OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Parotocinclus jumbo

Parotocinclus jumbo és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2. 28-56.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Britski, H. A. & J. C. Garavello 2002. Parotocinclus jumbo, a new species of the subfamily Hypoptopomatinae from northeastern Brazil (Ostariophysi: Loricariidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 13 (núm. 3): 279-288.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Garavello, J. C. 1977: Systematics and geographical distribution of the genus Parotocinclus Eigenmann & Eigenmann, 1889 (Ostariophysi, Loricariidae). Arquivos de Zoologia (São Paulo) v. 28 (núm. 4): 1-37.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Partit Comunista Reunionès

El Partit Comunista Reunionès (PCR) és un partit polític comunista de la regió d'ultramar de l'illa de la Reunió, a l'oceà Índic.
El PCR es va fundar el 1959 quan la federació del Partit Comunista Francès (PCF) a la Reunió es va convertir en un partit independent i va decidir reivindicar l'autonomia al seu manifest fundacional. Paul Vergès va dirigir el partit des de la seva fundació fins al febrer de 1993 quan va dimitir i Élie Hoarau va ser elegit secretari general.
A finals de la dècada del 1990 les relacions entre el PCF i el PCR es van caracteritzar per la seva tensió pel que fa a les diferències en les línies del partit. Això no obstant, les relacions es van restablir completament el 2005, amb motiu de la visita a l'illa de la líder del PCF, Marie-George Buffet. Posteriorment, el PCR es va presentar a la llista del PCF a les eleccions al Parlament Europeu de 2004, i Vergès es va convertir en un dels tres eurodiputats elegits de la llista del PCF a nivell estatal.
El diari oficial del partit és el Témoignages, fundat pel pare de Paul Vergès, el metge Raymond Vergès, l'any 1944. Témoignages té la seu a Le Port.

## Referències

* ↑ Coalition strategies of Marxist parties. Durham [N.C.]: Duke University Press, 1989. ISBN 0-8223-0849-5.
* ↑ Alpers, Edward A. Slavery & Abolition, 25, 2, 2004, pàg. 18–29. DOI: 10.1080/014403904200293018.
* ↑ Houbert, Jean The Journal of Modern African Studies, 30, 3, 1992, pàg. 465–484. DOI: 10.1017/S0022278X00010843. JSTOR: 161168.
* ↑ "De son côté, le parti communiste s’impose à La Réunion comme la principale formation politique après avoir abjuré son mot d’ordre d’autonomie."
* ↑ «Législatives : Huguette Bello candidate dans la 2ème circonscription». Linfo.re. [Consulta: 11 desembre 2021].

## Bibliografia

* Gilles Gauvin, Le parti communiste de la Reunion (1946-2000), Vingtième Siècle. Revue d'histoire, núm. 68 (2000)
# Partit del Respecte

El Partit del Respecte (en anglès: Respect Party) fou un partit polític britànic d'esquerra fundat el 2004 i dissolt el 2016. El seu nom representà un acrònim de les paraules en anglès Respecte, Igualtat, Socialisme, Pau, Ecologisme, Comunitat i Sindicalisme (Respect, Equality, Socialism, Peace, Environmentalism, Community and Trade unionism). El partit fou establert a Londres el gener de 2004 i cresqué a partir del moviment Aturem la Guerra que s'oposava a la Guerra a l'Iraq.
El principal líder fou George Galloway, membre del Parlament representant a Bradford West. També cal destacar el suport que rebé del cineasta Ken Loach.

## Referències

* ↑ «Profile: Respect Party». BBC News, 05-04-2010.
* ↑ Spoon, Jae-Jae. Political Survival of Small Parties in Europe. Ann Arbor: University of Michigan Press, 2011, p. 82. ISBN 9780472117901.
* ↑ Driver, Stephen. Understanding British party politics. Cambridge: Polity Press, 2011, p. 158. ISBN 0745640788 [Consulta: 28 setembre 2014].
* ↑ Benedek, 2007, p. 154.
* ↑ Clark, 2012, p. 112.
* ↑ «View registration - The Electoral Commission». electoralcommission.org.uk.

## Bibliografia

* Benedek, Eran «Britain's Respect Party: The Leftist-Islamist Alliance and Its Attitude toward Israel» (en anglès). Jewish Political Studies Review, vol. 19, núm. 3-4, 2007. JSTOR: 25834757.
* Clark, Alistair. Political Parties in the UK (en anglès). Ciutat de Nova York: Palgrave Macmillan, 2012. ISBN 978-0230368682.

## Enllaços externs

* Partit del Respecte - Lloc web oficial
# Passant Ample

El Passant Ample, o el Pas Ample, és un passant, o gual, del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Està situat en el sector nord-oest del terme de Castellcir, a llevant de la masia del Verdeguer, a la vall del Torrent de la Mare de Déu. Es troba just al lloc on s'origina la Riera de Fontscalents, a prop i al nord d'on el Sot dels Llamps aflueix en la riera esmentada.

## Referències

* ↑ Cingles de Bertí i de Gallifa [Document cartogràfic]: Gallifa, Vall de S. Miquel, Sots Feréstecs, Sot del Bac, Vall de Neu, Castell Cir, Sauva Negra: mapa topográfico excursionista: topografía procedente del mapa nacional del Instituto Geográfico y Catastral, de otros centros y observaciones directas por el equipo técnico de editorial Alpina / Cartografía: A. Bescós; cartografía complementaria y res. técn. X. Coll. Granollers: Editorial Alpina, 1986. ISBN 84-7011-033-0.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.

## Enllaços externs

* El Passant Ample en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; cal accedir al Zoom 7
# Pastoral

«Pastoral» té aquests significats:
** Pastoral -barbarisme comú per referir-se a la pastorel·la, gènere artístic, habitual de la literatura, la pintura i el teatre, que sol ambientar en llocs naturals rústics de manera bucòlica
** Novel·la pastoral, gènere de novel·la caracteritzada per narrar aventures amoroses galants en un entorn rural
** Pastoral heroica, peça lírica destinada a l'escena, practicada a la França dels segles XVII i XVIII
** "Pastoral", nom amb què es coneix la Simfonia núm. 6 (Beethoven), acabada per Beethoven el 1808
** Missa Pastoral (Diabelli), missa d'Anton Diabelli en fa major, op. 147
* Religió:
** Pastoral (religió), totalitat de l'acció de l'església i dels cristians
** Pastoral obrera de toda la Iglesia
** Bàcul pastoral, bastó que duen els bisbes
** Institut Bíblic Pastoral, confessió religiosa cristiana creada el 1917 per dissidents de Watch Tower
* Miscel·lània:
** Hàbitat pastoral de les Costes, conjunt de restes possiblement del s. X, a la Vall de Boí (Alta Ribagorça)
# Pasífae

Pasífae (en grec Πασιφάη) va ser, en la mitologia grega, una heroïna, filla d'Hèlios i de Perseis. Els seus germans són Eetes, rei de la Còlquida i la maga Circe.
Es casà amb Minos, rei de Creta, i fou mare de quasi tots els seus fills.
La llegenda més coneguda de Pasífae tracta dels seus amors monstruosos amb un toro. S'explicava que Minos, quan va reclamar el tron de Creta, havia demanat als déus un senyal que l'avalés. Quan va oferir un sacrifici a Posidó, va demanar al déu que fes sortir un toro de la mar i, a canvi, li va prometre que sacrificaria l'animal. Posidó va accedir als seus precs, però Minos es feu enrere i no li sacrificà l'animal. Com a càstig Posidó va fer enfurir el toro, i més endavant va inspirar a Pasífae un amor irresistible pel toro. També es deia que era un càstig d'Afrodita a Pasífae, perquè havia menyspreat el culte a la deessa, o bé que la deessa venjava en la jove l'ofensa que li havia fet Hèlios, quan va explicar a Hefest els seus amors clandestins amb Ares.
Sense saber com satisfer el seu desig, Pasífae va demanar consell a Dèdal, que li construí una vedella tan perfecta, tan semblant a un animal de veritat, que va enganyar el toro. Pasífae es va col·locar dins d'aquesta vedella i així es va produir l'acoblament monstruós. D'aquests amors en va néixer un ésser mig toro i mig home, el Minotaure. Minos, quan va conèixer els fets, va prohibir a Dèdal, amb qui es va enutjar, que sortís de Creta, però es va escapar amb la complicitat de Pasífae. Una llegenda més corrent fa que Minos tanqui Dèdal en una torre, ensems amb el seu fill Ícar, i que pare i fill s'escapin volant.
S'atribuïa a Pasífae una gran gelosia i virtuts de fetillera, com sa germana Circe i la seva neboda Medea, filla d'Eetes. Per a impedir que Minos s'unís a altres dones, va llançar una maledicció segons la qual totes les dones que el rei estimava morien devorades per unes serps que sortien del cos de Minos. Procris, filla d'Erecteu, el va sanar d'aquesta maledicció.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 419. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 168. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461.

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Pasífae. (anglès)
# Patria i Llibertat

Patria i Llibertat, i a partir del segon número Patria y Llivertat, va ser una revista mensual publicada a Badalona des de mitjans de 1906 a principi de 1907, sense arribar a l'any de vida, només va ser publicada sis vegades. Exercia com a altaveu de l'Aplec Nacionalista Republicà de Badalona, i el seu director va ser Francesc Estruch i Almirall.
Es definia en el seu subtítol com: «Revista mensual: Portantveu del Aplec Nacionalista Republicá» i en el prefaci del seu primer número afirmaven: «la Secció de Propaganda de l'esmentat Centre (Aplec Nacionalista Republicà), ha cregut convenient que tingui aquest un portaveu, en quin es sintetitzin per complet els ideals que sustentem, i veus aquí perquè avui ve a engruixir el camp de la premsa la nostra modesta Revista.» Tot i ser una publicació d'àmbit local estrictament badaloní, va tractar essencialment qüestions de política general i no pas local.
Segons García Pons, la revista estava materialment ben realitzada i tenia nombroses il·lustracions. Les pàgines centrals eren el lloc on s'ubicaven els textos, mentre que a les primeres i a les darreres hi havia papers d'un color diferent, segons els números, que estaven destinades a la publicitat, que en termes generals va ser elevada, si bé la quantitat va anar variant. Amb un ampli contingut literari, va comptar amb la col·laboració de figures com Joan Llongueras, Xavier Gambús, Josep Aladern, Joan Puig i Ferreter, Antoni Bori i Fontestà, Pau Rodon i Amigó i Pere Renom i Riera.

## Referències

* 1 2 3 García Pons, 1979, p. 96-97.

## Bibliografia

* García Pons, Enrique. Historia de la prensa badalonesa (1868-1939). Badalona: Oficina Municipal de Premsa, Departament de Cultura, Ajuntament de Badalona, 1979.

## Vegeu també

* Mitjans de comunicació de Badalona
# Patrimoni Cultural (lloc web)

Patrimoni Cultural és un portal web impulsat pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya a través de la Direcció General d'Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni, que té com a objectiu difondre el patrimoni cultural català de forma amena i directa. Es pot visitar en català, castellà, i en versió reduïda, en aranès i anglès. El 2009 va tenir 423.399 visites.
Aprofitant el potencial de diferents xarxes socials, com Twitter o Facebook, des de 2008 el portal informa sobre l'actualitat del patrimoni català a través de reportatges, entrevistes, notícies o propostes d'oci cultural, amb l'objectiu d'incrementar la presència del patrimoni cultural català en aquests nous entorns digitals. D'altres institucions com el Museu Britànic o la Biblioteca del Congrés dels Estats Units segueixen estratègies similars de difusió.
El portal inclou, a més, tota mena d'informació sobre arqueologia, arquitectura, museus i arxius de Catalunya. També s'hi poden trobar monogràfics sobre diferents temàtiques relacionades amb el patrimoni, així com jocs i un llistat de blocs d'interès cultural.
També es poden veure fotografies panoràmiques i gigafotos dels principals monuments i obres d'art de Catalunya, com les de La vicaria de Marià Fortuny i Marsal. El portal enllaça amb una galeria pròpia a Flickr i a Panoramio, on es poden veure més galeries d'imatges. Durant el 2010 van contribuir a la creació de Calaix, una iniciativa de la generalitat de crear un dipòsit digital. Patrimoni Cultural va col·laborar afegint documents sobre excavacions i obres de restauració.
El 23 de setembre de 2010 el portal va presentar, en un acte al Palau Moja de Barcelona, una nova versió millorada del portal, incorporant recursos audiovisuals en alta definició, entrevistes i reportatges, entre altres novetats.

## Referències

* ↑ Catalunya Ràdio. Notícia del dia que es va inaugurar el portal
* ↑ Racocatala.cat Presenten un portal per divulgar el patrimoni cultural català 3/07/2008. Consulta [27/06/2010]
* ↑ Observatori de l'edició digital. S'estrena Calaix, un servei de consulta de documents digitals sobre patrimoni cultural (Consulta 28/09/2010)
* ↑ «PRESSUPOSTOS DE LA GENERALITAT DE CATALUNYA PER AL 2011». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2014-12-07. [Consulta: 13 novembre 2011].
* ↑ (Nogueira, p.15)
* ↑ Casallé, Ramon «El web del patrimoni, una eina més en el coneixement de la cultura catalana». Bonart [Girona], núm. 121, 11-2009, p.31. ISSN: 1885-4389.
* ↑ Masanès, Cristina «Patrimoni 360°». Sàpiens [Barcelona], núm. 78, 4-2009, p. 7. ISSN: 1695-2014.
* ↑ 3cat24.cat Patrimoni crea un dipòsit digital amb milers de documents sobre excavacions i obres de restauració
* ↑ Espai Internet Tot el patrimoni artístic català Arxivat 2011-08-29 a Wayback Machine. 26/09/2010 (Consulta 27/09/2010)

## Bibliografia

* Nogueira, Marta «Archives in Web 2.0: New Opportunities». Ariadne [Lisboa], núm. 63, 4-2010, p. 16. ISSN: 1361-3200 [Consulta: 27 juny 2010].

## Enllaços externs

* Patrimoni Cultural
# Sterling (Alaska)

Sterling és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Alaska. Segons el cens del 2000 tenia 4.705 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Sterling tenia 4.705 habitants, 1.676 habitatges, i 1.305 famílies La densitat de població era de 23,5 habitants/km².
Dels 1.676 habitatges en un 40% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,5% hi vivien parelles casades, en un 6,7% dones solteres, i en un 22,1% no eren unitats familiars. En el 17,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,8 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,16.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,6% tenia menys de 18 anys, un 6,9% entre 18 i 24, un 29% entre 25 i 44, un 26,8% de 45 a 60 i un 6,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 108,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 47.700 $ i la renda mediana per família de 53.889 $. Els homes tenien una renda mediana de 45.063 $ mentre que les dones 27.946 $. La renda per capita de la població era de 20.741 $. Aproximadament el 7,7% de les famílies i el 10% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Sterling». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 16 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Sterling». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 16 juliol 2010].
# Pau de Catània (1372)

La Pau de Catània o Tractat d'Avinyó, signat el 20 d'agost de 1372 a Avinyó entre Frederic III de Sicília i Joana I de Nàpols amb el suport de Gregori XI.
Representà la fi de les lluites entre les cases de Barcelona i Anjou. separant definitivament el Regne de Sicília i el Regne de Nàpols

## Referències

* ↑ (italià) Història de Sicília
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 69.
# Paul Kutter

Paul Robert Kutter, més conegut com a Paul Kutter, (Flums, 5 d'octubre de 1863 - Ciutat de Luxemburg, 15 de març de 1937) fou un fotògraf luxemburguès. Va obrir el seu primer estudi el 1883 en el carrer Wiltheim núm. 6, a la vora del Bock, promontori situat a l'extrem nord'oriental de la Ciutat de Luxemburg. L'any 1904, Kutter va traslladar el seu negoci al carrer du Génie núm. 3, (ara avinguda de Monterrey), on Charles Bernhoeft havia treballat com a fotògraf fins al 1903.
El primer fill de Kutter, Édouard Frédéric Henri, (1887-1978), es va unir al seu pare com a aprenent el 1898. Paul Kutter va tenir d'altres tres fills: Joseph Kutter (1894-1941), un dels pintors més importants de Luxemburg; Bernard (1.889-1.961) qui també es va convertir en un fotògraf; i Paul Kutter jr. (1899-1941). També hi va haver una filla, Catherine Louise Marie (1891-1.958). Tant el seu fill Edouard i el seu net, també anomenat Édouard, van continuar el negoci fotogràfic de la família Kutter a la Ciutat de Luxemburg per molts anys.
Exemples de les fotografies de Pablo Kutter es poden veure a la Fototeca de Ciutat de Luxemburg.

## Referències

* 1 2 Clesse, René. «Geschichtsschreibung mit der Kamera: Die ersten Photographen unserer Hauptstadt» (PDF) (en alemany). Onsstad. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 24 agost 2015].
# Paul Madier de Montjaux

Paul Madier de Montjaux (Lo Borg Sant Andiòu, Ardecha, 1785 - le Pré-Saint-Gervais, Sena, 1865) fou un magistrat i polític francès.
Durant l'Imperi ocupà el càrrec d'auditor en el Consell d'Estat, i el 1813 fou nomenat conseller del Tribunal Imperial de Nîmes, i com a tal dirigí el 1820 una petició a la Cambra dels diputats, que causà molta sensació, denunciant els manejos dels ultra reialistes en el departament del Gard. El Tribunal de Cassació no atengué la denúncia, però l'opinió pública es posà al costat de Madier, no obstant haver-se'l acusat de cercar l'escàndol amb les seves delacions. Emplaçat davant el tribunal per a respondre de la seva conducta, fou condemnat a una repressió i pagament de costes, defensant-lo el seu mateix pare. Madier tornà després a exercir el seu càrrec, i el 1830 fou elegit diputat per l'Ardecha, i posteriorment reelegit en diverses legislatures.
Mostrà les seves simpaties per la Revolució de juliol, i com a representant de la Cambra prengué part en el procés dels ministres de Carles X (1830). Més tard recolzà en la Cambra el partit conservador, i a partir de 1841 s'inclinà a favor dels legitimistes.
Havia estat nomenat el 1830 procurador general de Lió, i el 1831 conseller del Tribunal de Cassació, càrrec que servà fins al 1848, en què presentà la dimissió per no estar conforme amb les mesures del govern provisional, atemptatòries a la inamovibilitat dels jutges. Restà empresonat breu temps després del cop d'Estat del 2 de desembre de 1851 i deixà de figurar en la política.
La seva Petició dirigida a la Cambra dels diputats, en què denunciava les maniobres dels reialistes en el departament del Gard, fou impresa a París el 1820. El 1846 col·laborà en el diari d'oposició L'Esprit públic.

## Nissaga Madier de Montjaux

Paul era fill, del polític i advocat Nativitat Joseph (1755-1830), pare del polític Nativitat Francis (1814-1892), i avi del violinista Raoul (1841-1909)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 1350 (ISBN 84-239-4531-6)
# Paul Émile Debraux

Paul Émile Debraux (Ancerville, Lorena, 30 d'agost de 1796 - París, 12 de febrer de 1831) fou un chansonier francès.
Les seves cançons, malgrat incorrectes, tenen un verdader sabor popular. Enamorat de les glories de l'Imperi, va combatre la Restauració, pel qual va sofrir nombroses persecucions. Béranger lamentà en algunes de les seves millors estrofes la prematura mort de Debraux.
Entre les seves millors cançons cal citar:
* Le Prince Eugene;
* La colonne;
* Le mont Saint Jean.
Moltes de les seves obres foren publicades en col·leccions amb els títols:
* Chanssonettes et poesies légéres (París, 1820);
* Chansons nationales (1822);
* Villele aux Enfers (1827);
* Chansons nationales, nouvelles et autres (1829);
* Chansons gaillardes et polítiques (1829);
* Bréviaire du chansonnier (1830);
* Chansons completes (1837).
A més, se li deu, una novel·la titulada Le passage de la Bérésina (1825).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1173 (ISBN 84-239-4517-0)