OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Telmatoscopus clusior

Telmatoscopus clusior és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* Mascle: color marró clar; sutura interocular feblement arquejada; front amb una àrea rectangular pilosa; palps amb el segment núm. 1 molt curt; tòrax sense patagi; ales amb taques als extrems de la nervadura i d'1,50-1,52 mm de llargària i 0,52-0,55 d'amplada; edeagus petit i en forma de "Y"; antenes d'1,35 mm de longitud.
* La femella no ha estat encara descrita.
* És similar a Telmatoscopus cuspiceps, però se'n diferencia per tindre els ulls més junts, el primer segment dels palps més curt i una estructura genital diferent en el cas del mascle.

## Distribució geogràfica

Es troba a les illes Filipines: Mindanao.

## Referències

* ↑ Eaton, A. E., 1904. New Genera of European Psychodidae. Entomologist's Monthly Magazine. 40:55-59.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Quate, L. W., 1965. A taxonomic study of Philippine Psychodidae (Diptera). Pacific Insects. 7: 815-902.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1989. Contribution to the taxonomy of the genus Telmatoscopus Eat. (Diptera, Psychodidae). Acta Musei Nationalis Pragae. 44B:75-104.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Telmatoscopus ejundicus

Telmatoscopus ejundicus és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* Mascle: cos de color marró; front més gruixut que el clipi i sense franja mitjana; el segment núm. 4 dels palps és més esvelt i pàl·lid que els altres; l'escap fa dues vegades la longitud del pedicel; tòrax sense patagi; ales de 2 mm de llargària i 0,9 d'amplada, amples, amb alguns pèls espatulats a la meitat basal i la membrana lleugerament tenyida de marró (més fosca a la cel·la costal); genitals amb apèndixs excepcionalment allargats; edeagus amb dues ramificacions que s'uneixen subapicalment a l'eix principal i acaben en una ampliació fosca i bulbosa amb espines, les quals es projecten dorsalment.
* Femella: similar al mascle, però sense pèls espatulats a les ales; la cara interna de la placa subgenital presenta les vores força ondulades; ales de 2,4 mm de llargada i 1,1 d'amplada.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Borneo.

## Referències

* ↑ Eaton, A. E., 1904. New Genera of European Psychodidae. Entomologist's Monthly Magazine. 40:55-59.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Quate, L. W., 1962. A taxonomic study of Borneo Psychodidae (Diptera: Psychodidae). Pacific Insects. 4:1-75.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1989. Contribution to the taxonomy of the genus Telmatoscopus Eat. (Diptera, Psychodidae). Acta Musei Nationalis Pragae. 44B:75-104.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Torre de Tòquio

La Torre de Tòquio o Tokyo Tower (en japonès): 東京タワー, Tōkyō Tawā) és una torre de radiodifusió al Parc Shiba al barri de Minato-ku de la ciutat de Tòquio al Japó. El disseny està inspirat en la Torre Eiffel de París. Està pintada en blanc i vermell d'acord amb les regulacions de l'aviació. La construcció fou acabada el 14 d'octubre de 1958 i fou oberta al públic el 7 de desembre seguint.
La torre fa 333 metres d'altura, 8,6 més que la Torre Eiffel, amb el que és la torre de metall més alta del món, encara que no tan vistosa com l'Eiffel. La Torre de Tòquio solament pesa 4.000 tones, això la fa molt més lleugera que les 10.100 tones de la Torre Eiffel. Serveix principalment com a antena de transmissió de senyals analògics, i des de 2003 transmet en digital per a l'àrea de Kanto. També és un atractiu turístic.

## Referències

* 1 2 «Tokyo Tower» (en castellà). Travel Japan. Japan National Tourism Organization. [Consulta: 3 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Torre de Tòquio - Lloc web oficial
# Telmatoscopus mendicus

Telmatoscopus mendicus és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* Femella: cos marró; sutura interocular força arquejada; front amb una àrea trapezoïdal pilosa; palps amb el segment núm. 3 una mica més curt que el 2; antenes d'1,07-1,09 de llargària, 16 artells i amb l'escap dues vegades la llargada del pedicel; ales de 2,07-2,25 mm de longitud i 0,75-0,85 d'amplada, amb l'àpex agut, membranes amb taques clares als extrems de la nervadura, vena subcostal llarga i R5 acabant més enllà de l'àpex; placa subgenital bilobulada; espermateca reticulada.
* El mascle no ha estat encara descrit.

## Distribució geogràfica

Es troba a les illes Filipines: Mindanao.

## Referències

* ↑ Eaton, A. E., 1904. New Genera of European Psychodidae. Entomologist's Monthly Magazine. 40:55-59.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Quate, L. W., 1965. A taxonomic study of Philippine Psychodidae (Diptera). Pacific Insects. 7: 815-902.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1989. Contribution to the taxonomy of the genus Telmatoscopus Eat. (Diptera, Psychodidae). Acta Musei Nationalis Pragae. 44B:75-104.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Telmatoscopus panergus

Telmatoscopus panergus és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* Mascle: mida gran; pàl·lid amb ales sense taques; sutura interocular en forma de "V"; front amb una àrea triangular pilosa; vèrtex més curt que l'amplada del pont dels ulls; palp núm. 1 cilíndric; fèmur una mica més curt que la tíbia; edeagus petit i en forma de "Y"; antenes d'1,62 mm de llargada; ales de 2,32 mm de llargària i 0,90 d'amplada.
* La femella no ha estat encara descrita.
* Es distingeix d'altres espècies del mateix gènere a Nova Guinea pel vèrtex curt, les ales sense taques i la seua grandària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia: Papua Occidental.

## Referències

* ↑ Eaton, A. E., 1904. New Genera of European Psychodidae. Entomologist's Monthly Magazine. 40:55-59.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Quate, L.W.; Quate, S.H., 1967. A monograph of Papuan Psychodidae, including Phlebotomus (Diptera). Pacific Insects Monograph, 15: 1–216.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ The Moth Flies (Drain Flies) and Sand Flies (Diptera: Psychodoidea) of Papua Indonesia (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1989. Contribution to the taxonomy of the genus Telmatoscopus Eat. (Diptera, Psychodidae). Acta Musei Nationalis Pragae. 44B:75-104.
# Telmatoscopus volvistyla

Telmatoscopus volvistyla és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* Mascle: mida gran; color marró fosc; sutura interocular suaument arquejada; front amb una àrea triangular pilosa; palp núm. 2 molt més llarg que el 3 i el 4; fèmur més curt que la tíbia; edeagus tubular; antenes d'1,47 mm de longitud; ales de 2,32 mm de llargària i 1,12 d'amplada.
* La femella no ha estat encara descrita.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia: Papua Occidental.

## Referències

* ↑ Eaton, A. E., 1904. New Genera of European Psychodidae. Entomologist's Monthly Magazine. 40:55-59.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Quate, L.W.; Quate, S.H., 1967. A monograph of Papuan Psychodidae, including Phlebotomus (Diptera). Pacific Insects Monograph, 15: 1–216.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1989. Contribution to the taxonomy of the genus Telmatoscopus Eat. (Diptera, Psychodidae). Acta Musei Nationalis Pragae. 44B:75-104.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* ION (anglès)
# Telègon

Segons la mitologia grega, Telègon (en grec antic Τηλέγονος, "el que ha nascut lluny") va ser un heroi, fill dels amors d'Odisseu i de Circe. Una altra versió menys estesa el fa fill d'Odisseu i Calipso.
Telègon no apareix a l'Odissea, i el trobem als poemes cíclics. Havia donat nom a un poema sencer, la Telegonia, escrita per Eugamó de Cirene.
Telègon va ser educat per la seua mare Circe a l'illa d'Ea després de la marxa d'Odisseu. Quan va arribar a l'edat viril va saber qui era el seu pare i se'n va anar a Ítaca per donar-se a conèixer. Arribat a l'illa, va apoderar-se d'una part dels ramats que eren del rei. Odisseu va voler defensar les seves propietats i en la lluita va ser ferit pel seu fill, que tenia una llança que duia espines de rajada, un peix que es pensava que produïa ferides mortals, i l'heroi va morir. Telègon va reconèixer la seva víctima i va plorar el seu crim. Va agafar el cadàver i el va portar fins a l'illa de Circe, acompanyat de Penèlope, que no volia abandonar el cos del seu marit. Allà es va casar amb Penèlope i Circe els va enviar a les illes dels Benaurats. Es deia que del matrimoni de Penèlope i Telègon havia nascut Ital, l'heroi epònim d'Itàlia. S'atribuïa també a Telègon la fundació de Túsculum, i de vegades, la de Praeneste.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 507. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 203. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Ríndacos

El Ríndacos (en llatí Rhyndacus, en grec antic Ῥυνδακός) era un riu important de l'Hel·lespont que naixia a les muntanyes de l'Olimp a Mísia o Frígia Epicteta, prop d'Azani.
Segons Plini el Vell antigament es deia Licos (Lycus) i naixia al llac Miletòpolis, però això se sap que no és correcte. El riu corria cap al nord-oest i feia al límit entre Mísia i Bitínia i a la rodalia de Miletòpolis rebia al Megistus, desaiguant després a la Propòntida, prop de l'illa Besbiscus. Valeri Flac diu que les seves aigües grogues es podien veure dins del mar a bona distància de la desembocadura. L'any 73 aC Lucul·le va derrotar Mitridates VI Eupator a la vora del riu.
És el modern Lupad, que després de la seva unió al Megistus (modern Susughirli) porta el nom de Mohalidsh o Micalitza.

## Referències

* ↑ Riba, 1946, p. 294.
* ↑ Smith, William (ed.). «Rhyndacus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 6 setembre 2022].

## Bibliografia

* Riba, C. «Índex de noms». A: Plutarc. Vides paral·leles. Tom XV. Fundació Bernat Metge, 1946. ISBN 9788472259492.
# Riu Çekerek

El Çekerek (nom antic: Scylax, Σκύλαξ) és un riu de la Regió de la Mar Negra, a Turquia, i principal afluent del riu Yeşilırmak.
L'antic jaciment hitita de l'edat del bronze de Maşat Höyük (Tapikka), no esta gaire lluny de Zile, es troba a la vora. Va ser ocupat almenys des del període de l'Imperi Mitjà el 1420-1340 aC, ja que s'hi han descobert documentació militar.

## Referències

* ↑ Hoffner, Harry A. Hittite Studies in Honor of Harry A. Hoffner, Jr: On the Occasion of His 65th Birthday (en anglès). Eisenbrauns, 2003, p. 2-3. ISBN 978-1-57506-079-8.
* ↑ Özgüç, Tahsin «Excavations at the Hittite Site, Maşat Höyük: Palace, Archives, Mycenaean Pottery» (en anglès). American Journal of Archaeology, 84, 3, 01-07-1980, pàg. 305–309. DOI: 10.2307/504705. ISSN: 0002-9114.
# Atac de denegació de servei

Un atac de denegació de servei, també conegut com a atac DoS (de l'anglès denial-of-service attack) o atac DDoS (distributed denial-of-service attack) és una incursió contra la seguretat informàtica. Consisteix a assaltar el servei d'un servidor a través d'un conjunt de moltes màquines i mitjançant trames IP amb bandera falsa per tal que el servidor augmenti el seu temps de processador. D'aquesta manera, s'aconsegueix que deixi d'oferir el servei en qüestió —puix que s'acaba quedant sense memòria física.
Els atacs DoS generalment consisteixen a intentar aturar o interrompre temporalment o indefinidament serveis d'un amfitrió (host) connectat a Internet. En data de 2014, els atacs DDoS se sap que es perpetraven amb una mitjana de 28 incursions digitals cada hora.

## Referències

* ↑ Preimesberger, Chris. «El volum d'atacs DDoS Attack augmenten a mesura que sorgeixen nous mètodes» (en anglès). eWeek, 28-05-2014. Arxivat de l'original el 2019-07-13. [Consulta: 16 juny 2015].

## Vegeu també

* Bomba fork
* Low Orbit Ion Cannon
* High Orbit Ion Cannon
# Teodor Mena

Teodor Mena i Zamora (Mataró, Maresme, 1836 – Barcelona 13 d'octubre de 1905) fou un músic, periodista i escriptor català del Romanticisme. Fill de Miquel Mena i Dolors Zamora. Estudià humanitats a Barcelona, i després es traslladà a Olot (província de Girona), on fundà els diaris La Aurora Olotense (1859) i El Faro de la Montaña, El 1865 retornà a Barcelona on fundà el diari El Espectador (1872), a Sabadell Los Ecos del Vallés (1880) i Diario de Sabadell (1881-86) i a Arenys de Mar Ecos de la Costa (1886-88). Va escriure: Glories de Maria ó la Verge del Tura. És autor de la lletra i la música de sarsueles (El conde de Neumurs, Gent de fàbrica, 1873), d'un oratori Redempcions per Maria, del drama Arnau de la farga, i del treball La industria de Sabadell... (1870).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 554, pàg. 925 ISBN 84 239-4534-0

## Referències

* ↑ «Registre de defuncions (1904-1906). Barcelona.Registre núm 11280.any1905.Jutjat de Gràcia». Arxiu Administratiu de Barcelona, 13-10-1905. [Consulta: 16 abril 2019].
* ↑ «D.Teodoro Mena (Q.E.P.D.)». Sabadell Moderno.Año 09.Núm.232., 24-10-1905, pàg. 3.
# Ixcán

El municipi de Ixcan forma part del departament de El Quiché i es troba a la part nord-occidental del cap de municipi de Santa Cruz del Quiché i al Nord de la Ciutat de Guatemala. El municipi té una extensió de 1575 km². Els límits geogràfics del municipi són: Al nord amb Mèxic, a l'est amb els municipis de Cobán i Chisec del departament d'Alta Verapaz; a l'oest amb Santa Cruz de Barillas del departament de Huehuetenango; al sud amb els municipis de Chajul i San Miguel Uspatan del departament de El Quiché.

## Divisió administrativa

La capçalera municipal és Playa Grande i administrativament, el municipi està dividit en 7 microregions:
* Microregió I, capçalera Playa Grande.
* Microregió II, capçalera Tzatun.
* Microregió III, capçalera Santiago Ixcan.
* Microregió IV, capçalera Valle Candelaria Uno.
* Microregió V, capçalera El Recuerdo.
* Microregió VI, capçalera San Juan Chactelá.
* Microregió VII, capçalera Mayaland.

## Origen del nom

En l'idioma Caktxikel Ixcan vol dir "dona serp" o "mare serp" en referència a la forma dels rius Chixoy i el riu Ixcan. En l'idioma kanjobal Ixcan vol dir "terra de molts llamps" fent referència a l'època de pluges.

## Història

El 1964 s'inicia el procés de colonització d'aquestes terres per part de camperols procedents de l'altiplà. Aquests camperols accedeixen als lots de terres que els permeten establir-se i cultivar les seves terres. Aquests colons procedien de Huehuetenango i pertanyien a les ètnies kanjobal, Chuj, Mam i posteriorment Kitxé, Caktxikel, kektxí, Pocomchí i ladins d'altres departaments. Aquesta colonització fou promoguda pels religiosos de l'ordre de Maryknoll. En aquesta etapa la regió assoleix el màxim desenvolupament amb el cultiu de cardamom, canyella, vainilla i cafè.
Ixcán fou una de les regions més afectades pel conflicte armat intern de Guatemala, el resultat fou el desplaçament de milers de refugiats cap a Mèxic i altres regions; fugint de la violència i del terror que es visqué a la regió a finals dels anys 1970 i a principis dels anys 1980. Aquest desplaçament provocà l'abandonament de terres i el deteriorament de l'extructura productiva
El 1985 l'Ixcan assoleix la categoria de municipi i se segrega de San Miguel Uspatán
A partir de 1993 s'inicien els retorns. El 20 de gener s'organitza el primer retorn que originà la comunitat de Victoria 20 de Enero fent menció a la data. Aquests retorns foren realitzats amb el suport de la comunitat internacional.

## Bibliografia

Oficina Municipal de Projectes (OMP). Plan de Desarrollo Integral del Municipio de Ixcan 2003-2012, http://www.inforpressca.com/playagrandeixcan/plan.pdf, Corporación Municipal 2000-2004, Municipalidad de Ixcan, juny 2003.

## Enllaços externs

* (castellà) Servicio de Información Municipal,Playa Grande Ixcan
# Teodoro San José

Teodoro San José y San José (Madrid, 9 de novembre de 1866 - 25 de juny de 1930) fou un compositor espanyol.
Va fer els estudis musicals al Conservatori de Madrid, guanyant en renyida oposició als vint-i-un anys, entre 89 concursants, la plaça de músic major del regiment d'Astúries, i més tard l'anàloga del 2.n. regiment d'Infanteria de Marina, la qual elevà a considerable nivell artístic. La seva decidida vocació pel teatre el portà des de molt jove a abordar l'escena, estrenant el 1886 amb gran èxit la seva primera obra titulada Epilogo.
Des d'aquella data fins al 1925, en què estrenà també amb èxit extraordinari, a Barcelona la comèdia lírica El abanico de su Majestad, va donar a l'escena més de 100 sarsueles en un, dos o més actes. Les més importants i que assoliren pels seus positius mèrits acollides més favorablement de públic i crítica foren, a més de les abans citades: Don Quijote de la Mancha; l'episodi nacional Gerona i les sarsueles Amor y Compañia; Sebastián el Marquesito; El gitanillo, aquesta última premiada en un concurs de Buenos Aires.
A més, va compondre nombroses obres per a banda, orquestra i cor, música per a piano, i per a cant amb acompanyament de piano, cançons, cuplets, etc. Fou director d'orquestra i artístic en els teatres de Madrid. Jurat en diversos concurs de bandes i orfeons i en oposicions de músics majors.
El 1910 fou elegit i votat entre 11 concursants, per a ocupar la plaça de director de la Banda Municipal de Barcelona, encara que no arribà a prendre possessió del càrrec per haver-hi renunciat. La comissió tècnica havia elegit en primera instància a Joan Lamote de Grignon pel càrrec, però, degut a pressions de caràcter polític, es va haver de refer la votació, guanyant-la Teodoro San José per 18 vots contra 11.
Fou soci fundador i secretari de l'Associació de Compositors Espanyols i del Pequeño Derecho en la SGAE. Fou professor d'harmonia i composició de la Casa d'Estudis del Centre Hijos de Madrid, i a més exercí l'ensenyança particular de les diverses matèries que compren la carrera de música.
Cultivà amb gran encert els estudis bibliogràfics musicals, així com els relatius a la tècnica vocal, havent publicat, a part de nombrosos articles en la premsa, les obres de caràcter pedagògic El arte del canto i La música como elemento educativo.
Són característiques d'aquest popular compositor, que podria ser inclòs en la tendència nacionalista espanyola, en quant la seva principal font d'inspiració la constituïen la dansa i el cant de les diverses regions espanyoles, l'esperit de les quals va assimilar amb gran fortuna, l'elegància, la gràcia i l'emoció, l'honradesa de procediment i una orquestració sempre fluida, acolorida i brillant així ho mostren.

## Referències

* ↑ «Archivos Personales y de Entidades» (en castellà). Biblioteca Nacional de España. [Consulta: 2 gener 2017].
* ↑ Ricard Comas i Figueras. «Joan Lamote de Grignon» (en castellà). Gaudí i el modernisme a Catalunya. [Consulta: 2 gener 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 53, pàgs. 1156-57 (ISBN 84-239-4553-7)
# Teodoro Valdovinos

Teodoro Valdovinos (Barbastre, Osca, 1882 - ?) fou un compositor i flautista espanyol.
Estudià sota la direcció del seu pare, que també fou un músic distingit, i durant anys va romandre en l'orquestra Filharmònica de Madrid, com a flauta, solista, plaça que ocupà en la Banda Municipal i Orquestra Simfònica de Donostia, com també el de professor d'aquell instrument en l'Acadèmia de Música d'aquella ciutat.
Va col·laborar, a més, en diverses agrupacions dirigides pels mestres Falla i Turina i va formar part dels més importants quintets d'instrument de vent. Com a compositor es distingí per la seva sinceritat, sòlida tècnica, abundància d'idees i sensibilitat, havent produït diverses obres simfòniques i de música di càmera que foren aplaudides pels públics de Madrid i Donostia, especialment les titulades Entre montañas i Brisas de España, així com una suite per a instruments d'arc.
A més, se li deuen, dos quintets per a flauta, arc i piano, diversos concerts per a flauta i piano, cinc òperes i diverses sarsueles, unes estrenades i d'altres inèdites.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 538 (ISBN 84-239-4566-9)
# Inés del Río Prada

Inés del Río Prada (2 de setembre de 1958) és una membre d'ETA condemnada per delictes de terrorisme. Va néixer a Tafalla, Navarra. Va ser membre d'⁣Euskadi Ta Askatasuna (ETA), banda que buscà la independència del País Basc a Espanya i França mitjançant l'ús de la violència de motivació política. El juliol de 1987 va ser condemnada a 3.828 anys de presó després de ser condemnada per cometre 24 assassinats i diferents actes de terrorisme.

## Doctrina Parot

Tal com es calcula segons les normes del Codi Penal espanyol de 1973, la seva sortida de la presó s'hauria d'haver produït el 2008.
El seu cas va ser revisat d'acord amb l'aplicació retroactiva de la doctrina Parot, que va permetre ajornar la seva posada en llibertat fins al 2017.
La presa va recórrer primer la revisió de la seva condemna per part del Tribunal Suprem d'Espanya davant l'última autoritat interna, que és el Tribunal Constitucional d'Espanya, que va confirmar la decisió de revisió per allargar la seva pena de presó.
Del Río i els seus advocats van recórrer amb èxit davant el Tribunal Europeu de Drets Humans, que va dictaminar definitivament el 21 d'octubre de 2013, va donar la raó a Inés del Río i va ordenar la seva posada en llibertat immediata (que es va produir l'endemà) i va ordenar una indemnització de 30.000 euros, que les autoritats espanyoles han reclamat la seva víctime si es resistia a pagar. Ha iniciat un procediment d'apel·lació.

## Referències

* ↑ Huffington Post: Ines Del Rio Prada, Spain's Long-Held ETA Prisoner, Ordered Free By Europe Human Rights Court
* ↑ Full judgement of the Grand Chamber in the case of Del Río Prada V. Spain (Application no. 42750/09)
* ↑ «La etarra Del Río recurre el bloqueo de la indemnización fijada por Estrasburgo» (en spanish). [Madrid], 30-10-2013 [Consulta: 14 novembre 2013].
# Elevador do Bom Jesus

L'Elevador do Bom Jesus és un funicular de la ciutat portuguesa de Braga que n'uneix la part alta amb el santuari de Bom Jesus.
Va ser inaugurat el 1882, cosa que el convertí en el primer de la península Ibèrica. El 2006 s'hi feu una remodelació.

## Característiques

* Longitud de la línia 274 m
* Desnivell 116 m
* Pendent 42%
* Vehicles 2
* Capacitat dels vehicles 38 persones
* Velocitat 1,2 a 1,8 m/s (o 18 km/h)
* Diàmetre del cable 38 mm