OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paradiplogrammus corallinus

Paradiplogrammus corallinus és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,7 cm de longitud total i les femelles 4.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal que viu entre 12-122 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó, Nova Caledònia, Hawaii i Tonga.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Nakabo T., 1982. Revision of genera of the dragonets (Pisces: Callionymidae). Publ. Seto Mar. Biol. Lab. v. 27 (núm. 1/3). 77-131.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Fricke, R. i M.Z. Brownell, 1993. Two new dragonets of the genus Callionymus (Callionymidae) and a record of Callionymus corallinus from Miyake-jima, Izu Islands, Japan. Jap. J. Ichthyol. 40(1):1-10.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.
* ↑ Nakabo, T., 2002. Fishes of Japan with pictorial keys to the species, English edition II. Tokai University Press, Japó, pp 867-1749.
* ↑ Nakabo, T., 1991. Redescription of a rare callionymid fish, Paradiplogrammus corallinus, from Hawaii and Japan. Jap. J. Ichthyol. 38(3):249-253.
* ↑ Randall, J.E., J.T. Williams, D.G. Smith, M. Kulbicki, G.M. Tham, P. Labrosse, M. Kronen, E. Clua i B.S. Mann, 2003. Checklist of the shore and epipelagic fishes of Tonga. Atoll Res. Bull. Núms. 497-508.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Districte de Saint-Nazaire

El districte de Saint-Nazaire (bretó Arondisamant Sant-Nazer) és un dels quatre districtes en què es divideix el departament francès del Loira Atlàntic, a la regió del País del Loira. Té 10 cantons i 53 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura de Saint-Nazaire.

## Cantons

cantó de la Baule-Escoublac - cantó de Bourgneuf-en-Retz - cantó de Le Croisic - cantó de Guérande - cantó d'Herbignac - cantó de Montoir-de-Bretagne - cantó de Paimbœuf - cantó de Pontchâteau - cantó de Pornic - cantó de Saint-Gildas-des-Bois - cantó de Saint-Nazaire-Centre - cantó de Saint-Nazaire-Est - cantó de Saint-Nazaire-Oest - cantó de Saint-Père-en-Retz - cantó de Savenay

## Vegeu també

* Cantons del Loira Atlàntic
# Salvador Llamozas

Salvador Llamozas (Cumaná, Estat de Sucre, Veneçuela, 29 d'octubre de 1854 - [...?], 13 de gener de 1940), fou un músic i escriptor veneçolà.
A l'edat de deu anys ja es feia aplaudir com a pianista en els concerts públics, i als vint anys es traslladà a la capital (Caracas) per a dedicar-se al professorat i on també fundà un establiment editorial, que va prestar grans serveis a la cultura musical veneçolana. Va tenir al seu càrrec la critica de diversos diaris.
Entre les seves millors composicions cal citar les titulades:
* Nocturno tropical;
* Noches de Cumaná;
* Capricho popular;
* Siempre tú;
* Rapsodia veneçolana.
I dos himnes que aconseguiren el primer premi en els concursos celebrats en ocasió de l'apoteosi de Miranda i del centenari de Moragas.

## Referències

* ↑ Schleifer, Martha Furman; Galván, Gary. Latin American Classical Composers: A Biographical Dictionary. Rowman & Littlefield Publishers, 2016, p. 353–354. ISBN 978-0-8108-8871-5 [Consulta: 22 octubre 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 991. (ISBN 84-239-4531-6)
# Salvador Maluquer i Aytés

Salvador Maluquer i Aytés (Enviny i Barcelona, 1810 - Enviny, 1887) fou un polític català, pare de Joan Maluquer i Viladot.

## Biografia

Membre del Partit Progressista, en fou elegit diputat a la Diputació de Barcelona pel Districte Segon el 1860, i el gener 1864 fou el primer president de la Diputació escollit pels mateixos diputats. Deixà el càrrec l'octubre de 1866, quan el general Serrano va dissoldre la corporació. Després de la revolució de 1868 fou escollit alcalde de Barcelona, càrrec que ocupà entre octubre de 1868 i gener de 1869. Després tornà a la Diputació, on fou novament president entre 1871 i juliol de 1872. Després de mantenir-se al marge durant la Primera república Espanyola, després del pronunciamiento d'Arsenio Martínez Campos que provocà la restauració borbònica fou elegit diputat per la circumscripció de Granollers i nou president de la Diputació entre febrer de 1874 i gener de 1875, quan va dimitir.
Durant el seu mandat com a president de la Diputació va ser restaurat el cos policial dels Mossos d'Esquadra i la Diputació va subvencionar el tram de Vic del ferrocarril que anava de Granollers a Sant Joan de les Abadesses.
Fou enterrat al Cementiri del Poblenou (Dep. I, illa 2a, núm. 98).

## Referències

* ↑ «Salvador Maluquer i Aytés». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Salvador MALUQUER i AYTÉS (1864-1866; 1871-1872; 1874-1875)». Les presidències de la Diputació de Barcelona. Diputació de Barcelona.

## Enllaços externs

* Retrat Arxivat 2018-01-03 a Wayback Machine. a maluquerabogados.com
# Salvador Viorda

Salvador Viorda va ser un compositor català del qual solament es coneix i conserva un motet al fons musical de la Catedral-Basílica del Sant Esperit de Terrassa (TerC).

## Obra

* Motet per 1 v i p (Fons de la Capella de Música de la Catedral-Basílica del Sant Esperit de Terrassa. Manuscrits d'autor - TerC)

## Referències

* ↑ Rifé i Santaló, Jordi; Corone, Sandra; Gregori i Cifré, Josep M. «L'arxiu de manuscrits musicals de la Basílica del Sant Esperit de Terrassa». Revista catalana de musicologia, 2001, pàg. 157-164.
* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria. Inventari del fons musicals de Catalunya. Volum 1: Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa.. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2007. - Arxius i documents. Eines de recerca, núm. 2..
# Salvatore Lanzetti

Salvatore Lanzetti (Nàpols, 1710 - Torí, 1780) fou un músic italià. Després de cursar música al Conservatori de Santa Maria di Loreto, entrà al servei del rei de Sardenya. a més d'una col·lecció de sonates per a violoncel, publicada a Amsterdam el 1736, confegí una obra didàctica titulada «Principes de l'application du Violoncelle par tous les Tons» (en català, Principis de digitació per al violoncel en tots els tons).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 745 ISBN 84 239-4529-4
# Salvatore Perillo

Salvatore Perillo (Nàpols, c. 1731 - Venècia, 1793) fou un compositor italià.
Fou deixeble de F. Durante i en acabar els seus estudis se li encarregà de compondre una òpera, l'èxit de la qual l'incità a continuar el camí emprès. De gran facilitat melòdica i d'estil molt agradable, encara que poc original, es distingí sobre tot en l'òpera còmica, devent-se'l hi: Plantilla:Berenice (1757); La buona figliuola (1759); I viaggiatori ridicoli (1761); La donna girandola (1763); La finta simplice (1764); La villeggiatura (1769); I tre vagabondi (1769) i Il Demetrio (1769).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 843. (ISBN 84-239-4543-X)
# Salvelinus tolmachoffi

Salvelinus tolmachoffi és una espècie de peix d'aigua dolça de la família dels salmònids i de l'ordre dels salmoniformes. Va ser descrit pel zoòleg rus Lev S. Berg el 1926.

## Morfologia

* Els adults poden assolir 37 cm de longitud total.

## Hàbitat

Viu en zones d'aigua dolça temperades.

## Distribució geogràfica

Es troba a quatre llacs de la regió de Taymyr a Rússia. Segons la Llista Vermella de la UICN és en perill d'extinció. L'extensió de l'hàbitat natural és molt menys de 5.000 km². El S. tolmachoffi és molt afectat per la contaminació de la mineria per metalls pesants i la pesca local.

## Referències

* ↑ Richardson J. 1836. The Fish. A Fauna Boreali-Americana; or the zoology of the northern parts of British America: containing descriptions of the objects of natural history collected on the late northern land expeditions, under the command of Sir John Franklin, R.N. Fauna Boreali-Americana Part 3. i-xv + 1-327.
* ↑ Berg, L.S. «The fishes of the Khatanga River basin». Mat. Kom. Izuch. Yakut SSR, núm. 2, 1926, pàg. 1-22, pls. 1-2..
* 1 2 «Salvelinus tolmachoffi Berg, 1926 Esei lake char» (en anglès). Fishbase.
* ↑ Berg, L. S.. Freshwater fishes of the U.S.S.R., and adjacent countries: 3 vols (en anglès). Ak. Nauk, 1948.
* ↑ Reshetnikov, Y.S.; Bogutskaya, N.G.; Vasil'eva, E.D.; Dorofeeva, E.A.; Naseka, A.M.; Popova, O.A.; Savvaitova, K.A.; Sideleva, V.G.; Sokolov, L.I. «An annotated check-list of the freshwater fishes of Russia» (en anglès). Journal of Ichthyology, 37, 6, 1997, pàg. 687-736.
* ↑ Devi, R.; Boguskaya, N. «Salvelinus tolmachoffi» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2009. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2009-2.RLTS.T169589A6649340.en.

## Bibliografia

* Beamish, F.W.H.. «Swimming performance and oxygen consumption of the charrs». A: A E.K. Balon. Perspectives in vertebrae science: charrs, salmonid fishes of the genus Salvelinus. Dordrecht: W. Junk, 1980, p. 739-748. ISBN 978-9061937012.
* Phillips, Ruth; Ihssen, Peter E. «Chromosome banding in salmonid fish: nucleolar organizer regions in Salmo and Salvelinus» (en anglès). Canadian Journal of Genetics and Cytology, 27, 4, 01-08-1985, pàg. 433–440. DOI: 10.1139/g85-064. ISSN: 0008-4093.
* Phillips, Ruth B.; Pleyte, Kay A.; Ihssen, Peter E. «Patterns of Chromosomal Nucleolar Organizer Region (NOR) Variation in Fishes of the Genus Salvelinus». Copeia, 1989, 1, 27-02-1989, pàg. 47. DOI: 10.2307/1445604.
# Sam Franko

Sam Franko (Nova Orleans, 20 de gener de 1857 - 6 de maig de 1937) va ser un violinista i director d'orquestra estatunidenc nascut a Nova Orleans (Louisiana). Era germà del violinista, director i promotor de concerts Nahan Franko.
Natural de Nova Orleans, Franko va estudiar el violí a Europa, treballant amb Joseph Joachim i Henri Vieuxtemps, entre d'altres. Al seu retorn als Estats Units, es va unir al Mendelssohn Quartet, treballant posteriorment amb lOrquestra Theodor Thomas i la Filharmònica de Nova York. Franko aviat es va disgustar amb els prejudicis contra els músics nord-americans i va crear la American Symphony, integrada completament per intèrprets nord-americans, el 1894. Amb aquest grup va donar moltes estrenes nord-americanes.
Franko també va ensenyar violí i va organitzar música dels segles XVII i XVIII i va transcriure nombroses peces per al violí. El seu treball amb música antiga li va valer premis de la premsa alemanya. La seva autobiografia, Chords and Discords, es va publicar el 1938 i va morir a la ciutat de Nova York el 1937.
El conjunt de cadències que va escriure per al Concert per a violí núm. 3 (Mozart) en sol major K. 216 s'ha convertit en una part estàndard del repertori de concerts, més que totes les altres nombroses cadències que s'han escrit per a aquesta peça.

## Referències

* ↑ "The Realm of Music". The Independent. Jul 6, 1914. Retrieved August 1, 2012.

## Bibliografia

* David Ewen, Encyclopedia of Concert Music. New York; Hill and Wang, 1959.
# Samuel Woodyard

Sam Woodyard (Elizabeth (Nova Jersey), 7 de gener de 1925 - París, França, 20 de setembre de 1988) fou un bateria de jazz estatunidenc.
Autodidacte, debutà professionalment en els inicis dels anys cinquanta, en l'orquestra de Paul Gayten. Més tard treballà amb el saxofon Joe Holiday (1951) i amb altres grups dirigits per Roy Eldridge (1952) i Milton Buckner (1953). A finals d'aquell últim any la seva carrera va fer un gir espectacular (que marcà la resta de la seva trajectòria artística) quan fou contractat per a substituir al bateria Louie Bellson (ensems successor de Sonny Greer) en una de les orquestres més prestigioses de l'època, la de Duke Ellington, en la que hi va romandre fins al 1966, any en què es traslladà a París per a treballar amb la formació de Gerard Baldini, amb el que enregistrà i realitzà nombroses gires arreu d'Europa. A mitjan anys 1980, degut a problemes de salut, reduí les seves actuacions.
En la seva discografia cal destacar:
* Ko Ko, blues (amb Duke Ellington, 1956)
* Battle royal (amb Ellington i Count Basie, 1961);
* Limbo jazz (amb Ellington i Coleman Hawkins, 1962).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. A-Z, pàg. 1459 (ISBN 84-239-7591-6)
# Sandomierz

Sandomierz és una ciutat de Polònia a la riba del Vístula, en l'antic govern rus de Radom. Té un castell antic sobre una escarpada roca i té 27.714 habitants (2006). És la seu d'un bisbat catòlic. La seva fundació és molt remota i als seus voltants hi ha restes prehistòriques.
En els anys (962-992) el rei Miecislau I, hi construí dues esglésies. Al segle xiii fou residència dels prínceps regnants i capital del regne; el 1240 i el 1259 fou saquejada i incendiada pels tàtars.
Reconstruïda durant el regnat de Casimir III el Gran, se situà, gràcies al comerç i la indústria, en el nombre de les ciutats més importants de Polònia; però el 1655 de nou fou destruïda, aquesta vegada pels suecs.
El 1570 se celebrà en aquesta ciutat un sínode general dels dissidents de totes les confessions, que va tenir per resultat la redacció de l'acta federativa coneguda amb el nom de Consensu Sandomiriensis. A més, el 1702 es formà allà una Confederació dels partidaris del rei August contra Carles XII.
La seu de Sandomierz fou creada el 1787 i el primer bisbe en fou Adalbert Radozewski.

## Personatges il·lustres

* Jan Andrzej Morsztyn
* Andrzej Sarwa

## Galeria

* Gravat antic de Sandomierz
* Catedral
* Vista parcial

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 53, pàg. 1277 ISBN 84-239-4553-7
# Sant Antoni de Pàdua (Altafulla)

Sant Antoni de Pàdua és una església renaixentista amb afegits barrocs del municipi d'Altafulla protegida com a bé cultural d'interès local. És una ermita renaixentista popular amb afegits d'estil barroc, que va més en consonància amb les manifestacions arquitectòniques de tota la resta de la vila. Va ser construïda molt possiblement abans de l'any 1717. L'estil arquitectònic és d'una gran senzillesa. La planta és d'una nau -amb llunetes- i el revestiment és de maçoneria, reforçades amb carreus a les cantonades.

## Història

L'ermita d'Altafulla fou erigida gràcies a la donació que de part dels seus béns feu el pescador i primer ermità, Baltasar Rabassa, però com que la deixà de Rabassa resultà insuficient per a cloure l'obra. Els pescadors es comprometeren a acabar-la a base d'aportar la meitat de la setena part de la pesca fins que l'ermita restés acabada, cosa que succeí l'any 1717.
Durant la guerra del francès, l'ermita sofrí greus desperfectes, ja que la seva localització estratègica va fer que fos ocupada per les tropes napoleòniques que la utilitzaren com a caserna.
En els anys que regentà la parròquia d'Altafulla el rector vallenc Ramon Piñas i Morlà, aquest emprengué l'obra de restauració d'aquesta popular ermita, dotant-la d'un nou altar major, d'una graderia en el presbiteri i d'una carretera d'accés a l'ermita.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Antoni de Pàdua». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 abril 2013].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 1185 (ISBN 84 239-4544-8)

## Enllaços externs

* «Sant Antoni de Pàdua». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Sant Jeroni (Castellcir)

Sant Jeroni és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada en el sector nord del terme, a mitjana distància entre Castellcir i Santa Coloma Sasserra. És a ponent de la masia de la Talladella, a llevant de la del Verdeguer, al nord del Mas Montserrat i al nord-oest de les Cases de Fusta.
S'hi accedeix per un camí planer que arrenca cap al nord-oest des del Camí de Santa Coloma Sasserra just des del lloc on hi ha les Cases de Fusta.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Equality

Equality és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 721 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Equality tenia 721 habitants, 315 habitatges, i 206 famílies. La densitat de població era de 309,3 habitants/km².
Dels 315 habitatges en un 29,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50,5% hi vivien parelles casades, en un 11,4% dones solteres, i en un 34,6% no eren unitats familiars. En el 32,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,29 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,9.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,3% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 26,4% entre 25 i 44, un 25,5% de 45 a 60 i un 17,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.171 $ i la renda mediana per família de 27.625 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.250 $ mentre que les dones 18.214 $. La renda per capita de la població era de 12.961 $. Aproximadament el 14% de les famílies i el 20,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Equality». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Equality». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Carme Batlle i Gallart

Carme Batlle i Gallart (Barcelona, 1931) va ser professora d'Història medieval de la Universitat de Barcelona, es va formar a l'escola de Jaume Vicens Vives. Ha desenvolupat la seva activitat, sempre dedicada a l'edat mitjana, primer als museus d'art de l'Ajuntament de Barcelona i després al Departament d'Història medieval de la Universitat de Barcelona. Especialitzada en l'estudi dels nuclis urbans, en els temes de municipi i societat, ha estudiat sobretot Barcelona i la Seu d'Urgell. Presentà la tesi doctoral l'any 1970 amb el títol La crisis social y económica de Barcelona a mediados del siglo XV. Com a membre de la Commission Internationale pour l'Histoire des Villes, en representació dels territoris de l'antiga Corona d'Aragó, ha difós la història d'aquests territoris per mitjà de diversos reculls de bibliografia i de síntesi. Altres línies de recerca han estat l'estudi de la pobresa (1987) i les famílies de mercaders barcelonins: els Banyeres, Destorrents, Durfort, Gualbes, Granollacs, Torró, Grony, Llobera, etc. Va redactar el volum tercer de la Història de Catalunya dirigida per Pierre Vilar, amb el títol L'expansió Baixmedieval, segles xiii-XV (1988). Ha col·laborat en els volums segon i tercer de la Història de Barcelona, dirigida per Jaume Sobrequés (1992), i al volum de l'Alt Urgell de la Catalunya Romànica (1992).

## Principals publicacions

* La crisis social y económica de Barcelona a mediados del siglo XV, CSIC, 1973
* La Seu d'Urgell medieval: la ciutat i els seus habitants, Fundació Vives i Casajuana, Barcelona, 1985
* Conèixer la Història de Catalunya. Del segle xiii al XV, Barcelona, 1983
* L'expansió baixmedieval, segles xiii-XV, a la Història de Catalunya (dirigida per Pierre Vilar), Edicions 62, Barcelona, 1988
* Mirada a la Barcelona medieval des de les finestres gòtiques, Rafael Dalmau Editor, Barcelona, 2002 (amb T. Vinyoles)
* Fires i mercats. Factors de dinamisme econòmic i centres de sociabilitat (segles XI a XV), Rafael Dalmau Editor, Barcelona, 2004. ISBN 84-232-0674-2

## Referències

* ↑ «Carme Batlle i Gallart». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 11 desembre 2018].
* ↑ Riu, Manuel «Presentació». Acta Històrica i Archaeologica Mediaevalia. Universitat de Barcelona [Barcelona], Vol. 26 (Homenatge a la prof. Dra. Carme Batlle i Gallart), 2005, pàg. 11-13. ISSN: 0212-2960.
# Jaume Batlle i Mir

Jaume Batlle i Mir (Barcelona, 1801 - Sarrià, 1865) fou un pintor i gravador català. Va treballar com a professor de dibuix a l'Escola de Belles Arts de Barcelona. Es va especialitzar en obres de pintura històrica. Com a gravador professional, va ser un dels primers proveïdors de gravats en fusta per a l'impressor Antoni Bergnes de las Casas. Fou acadèmic de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ «Jaume Batlle i Mir». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Llistat d'acadèmics al web de l'acadèmia». Arxivat de l'original el 2021-11-30. [Consulta: 20 juliol 2010].
# Carme Bazán i Lázaro

Carme Bazán i Lázaro (Barcelona, 1944) és una mestra catalana. Filla d'aragonesos, el 1978 va arribar al CP Príncep de Viana I — un dels quatre centres en què s'havia dividit l'antiga Escola Pegaso per tal de facilitar la complexa organització de 1.200 alumnes i 62 mestres— amb la idea que l'escola pública era clau per democratitzar el país. Va ocupar la direcció d'aquest centre durant vuit anys.
Del desenvolupament de la seva tasca pedagògica destaquen les seves aportacions a l'ensenyament de les matemàtiques i al tractament de la imatge i la informàtica, i el treball didàctic L'habitatge de Sant Andreu a través del temps. A partir de l'any 1988, arran de la trobada amb J. M. Serra i Martí, tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Barcelona, la seva labor compromesa amb l'escola pública va prendre una nova dimensió, com ara la construcció d'un nou gimnàs el 1992, la transformació d'un espai molt degradat en sala d'actes —que és utilitzada per diferents entitats del barri— i la humanització dels voltants del centre.
Va motivar el professorat a conèixer i aplicar un projecte de competència social amb l'ànim de preveure i solucionar conflictes entre els alumnes, i va promoure l'ajut i el suport a totes les famílies autòctones i immigrants que pateixen problemes d'integració per mitjà de la creació d'un grup de relació d'ajuda i acompanyament de les famílies autòctones envers les famílies immigrants. En la celebració del vintè aniversari del centre, el Departament d'Educació i el districte van permetre el canvi de nom de l'escola per Pegaso. El 2004 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona.
# Francesc Bonamusa Gaspà

Francesc Bonamusa i Gaspà (Barcelona, 1947), historiador.
Doctor en ciències polítiques per la Universidad Complutense de Madrid i llicenciat en ciències econòmiques, ha exercit la docència a les Universitats de Barcelona i Autònoma de Barcelona, de la qual ha estat, a més, vicerector (1980-86) i és catedràtic des del 1983. És autor d'El Bloc Obrer i Camperol (1930-1932) (1974), Andreu Nin y el movimiento comunista en España (1930-1937) (1977) i ha contribuït a la Història de Catalunya dirigida per Joaquim Nadal (1983), a més de publicar altres treballs d'història social.

## Referències

* ↑ «Francesc Bonamusa Gaspà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.