Etiòpia i que es reconeix com a encarnació de Déu. El nom prové de la fusió de la paraula Ras (príncep) i Tafari Makonnen, nom que tenia Haile Selassie I abans de ser coronat. Els seus seguidors s'anomenen rastafaris i són coneguts especialment a través de la forta repercussió que va tenir aquesta religió a l'illa de Jamaica durant la dècada del 1970.
Els orígens es remunten a la dècada del 1930, quan sorgí en el col·lectiu negre obrer de l'illa de Jamaica. S'interpreta Haile Selassie I com a personatge bíblic i des dels seus orígens el moviment incloïa l'ús del cànnabis com a instrument sagrat, com també diverses aspiracions afrocèntriques. Cal destacar el panafricanista Marcus Garvey, que militava en el moviment 'Back to Africa'. Garvey defensava la idea que els descendents dels esclaus només serien lliures si tornaven al continent negre i construïen una nació, i inspirant-se en el nom preimperial, Ras Tafari, amb la seva visió cultural i política va ajudar a crear aquesta nova visió del món. L’any 1916, va pronosticar: “Mireu l’Àfrica, un rei negre serà coronat, perquè el dia de l’alliberament és a prop”. Com que Etiòpia ja gaudia de prestigi pel fet de no haver estat mai colonitzada, quan el 1930 els jamaicans seguidors de Garvey van tenir notícia de la coronació de l'emperador Haile Selassie, publicada a la portada de la revista Time, envoltat de dignataris i membres de la reialesa d’arreu del món, van pensar que la profecia s’havia fet realitat: Haile era el Messies; Etiòpia, la Terra Promesa. Agraït pel suport dels moviments panafricanistes i els rastafarians jamaicans, el 1948 Selassie va cedir 500 hectàrees al poble de Sashemene (a Etiòpia) perquè hi residissin els rastafarians, fet que es va produir amb més celeritat a partir de l’any 1966, quan va visitar Jamaica. A poc a poc, molts rastes jamaicans s'hi van instal·lar.
El moviment rastafari s'ha escampat i fet conèixer arreu, especialment gràcies a la popularització de la música reggae. A la dècada del 2000 hi havia més d'un milió de seguidors d'aquesta religió, incloent-hi un deu per cent de la població de Jamaica, que se'n proclama seguidora.

## Referències

* ↑ Price, Charles. Becoming Rasta: Origins of Rastafari Identity in Jamaica (en anglès). NYU Press, 2009, p. 87-88. ISBN 0814767680.
* ↑ Montanyà, Xavier. «Quina relació hi ha entre els rastafaris i l'emperador d'Etiòpia?». Sàpiens. [Consulta: 28 setembre 2021].
# Theodoro Valcárcel

Theodor Valcárcel (Puno, Perú, 19 d'octubre de 1902 - Lima, 20 de març de 1942) és considerat entre els compositors peruans musicals més prominents del segle xx.
A Valcárcel se li deuen grans recopilacions folklòrics incaics, a causa de les seves llargues estades en el cor de la zona més propicia del Perú. La seva obra construïda a la manera actual, ofereix una novetat extraordinària, degut no tan sols a la gamma d'aquells cants, sinó també a la riquesa rítmica que les caracteritza. Valcárcel va romandre ignorat dels seus compatriotes molts anys, degut al seu retir voluntari per paratges difícils d'arribar, però dels quals ha sabut extreure el tresor inesgotable d'una música que produí a Europa la sensació d'un art nou, per la força del seu ritme i l'originalitat de la seva línia melòdica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1013 (ISBN 84-239-4580-4)
# Pont penjant d'Amposta

El pont penjant d'Amposta és un pont sobre l'Ebre situat a la ciutat d'Amposta, al Montsià.
Aquest pont es va començar a construir el 1915, i es va acabar el 1921. Va ser dissenyat per l'enginyer José Eugenio Ribera i no va tenir inauguració oficial. Va ser el segon pont penjant del món construït amb el sistema de formigó armat, després del pont de Brooklyn de Nova York, en el qual està inspirat.

## Característiques

El pont fa 24 metres d'alçada i el tram total és de 134 m. Està caracteritzat pels dos pilars de pedra en forma d'arc de triomf d'estil historicista, a cada riba del riu i per la seva estructura metàl·lica sostinguda per cables.
Hi ha dos tipus fonamentals de cables: els que formen la catenària, que surten d'un punt situat a 30 metres dins el terreny ferm, i en nombre de 10 per costat s'aixequen cap als pilars per a construir la gran corba, deixant-ne dos a la part superior de les masses tectòniques, punt de partida també dels sis tirants progressivament inclinats pel primer tram del pont; i els cables perpendiculars que fan la funció de tirants per a la major part central del pont.
La superfície del pont té una amplada d'uns 8-10 m i presenta la calçada per a vehicles, d'un carril per sentit, a més de dues vies laterals per vianants. Els grans blocs pilars de pedra presenten tres registres d'alçada: l'inferior, des de la vora del riu fins a la via circulatòria, amb una arcada de mig punt; el segon amb una arcada quasi el·líptica i apuntada, amb una notable clau central; i el tercer, amb els coronaments superiors, amb tres obertures centrals amb els escuts reial i municipal al damunt i flanquejades per dues quasi torres.

## Història

El pont va substituir els antics passos de barca, que eren l'únic mitjà que hi havia fins llavors per travessar el riu a l'alçada d'Amposta. El pont se situava a la carretera de Barcelona a València i va ser construït per iniciativa del consistori municipal dirigit pel batlle Joan Palau i Miralles, amb el suport del diputat tortosí Agustí Querol i Subirats. El primer projecte de 1907 fou rebutjat i les obres no van començar fins al 1915. El 15 d'agost va tenir lloc l'acte de col·locació de la primera pedra.
El 1938, durant la Guerra civil el pont va sofrir dos atacs per part de l'aviació legionària italiana que formava part de l'exèrcit del dictador Franco; l'últim va ser el 10 de març de 1938. Aquest va ser definitiu, ja que es va despendre la totalitat de l'estructura per l'efecte de les bombes incendiàries. Va ser reinaugurat el 4 d'octubre de 1939. El 1957 s'hi van realitzar obres de reforçament i la darrera gran actuació es va dur a terme entre els anys 2007 i 2009.

## Referències

* ↑ «Colgado sobre el Ebro».
* 1 2 3 «Pont penjant d'Amposta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
* ↑ La Vanguardia de 05/10/1939.
# Sorà Barea

Quint Marci Barea Sorà conegut com a Sorà Barea (probablement el seu nom complet era Quintus Marcius Barea Soranus o Soranus Servilius Barea, ja que tenia una filla de nom Servília) va ser un magistrat romà del segle i.
Era cònsol sufecte l'any 52 sota l'emperador Claudi i més tard procònsol d'Àsia. Per la seva justícia i zel en el govern de la província va ser odiat per Neró i acusat per Ostori Sabí, un cavaller romà, l'any 66 de plans de traïció quan era a la província juntament amb la seva filla, que tenia menys de vint anys i era sospitosa d'haver consultat els endevins per saber la sort del seu pare. Sorà i la seva filla, Servília, van ser condemnats a mort i executats, i se'ls va permetre poder triar la forma d'execució. L'acusador principal conra Sorà Barea va ser Publi Egnaci Celer, un filòsof estoic anteriorment mestre de Sorà. A aquest fet luctuós al·ludeix Juvenal en una sàtira. Egnaci va obtenir grans recompenses de Neró, però després va ser acusat per Musoni Ruf sota Vespasià i condemnat a mort.
Sorà era membre de la gens Màrcia, i fill del cònsol sufecte Quint Marci Barea Sorà. El seu germà va ser el senador romà Quint Marci Barea Sura.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/478?rgn=full+text;view=image;q1=BareaSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 463. ]
# Can Pagès Vell (l'Ametlla del Vallès)

Can Pagès Vell és una masia històrica de l'Ametlla del Vallès, actualment és un restaurant, a la comarca del Vallès Oriental. Està documentada el 1320, i situada al sud del terme municipal, a tocar del terme municipal de Canovelles. Més a llevant hi ha la masia de Can Pagès Nou, que havia pertangut a la mateixa família. L'aspecte actual és de finals del segle xix i conté decoracions neogòtiques. Apareixen també flors de lis gravades, que podrien correspondre a la participació pacificadora que va tenir el seu titular, en Joan Pagès, a la guerra del Francès. Conté la capella de la Mare de Déu del Carme. Un dels seus propietaris, Joan Albinyana, va intervenir en la solució remença i va ser un dels signants de la Sentència de Guadalupe. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Referències

* ↑ Puig i Roca, Jordi. Masies de l'Ametlla del Vallès: l'estructuració d'un territori durant mil anys. Ametlla del Vallès: Ajuntament de l'Ametlla del Vallès, 2007. ISBN 9788493398941.
* ↑ «Can Pagès Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Sant Salvador de Polinyà

Sant Salvador de Polinyà és una església del municipi de Polinyà (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església de Sant Salvador es troba a la part alta de la població de Polinyà.

## Descripció

L'actual església parroquial és una edificació del segle xviii adossada al mur de tramuntana de l'antic temple romànic que actua com a pòrtic d'entrada. El temple primitiu consta d'un absis semicircular del segle xi amb decoració d'arcuacions entre lesenes i el campanar de torre amb la base de la mateixa època. La nau coberta amb volta de canó i la resta del campanar corresponen a una obra del segle xii. Està documentada des del segle xi, període al qual correspondrien l'absis semicircular, on hi havia pintures murals. L'entrada al temple actual es fa per una porta d'arc rodó de mig punt adovellat que es podria interpretar com l'entrada lateral de l'antiga església. En aquesta façana hom hi veu, també, la presència de contraforts. El campanar de planta quadrada corresponent a l'antiga església romànica, situat a la banda septentrional.

### Pintures murals

Les pintures murals de Sant Salvador de Polinyà són un important conjunt de pintures murals romàniques ideades pel canonge i gramàtic Renall de Barcelona. Van ser descobertes durant unes obres realitzades durant la segona dècada del segle xx. Al Museu Diocesà de Barcelona es conserven les pintures murals del segle xii de les quals se n'ha fet una reproducció a Sant Salvador.
El 1930 Joan Prats i Tomàs va finançar l'arrancament i el transport per a dipositar finalment les pintures al Museu Diocesà de Barcelona, a canvi de l'extracció d'un fragment per a la seva col·lecció privada. Amb la mort de Joan Prats, l'escena de Jesús davant Pilat passà a completar les pintures al Museu Diocesà.

## Història

L'església de Sant Salvador és citada com església parroquial de Polinyà des del segle xi, la seva consagració va tenir lloc l'any 1122; va seguir amb les seves funcions com a tal fins a l'any 1792 quan va passar a dependre de l'església de construcció nova, perdent la categoria de parròquia. L'església actual va ser inaugurada l'any 1792 quan deixa de tenir culte la primitiva església romànica.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Salvador de Polinyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 novembre 2015].
* ↑ Alturo, Jesús; Alaix, Tània. L'església de Sant Salvador de Polinyà i les seves pintures. 2a edició revisada i ampliada. Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, 2023, p. 87. ISBN 9788419333575.
* ↑ «L'església romànica de Sant Salvador». Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 6 abril 2019].
* ↑ Alturo Perucho, Jesús. L'arxiu antic de Santa Anna, 1985.
* ↑ Mestre i Godes, Jesús; ADELL I GISBERT, Joan-Albert (2002), La Catalunya Central. Viatge al romànic català/7, Barcelona, RACC-62. ISBN 84 95571 64 1
# Thomas Simpson Cooke

Thomas Simpson Cooke ("Tom Cooke") (Dublín, Juliol de 1782 – Londres, 26 de febrer de 1848) fou un compositor, director d'orquestra, cantant director de teatre. Una figura amb molta influència en la branca de l'òpera en el Londres del segle xix.
Aprengué el violí sota la direcció del seu pare, i la composició amb el mestre Giordani, tenint tanta facilitat per aprendre el mecanisme dels instruments, que Fétis explica que en un concert que es donà en el Drury Lane al seu benefici, executà els solos en nou instruments diferents. Sent encara molt jove ocupà la direcció del teatre de Dublín i la de la seva orquestra.
Desconegut com a cantant, anuncià, sense avís previ, que cantaria la part del tenor del Setge de Belgrad, en la nit a benefici seu, aconseguint un sorollós triomf, mercès a la bella veu de tenor que posseïa, la qual lluí arreu dels teatres del Regne Unit, fins que el 1815 entrà en el Drury Lane, de Londres, on hi va romandre per espai de molts anys. Més tard, en abandonar l'escena, restà en el mateix teatre com a director de la música i de l'orquestra i compositor, càrrecs als que hi afegia els de membre de la Societat Filharmònica, professor de l'Acadèmia Reial de Música i soci del Catch-Club i del Glee-Club.
Entre les seves composicions destaquen les òperes: Frederich the Great i The king`s proxy, duets i sonates per a piano, les obertures Maid and wife, la Pastoral i la Militar i un gran nombre de cançons a una i dues veus, amb acompanyament de piano.
A més, se li deuen les obres didàctiques: Scale with fifty-seven variations for young performances on the piano forte, mètode elemental de piano, i un altre mètode senzill de solfeig i cant, titulat Singing Exemplifled, an a Series of solfeggi and exercissis, progressively arranged.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 317. (ISBN 84-239-4515-4)
# Thomas Tellefsen

Thomas Dyke Acland Tellefsen (Trondheim, 26 de novembre de 1823 – París, 6 d'octubre de 1874) fou un compositor del Romanticisme.
En la seva ciutat natal feu els primers estudis musicals amb Ole Andreas Lindeman, després es traslladà a França on fou deixeble de Chopin, adquirí gran renom com a professor i compositor. Entre les seves millors obres cal fer esment de dos Concerts per a piano, una sonata per a violí i una altra per a violoncel, un trio. També va compondre molta música per a piano i especialment valsos, nocturns, masurques, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 60, pàg. 637 (ISBN 84 239-4560-X)
# Thomas Thackray

Thomas Thackray fou un compositor anglès del segle xviii. Es creu que va néixer a la ciutat de York en la que residí quasi tota la seva vida. Gaudí de gran notorietat com a compositor de minuets i altres danses de societat. Vers l'any 1770 publicà a Londres un quadern, titulat A Collection of Forty Four Airs Properly adapted for One or Two Guittars i a York un altre del mateix gènere, contenint sis lliçons per a guitarra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 428 ISBN 84-239-4580-4

## Enllaços externs

* Thomas Thackray (of York) : Air V for Two Guittars (1772) a Youtube
# Thomas Tudway

Thomas Tudway (nascut vers el 1650 - Londres, 1730) fou un organista i compositor anglès.
Infant de cor de la Capella Reial, fou deixeble de John Blow i el 1705 assolí una plaça de mestre de música a Cambridge, sent destituït l'any següent per haver ofès a la reina Anna, i reintegrat el 1707.
Va compondre un gran nombre d'obres religioses vocals i formà una col·lecció de gran valor de música religiosa, que avui es troben en Museu Britànic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 64. pàg. 1337 (ISBN 84-239-4564-2)