OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Districte de Rouen

El Districte de Rouen és un dels tres districtes amb què es divideix el departament francès del Sena Marítim, a la regió de la Normandia. Té 29 cantons i 219 municipis. El cap del districte és la prefectura de Rouen.

## Cantons

cantó de Bois-Guillaume-Bihorel - cantó de Boos - cantó de Buchy - cantó de Caudebec-en-Caux - cantó de Caudebec-lès-Elbeuf - cantó de Clères - cantó de Darnétal - cantó de Doudeville - cantó de Duclair - cantó d'Elbeuf - cantó de Grand-Couronne - cantó de Le Grand-Quevilly - cantó de Maromme - cantó de Mont-Saint-Aignan - cantó de Notre-Dame-de-Bondeville - cantó de Pavilly - cantó de Le Petit-Quevilly - cantó de Rouen-1 - cantó de Rouen-2 - cantó de Rouen-3 - cantó de Rouen-4 - cantó de Rouen-5 - cantó de Rouen-6 - cantó de Rouen-7 - cantó de Saint-Étienne-du-Rouvray - cantó de Sotteville-lès-Rouen-Est - cantó de Sotteville-lès-Rouen-Oest - cantó de Yerville - cantó d'Yvetot

## Vegeu també

* Cantons del Sena Marítim
# Vallmanya (Sant Pere de Vilamajor)

Vallmanya és una mas de muntanya situat al veïnat de Santa Susanna de Vilamajor, al terme municipal de Sant Pere de Vilamajor, (Vallès Oriental). Dona nom a la vall de Vallmanya, que porta les aigües cap al municipi veí de Sant Esteve de Palautordera.
La primera vegada que surt documentada és l'any 1190 quan el comte-rei Alfons el Cast donà el mas de Vallmanya de la parròquia de Santa Susanna de Vilamajor a la Confraria de Cardedeu.
# Vicenta Pérez Hernandis

Vicenta Pérez Hernandis (Carlet, la Ribera Alta, 1903 – Xirivella, l'Horta Oest, 1992), més coneguda com a Vicentica la Serrana, va ser una cantant popular de cançó tradicional valenciana, molt preada per la puresa del seu estil i especialment per la seua extraordinària interpretació d'albaes, que la va fer destacar entre els millors cantaors de l'època com el Xiquet de Bétera, Conxeta la del Mercat, la Blanqueta, el Xiquet de Manises, Marieta del Túria, Victorieta, el Xiquet de Mislata, etc. Durant prop de cinquanta anys residí a Xirivella, on va rebre diversos homenatges, hi va morir a l'edat de 89 anys, i l'ajuntament va retolar una plaça amb el seu nom en el barri de la Llum.

## Referències

* ↑ Press, Europa. «Cultura.- El Dia del Cant Valencià d'Estil rinde homenaje a los cantaors de l'Horta Sud», 05-10-2007. [Consulta: 15 maig 2024].
* ↑ «El Dia del Cant Valencià d'Estil ret homenatge als cantaors de l'Horta Sud». Vilaweb (5/10/2007).
* ↑ «Vicentica la Serrana, una vida dedicada al cante valenciano». Crònica Xirivella (Butlletí informatiu municipal), núm. 57 (segona època), 3-2013, p. 16. Arxivat de l'original el 2020-02-15 [Consulta: 15 febrer 2020].( el 15 febrer 2020).
# Districte de Fontainebleau

El Districte de Fontainebleau és un dels cinc districtes amb què es divideix el departament francès del Sena i Marne, a la regió de l'Illa de França. Té 4 cantons i 86 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura de Fontainebleau.

## Composició
### Cantons

* Fontainebleau (en part)
* Montereau-Fault-Yonne (en part)
* Nangis (en part)
* Nemours (en part)

### Municipis

Els municipis del districte de Fontainebleau, i el seu codi INSEE, son:
* Achères-la-Forêt (77001)
* Amponville (77003)
* Arbonne-la-Forêt (77006)
* Arville (77009)
* Aufferville (77011)
* Avon (77014)
* Bagneaux-sur-Loing (77016)
* Barbizon (77022)
* Beaumont-du-Gâtinais (77027)
* Bois-le-Roi (77037)
* Boissy-aux-Cailles (77041)
* Bougligny (77045)
* Boulancourt (77046)
* Bourron-Marlotte (77048)
* Bransles (77050)
* Burcy (77056)
* Buthiers (77060)
* Cély (77065)
* Chailly-en-Bière (77069)
* Chaintreaux (77071)
* Champagne-sur-Seine (77079)
* La Chapelle-la-Reine (77088)
* Chartrettes (77096)
* Château-Landon (77099)
* Châtenoy (77102)
* Chenou (77110)
* Chevrainvilliers (77112)
* Darvault (77156)
* Dormelles (77161)
* Égreville (77168)
* Faÿ-lès-Nemours (77178)
* Flagy (77184)
* Fleury-en-Bière (77185)
* Fontainebleau (77186)
* Fromont (77198)
* Garentreville (77200)
* La Genevraye (77202)
* Gironville (77207)
* Grez-sur-Loing (77216)
* Guercheville (77220)
* Héricy (77226)
* Ichy (77230)
* Larchant (77244)
* Lorrez-le-Bocage-Préaux (77261)
* La Madeleine-sur-Loing (77267)
* Maisoncelles-en-Gâtinais (77271)
* Mondreville (77297)
* Montcourt-Fromonville (77302)
* Montigny-sur-Loing (77312)
* Moret-Loing-et-Orvanne (77316)
* Nanteau-sur-Essonne (77328)
* Nanteau-sur-Lunain (77329)
* Nemours (77333)
* Noisy-sur-École (77339)
* Nonville (77340)
* Obsonville (77342)
* Ormesson (77348)
* Paley (77353)
* Perthes (77359)
* Poligny (77370)
* Recloses (77386)
* Remauville (77387)
* Rumont (77395)
* Saint-Ange-le-Viel (77399)
* Saint-Germain-sur-École (77412)
* Saint-Mammès (77419)
* Saint-Martin-en-Bière (77425)
* Saint-Pierre-lès-Nemours (77431)
* Saint-Sauveur-sur-École (77435)
* Samois-sur-Seine (77441)
* Samoreau (77442)
* Souppes-sur-Loing (77458)
* Thomery (77463)
* Tousson (77471)
* Treuzy-Levelay (77473)
* Ury (77477)
* Le Vaudoué (77485)
* Vaux-sur-Lunain (77489)
* Vernou-la-Celle-sur-Seine (77494)
* Ville-Saint-Jacques (77516)
* Villebéon (77500)
* Villecerf (77501)
* Villemaréchal (77504)
* Villemer (77506)
* Villiers-sous-Grez (77520)
* Vulaines-sur-Seine (77533)

## Vegeu també

* Cantons del Sena i Marne
# Söğüt

Söğüt (grec: Θηβάσιο, Thivàssio) és un poble i un districte de la Província de Bilecik a la Regió de la Màrmara (Turquia). El districte de Söğüt limita a l'oest amb Bilecik, al nord amb Gölpazarı, al nord-est amb İnhisar, al sud amb Eskişehir, i al sud-oest amb Bozüyük. Al cens de l'any 2000, la població ascendia a 21.012 ciutadans, i segons el del 2005, d'aproximadament 22.000 ciutadans. En el districte de Söğüt hi ha 23 viles. La vila de Söğüt està a 31 km de Bilecik i a 52 km d'Eskişehir. Està al sud del riu Sangari.

## Història

Una referència àrab diu que fou conquerida pel califa Harun ar-Raixid el 797 però si això és cert degué ser una ràtzia i, per tant, una ocupació efímera. Söğüt era la ciutat romana d'Orient de Tebàsion. A partir del 1204, després de la conquesta de Constantinoble pels croats occidentals durant la Quarta Croada, la ciutat va quedar en l'àrea controlada per l'Imperi de Nicea. Segons la tradició la ciutat fou conquerida el 1231 per la tribu turca dels Kayı sota el cabdillatge d'Ertuğrul Gazi (Ertoghrul), el pare d'Othman o Osman I (el fundador de la dinastia otomana o osmànlida), el qual va rebre la ciutat com a feu del sultà seljúcida Ala al-Din Kaykubad I (1221-1237) i va agafar el nom de Söğütdjuk (després Söğüt) que vol dir "Salze". La tribu kayı dominava les muntanyes Tumanidj i Ermeni a la rodalia. En aquesta ciutat estaria la tomba d'Ertoghrul que encara es conserva a dues llegues de la ciutat; també hi estaria enterrat un dels germans d'Osman, de nom Sarıyatı o Sawdji. A partir del 1231 esdevingué la capital d'Ertoghrul i nucli d'origen de l'Imperi Otomà fins que aquests conqueriren la ciutat romana d'Orient de Bursa (Pursa) el 1325. Aleshores la capital va passar de Söğüt a Bursa.
Després del 1453 va quedar en la ruta de pelegrinatge a la Meca però no fou mai una gran ciutat. Al segle xvii fou visitada per Evliya Çelebi que diu que tenia 700 llars o sigui uns 3.500 habitants. Una xifra similar l'habitava a l'inici del segle xix i al final del segle era més o menys de cinc mil habitants. Al final de la I Guerra Mundial fou ocupada pels grecs (agost de 1921) fins al setembre de 1922. La seva població el 1965 era de 3.004 habitants.

## Vegeu també

* Oghuz
* Kayı
* Ertuğrul Gazi
* Osman I
* Imperi Otomà

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, IX, 735
# Mare de Déu del Coll (Barcelona)

La Mare de Déu del Coll, o de Font-rúbia, és una església al barri del Coll —al qual dona nom—, al districte de Gràcia de Barcelona. Es tracta d'una església romànica del segle xi, de la que es conserva el cos central i el campanar, essent els altres elements actuals de l'església del segle xx.
El territori on es troba aquest temple era camí de pas des de Vallcarca a Horta i formava part del municipi de Gràcia fins a la seva agregació a Barcelona el 1904.

## Història

L'església està documentada en el segle xi mitjançant una documentació d'un tal Grau Miró que fa donació del Santuari del Coll al Monestir de Sant Cugat. Segons la tradició, en aquesta zona es trobà una imatge de la Verge, pel que es va construir un santuari en el seu honor, que inicialment rebia el nom de Mare de Déu de la Font-rúbia.
La zona era famosa per la quantitat i qualitat de les seves aigües. La Mare de Déu se la coneix per un doble nom: del Coll per la situació geogràfica, i de Font-rúbia per la font d'aigua vermellosa que hi havia a l'indret.
Situada al peu del turó del Carmel, en la llavors vila de Gràcia, antigament era una zona rural, era una ermita de muntanya de difícil accés. La capella, situada en un encreuament de camins, esdevingué un monestir que depenia de Sant Cugat del Vallès. Diversos fets militars, especialment el 1714, van malmetre el santuari.
A començaments del segle xix era propietat de Sant Pau del Camp. Posteriorment, des del segle xix, la zona es fou urbanitzant, romanent l'església en terreny urbà, especialment després de l'annexió de Gràcia per Barcelona el 1897. Degut a la seva mala conservació, l'església estigué tancada al culte entre 1835 i 1928, amb la desamortització. Amb els anys deixà de ser un referent espiritual per convertir-se en un lloc de festa i esbargiment. El 1928 el temple s'obrí de nou al culte.
Originalment romànica, a voltants del 1930 es va ampliar, fent el creuer, la volta i l'absis actual, mantenint un estil més o menys acord amb el romànic. Les pintures de l'absis també són d'aquesta època. El campanar, que feia la funció de torre de defensa, té una espadanya afegida posteriorment. Al pòrtic d'entrada —que és també del segle xx—, destaca la figura d'una mà donant la benedicció cristiana: tres dits desplegats que representen la Trinitat, i dos encongits que representen les dues natures de Crist (Divina i Humana).
L'edifici fou cremat durant la guerra civil espanyola. Va ser reformada l'any 1948 per l'arquitecte Joan Maria Ros i esdevingué parròquia. El nom de l'església és utilitzat pel col·legi, que té tres cursos de parvulari, sis de primària i quatre de secundària.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «El santuari de la Mare de Déu del Coll o de Font-rúbia». Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó. [Consulta: 7 gener 2013].
* ↑ Josep Martí Valls i J.Mª Contel. Itinerari pel barri del Coll. Un santuari entre dos turons. PDF

## Bibliografia

* Fabre, Jaume; Huertas Claveria, Josep M.. Tots el barris de Barcelona IV. Els Tres Turons i els barris de Montjuïc. Edicions 62, Barcelona, 1976. ISBN 84-297-1215-1.
# Sèrras (Arieja)

Sèrras d'Arget (en francès Serres-sur-Arget) és un municipi francès del departament de l'Arieja i la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Estació de Sant Vicenç - Castellgalí

* El títol d'aquest article és incorrecte a causa de limitacions tècniques. El títol correcte de l'article és Estació de Sant Vicenç | Castellgalí.
Mapa FGC Línia Llobregat-Anoia :
Sant Vicenç | Castellgalí és una estació ferroviària de la línia R5 i R50 de la Línia Llobregat-Anoia de FGC situada a l'oest del nucli urbà de Sant Vicenç de Castellet, a la comarca del Bages a la Catalunya Central. Aquesta estació es va inaugurar el 1924.
L'estació es troba molt propera, a uns cinc minuts caminant, de l'estació de Sant Vicenç de Castellet de la línia R4 de Rodalies Renfe.

## Història

L'estació es construeix en motiu de la nova línia d'ample métric entre Martorell i Manresa. La parada de tren es va obrir el 22 d'agost de 1924, en inaugurar-se el traçat de Monistrol fins a Manresa.
D'aquesta manera es convertia en la segona estació a la població, després que el 1859 ja hi arribés el ferrocarril amb la línia de ample ibèric entre Barcelona i Manresa.
Per millorar la intermodalitat amb l'estació de Renfe està previst la construcció d'un pas soterrani a l'estació.

## Serveis ferroviaris

Línia Llobregat-Anoia de FGC :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Barcelona - Pl. Espanya | Castellbell i el Vilar | | Manresa-Viladordis | Manresa-Baixador |
| Barcelona - Pl. Espanya | Monistrol de Montserrat | | Manresa-Viladordis | Manresa-Baixador |

## Referències

* ↑ «Sant Vicenç-Castellgalí». FGC. [Consulta: 26 setembre 2022].
* ↑ «Cent Anys del tren a Abrera, Olesa i Monistrol». FGC. [Consulta: 26 setembre 2023].
* ↑ «Història línia Llobregat-Anoia». Trenscat. [Consulta: 26 setembre 2023].
* ↑ «El ferrocarril del Nord a Sant Vicenç de Castellet». [Consulta: 26 setembre 2023].
* ↑ «Adjudiquen la redacció del projecte executiu pel pas inferior de l’estació de Ferrocarrils de Sant Vicenç de Castellet». Canal Taronja. [Consulta: 26 setembre 2023].
* ↑ «El pas soterrat de l’estació de Renfe a Sant Vicenç serà una realitat el 2025». Regio7. [Consulta: 26 setembre 2023].

## Vegeu també

* Estació de Sant Vicenç de Castellet
* Llista d'estacions de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Cescau (Arieja)

Cescau és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja. El 2021 tenia 161 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2021» (en francès). INSEE, 28-12-2023. [Consulta: 27 gener 2024].
# Victorí Planells Roig

Victorí Planells Roig (Eivissa, 1910 - 1991) va ser un pianista, docent i compositor eivissenc.
Com a músic va formar-se amb diversos mestres locals, entrant a formar part de la Banda Municipal de Música d'Eivissa l'any 1926, banda de la qual acabaria sent el director, des de l'any 1943 fins a la seva jubilació. Va dirigir, a més, la seva pròpia orquestrina, «Ibiza Jazz» i l'orquestra «Amigos de la música». En paral·lel, va treballar com a pianista de cinema mut al Teatre Serra d'Eivissa, com a professor de piano, i com professor de música a 'Institut d'Ensenyança Mitjana Santa Maria d'Eivissa. El 1933, va ser el primer president de la Joventut d'Acció Catòlica d'Eivissa.
L'Associació Pro Música de les Pitiüses el va fer Soci d'Honor i l'ajuntament d'Eivissa li dedicà un carrer.

## Obres
### Música per a banda

* La aldeana (1931), pasdoble de concert
* Canto del batallón (1937), música per cor i banda, amb lletra d'Isidor Macabich i Llobet
* Cristo yacente, marxa fúnebre de processó
* Desdén gitano, sambra
* Ensueño (1964), vals de concert
* Ibiza (1946), marxa de concert
* Sanctum Sacramentum
* Viva Ibiza, pasdoble

### Música de cambra

* Ave Maria, per a veu i piano

## Referències

* 1 2 Torres, Vicent «La Mirada: Año nuevo, vida nueva». Eivissa i Formentera. noudiari.es, 04-01-2019.
* 1 2 Torres Planells, Joan Antoni «Notes de la banda (13): Una visió d'Eivissa (1925-1976)». Diari d'Eivissa - Dominical, 14-10-2007, pàg. 45.
* ↑ «Resolución de la Direccıón General de Administración Local...para proveer en propiedad plazas Directores de Bandas de Música civiles». Boletín Oficial del Estado, 20 diciembre 1961, pàg. 17.868.
* 1 2 3 Torres Planells, Joan Antoni. «Victorí Planells Roig». A: Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera.
* ↑ Torres Planells, Joan Antoni «Notes de la banda (16): Una visió d'Eivissa (1925-1976)». Diari d'Eivissa - Dominical, 02-12-2007, pàg. 45.
* ↑ Escandell Guasch, Jaume «La implantació dels estudis oficials de música a les illes Pitiüses». Eivissa, núm. 54, 2013, pàg. 40-47.
* ↑ Viñarás y Domingo, Antonio José. Eivissa y Formentera, 1931-1936: sociedad, economía, elecciones y poder político. (Tesi: Doctorat). Universitat de les Illes Balears, 2013-06-14, p. 171 i 180.
* ↑ Ensueño, per a piano a YouTube

## Bibliografia

* Tom X, pàg. 136 de la Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear Joan Antoni Torres Planells. Edicions 62

## Enllaços externs

* Fotografia: Victorí Planells dirigint la Banda
# Districte de Troyes

El Districte de Troyes és un dels tres districtes amb què es divideix el departament francès de l'Aube, a la regió del Gran Est. Té 22 cantons i 247 municipis. El cap del districte és la prefectura de Troyes

## Cantons

cantó d'Aix-en-Othe - cantó d'Arcis-sur-Aube - cantó de Bar-sur-Seine - cantó de Bouilly - cantó de Chaource - cantó de La Chapelle-Saint-Luc - cantó d'Ervy-le-Châtel - cantó d'Essoyes - cantó d'Estissac - cantó de Lusigny-sur-Barse - cantó de Mussy-sur-Seine - cantó de Piney - cantó de Ramerupt - cantó de Les Riceys - cantó de Sainte-Savine - cantó de Troyes-1 - cantó de Troyes-2 - cantó de Troyes-3 - cantó de Troyes-4 - cantó de Troyes-5 - cantó de Troyes-6 - cantó de Troyes-7

## Vegeu també

* Cantons de l'Aube
# Districte de Vitry-le-François

El districte de Vitry-le-François és un dels cinc districtes amb què es divideix el departament francès del Marne, a la regió del Gran Est. Té 6 cantons i 113 municipis i el cap del districte és la sotsprefectura de Vitry-le-François.

## Cantons

cantó d'Heiltz-le-Maurupt - cantó de Saint-Remy-en-Bouzemont-Saint-Genest-et-Isson - cantó de Sompuis - cantó de Thiéblemont-Farémont - cantó de Vitry-le-François-Est - cantó de Vitry-le-François-Oest

## Vegeu també

* Cantons del Marne
# Santa Maria de Cistella

Santa Maria de Cistella és l'església parroquial de la vila de Cistella (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici està situat al centre del poble. És un temple d'una sola nau amb tres capelles laterals a cada banda, capçalera poligonal i cor als peus. La volta és de canó amb llunetes. La façana principal, situada a ponent, és l'única part conservada de l'època romànica i té com a elements més remarcables la porta d'accés i la finestra superior, totes dues amb obertura d'arc de mig punt. La portada presenta arquivoltes decorades, llinda i timpà llis, a cada banda de la qual hi ha dues columnes amb capitells esculpits amb temes vegetals i animals fantàstics. La finestra situada al damunt de la porta té arquivoltes decorades amb relleu i a cada costat una columna amb capitells vegetals i geomètrics. Entre la porta i la finestra hi ha una divisió horitzontal de la façana, amb decoració de dents de serra i una cornisa superior, elements que apareixen també a la part superior del frontis, sota la teulada. El campanar es troba a la banda esquerra de la façana. És de base quadrada i cos vuitavat, amb quatre obertures d'arc de mig punt.
A la part exterior hi ha una escultura en forma de fulla d'acant i la representació de la pota d'un animal. Aquesta disposició és molt semblant a les de Santa Maria de Lladó, Sant Martí de Pau i Santa Maria de l'Om de Masarac. La finestra està presidida per tres arcs sustentats en columnes que semblen haver estat restaurats al segle xviii, i està separada del portal per una cornisa i un fris en forma de dentat de serra.

## Història

L'origen de l'església és d'època romànica. Les característiques estilístiques permeten datar-la al darrer terç del segle xii, encara que la parròquia apareix documentada ja al segle xi.
Durant el segle xviii el temple va ser reconstruït, ja que l'antiga església estava molt malmesa. Es respectà la façana. Les obres s'iniciaren l'any 1740 i el temple es beneí el 1745.

## Referències

* 1 2 3 «Església parroquial de Santa Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
* ↑ Junyent, Eduard. Catalunya romànica, 1976. ISBN 8472021270.
# Montardit

Montardit és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja. L'1 de gener del 2021 tenia 219 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2021» (en francès). INSEE, 28-12-2023. [Consulta: 9 novembre 2024].
# Bèthhag

Bèthhag (francès Betchat) és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Caumont (Arieja)

Caumont és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja. El 2021 tenia 336 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2021» (en francès). INSEE, 28-12-2023. [Consulta: 27 gener 2024].
# Vivièrs (Arieja)

Vivièrs (en francès Viviès) és un municipi francès situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Tiro

Tiro (en grec antic Τυρώ), d'acord amb la mitologia grega, va ser una filla de Salmoneu i d'Alcídice. Es va educar a casa del seu oncle Creteu. Allà s'enamorà del déu fluvial Enipeu, i sovint anava a la seva riba plorant per la seva passió. El déu Posidó sortí un dia de l'aigua i suplantà Enipeu per unir-se a ella. Tiro va donar a llum en secret dos bessons, els herois Neleu i Pèlias. Tiro era objecte dels maltractaments de Sidero, la seva madrastra, i quan els seus fills es van fer grans, la van alliberar i van matar Sidero. Tiro es va casar amb Creteu i li va donar tres fills, Èson, Feres i Amitàon.
Tiro apareix en una altra llegenda transmesa per un relat mutilat d'Higí. Sísif i Salmoneu eren germans, però s'odiaven profundament. L'oracle va comunicar a Sísif que només es podria venjar del seu germà si tenia un fill amb la seva neboda Tiro. Es va unir amb la noia i va tenir dos bessons, que Tiro va matar quan va saber què havien de fer. La història s'interromp i no sabem què va fer Sísif. Només coneixem que va ser castigat al Tàrtar pel seu incest.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 529. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 211. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209) ISBN 84-297-4146-1.
Viccionari
# Scipione Dentice

Scipione Dentice (Nàpols, 29 de gener de 1560 – Nàpols, 21 d'abril de 1633) fou un compositor i organista italià del Renaixement.
Pertanyia a una noble família i també cultivà amb èxit la filosofia i les matemàtiques. No s'ha de confondre amb el seu col·lega i coetani Scipone Stella (1560- c.1620), membre del Cercle Gesualdo. També convé distingir-lo del seu avi Luigi Dentice, teòric musical i del seu oncle Fabricio Dentice, gran intèrpret del llaüt.
Deixà cinc llibres de Madrigals, publicats el 1591, 1596, 1602 i 1607, així com antífones, motets, himnes i dues misses.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 132 (ISBN 84-239-4518-9)
# Pseudotropheus galanos

Pseudotropheus galanos és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica oriental: és una espècie de peix endèmica del llac Malawi.

## Referències

* 1 2 «Pseudotropheus galanos» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Konings, A. (2018). "Pseudotropheus galanos (errata version published in 2019)." 2018 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2018. [Consulta: 3 abril 2023]

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Stauffer, J. R., Jr.; K. A. Kellogg 2002. Description of a new species in the Pseudotropheus williamsi complex (Teleostei: Cichlidae), from Lake Malawi, Africa. Copeia 2002 (núm. 1): 146-151.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.