OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Suárez de Begoña

Manuel Suárez de Begoña (Getxo, 1895 - Alacant, 23 d'agost de 1936), també conegut com a Manolo Suárez, fou un futbolista i entrenador basc dels anys 1920 i 1930.
Començà a practicar el futbol als 13 anys. De jove marxà a estudiar a Anglaterra on practicà el futbol i l'atletisme durant 4 anys.
Començà la seva carrera a l'Arenas de Getxo on fou finalista de la Copa del Rei l'any 1917. El 1917 marxà a Barcelona, on disputà dos partits amistosos amb el Barça i acabà com a jugador del RCD Espanyol fins 1919, amb qui jugà al Campionat de Catalunya.
Més tard marxà a l'Athletic Club, on jugà gran part de la dècada de 1920. Retornà a l'Arenas, club amb el qual debutà a la lliga espanyola. També jugà cedit al Reial Betis i acabà la seva carrera a l'Hèrcules CF. Amb el club alacantí també fou entrenador (1934-36).
Va morir assassinat a la rereguarda alacantina a començament de la Guerra Civil. A Alacant un carrer duu el seu nom.

## Referències

* 1 2 3 «Ya tiene el Hércules entrenador». Mundo Deportivo, 16-08-1940. [Consulta: 9 setembre 2020].
* ↑ Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «De Viaje». Mundo Deportivo, 09-10-1917. [Consulta: 9 setembre 2020].
* ↑ «Alineació Espanyol». La Publicidad, 03-02-1918. [Consulta: 9 setembre 2020].
* ↑ «Fitxa de Suárez». Periquito.cat. [Consulta: 9 setembre 2020].
* ↑ Manuel Suárez de Begoña a BDFutbol
* ↑ Manuel Suárez de Begoña Fitxa com a entrenador a BDFutbol
* ↑ «Futbolistas nacionales fallecidos en la Guerra Civil». Cuadernos de Fútbol núm. 103 ISSN: 1989-6379, 01-11-2018. [Consulta: 9 setembre 2020].
# Marc Antoni Aldana

Marc Antoni Aldana (Tortosa, abril 1529 - Tortosa, c. 20 de gener de 1591) fou un militar, poeta i humanista català.
Fou el fill primogènit de Joan Aldana, i seguí la carrera militar de son pare. En atenció als mèrits d'aquest, que havia participat personalment en la captura de Francesc I de França en la batalla de Pavia, Felip II concedí a Marc Antoni i als seus germans, el 1566, una renda vitalícia de cent escuts. El 1585, quan Felip II passà per Tortosa després de celebrar corts a Montsó, Marc Antoni li regalà l'espasa i la daga que son pare havia arrabassat en aquella ocasió al rei francés, i el sobirà, en agraïment, el beneficià el 1589 amb una renda de dos-cents ducats anuals sobre la batlia de València, ciutat on la família dels Aldana s'havia establert d'ençà del 1526.
Marc Antoni freqüentà els cercles literaris valencians de la segona meitat del segle xvi, entre els quals arribà a gaudir d'un gran prestigi com a literat. Ho indica el fet d'haver estat proposat per Antoni Folch de Cardona al Consell de la Inquisició com el més indicat per a encomanar-li una traducció esporgada de les obres polítiques de Maquiavel, «por ser muy gran latino y italiano, y muy cortado en hablar la lengua española y saber también muchas cosas de las que trata el dicho Maquiavelo», proposta que finalment no es dugué a terme. Però la seua activitat poètica fou totalment oblidada en els segles posteriors, i avui a penes se'n té notícia per les al·lusions d'altres autors coetanis i per les escasses mostres disperses en els llibres dels seus amics: un sonet laudatori al final de la primera part de la Carolea de Jeroni Sempere i dues o tres composicions més d'atribució insegura. Els elogis que li dedicaren Timoneda i Gil Polo, sobretot els d'aquest darrer, que l'esmenta només pel cognom i el qualifica de divino en les estrofes finals del «Canto del Turia» inclòs en la seua Diana enamorada (1564), on parla dels poetes valencians més celebrats en el seu temps, dugueren alguns erudits, com ara Mariner i Maians, a confondre'l amb el poeta d'origen extremeny Francisco de Aldana, suposant erròniament que aquest era nascut a València i parent dels Aldana tortosins. Aquest error, propagat després per Ximeno, persistí fins a ben avançat el segle xx, quan finalment restà ben establerta la filiació d'ambdós personatges.

## Referències

* ↑ Querol, 2007, p. 207 i 209.
* ↑ Querol, 2007, p. 203.
* ↑ Sempere, 1560, p. fol. 150r.
* ↑ Querol, 2007, p. 213-215.
* ↑ Ximeno, 1747, p. 171.
* ↑ Ramos, 2012.

## Bibliografia

* Querol Coll, Enric «Els Aldana, tortosins del segle xvi aveïnats a València: de les armes a les lletres». Pedralbes, núm. 27, 2007, p. 199-218 [Consulta: 23 abril 2020].
* Ramos, Rafael «De Francisco a Marco Antonio Aldana pasando por Gaspar Gil Polo». Bulletin hispanique, tom 114, núm. 1, 2012, p. 345-365. DOI: http://journals.openedition.org/bulletinhispanique/1894 [Consulta: 23 abril 2020].
* Sempere, Jeroni. Primera (-segunda) parte de la Carolea. València: Imp. de Joan Arcos, 1560, f. 150r [Consulta: 23 abril 2020].
* Ximeno, Vicente. Escritores del Reyno de Valencia. València: Josep Estevan Dolz, 1747, vol. 1, p. 171.
# Marcelino Villalba Muñoz

Marcelino Villalba Muñoz (Valladolid, 1890, - Burgo de Osma-Ciudad de Osma, Sòria, 1925) fou un compositor espanyol, germà d'Alberto, Enrique i Luis, tots ells també músics compositors.
Educat en un ambient com el de la seva família, en la que tots eren artistes, ensems que els estudis eclesiàstics feu els de música, i als vint-i-dos anys assolí per oposició la plaça de mestre de capella de la Catedral de Salamanca, que desenvolupà fins a la seva mort. Col·labora en la revista Biblioteca Sacro-Musical i es donà a conèixer com a compositor de música religiosa i molt principalment del gènere orgànic.
Les obres no religioses de Villalba Muñoz que mereixen mencionar-se són:
* Cinco piezas líricas; Escenas mogólicas; Tres jotes castellanes, per a piano,
* Tonadas mias, per a violí i piano,
* Tres cuentos de Bartolo, per a violí i piano,
* Sonata en cuatro tiempos, per a violí i piano. I diverses altres de menor importància.
Són de major relleu artístic les seves obres religioses, entre les que cal mencionar:
* 23 Motets al Santíssim, per a veus mixtes i orgue,
* Salm 118, a 4 veus mixtes i orgue,
* Credidi, salm, a 3 veus iguals i orgue,
* Reges Tharssis, ofertori a 2 veus i orgue,
* Salmo Benedictus, a 3 veus,
* Invitatorio de difuntos, a 4 veus mixtes,
* Himnos a San Vicente de Paú, San Bernardo, San Vicente,San José, Santa Isabel, Medalla milagrosa, Santa Teresa de Jesús i, altres advocacions:
* Lletretes i goigs,
* Responsorios para el Miércoles Santo, a 4 veus soles,
* Misa de Requiem, a 3 veus i orgue.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 1396 (ISBN 84-239-4568-5)
# Marco Stefanoni

Marco Stefanoni (Venècia, 1916 - San Donato Milanese, 2 de febrer de 1985) fou un baix italià.
Va estudiar a Florència. Va debutar el 1943 al Teatro dell'Opera di Roma en un petit paper de Madame Sans-Gêne de Giordano. Després de diverses temporades a Florència, Venècia i Trieste, va ser contractat per La Scala de Milà, on cantà regularment de 1949 a 1965.
Va cantar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Referències

* ↑ Lascelles, George. Opera, Volumen 36, núm. 1-6. Rolls House Pub. Co., 1985.
# Marcusenius devosi

Marcusenius devosi és una espècie de peix pertanyent a la família dels mormírids i a l'ordre dels osteoglossiformes.

## Etimologia

Marcusenius fa referència a l'alemany Johann Marcusen (el primer ictiòleg a estudiar els mormírids de forma sistemàtica), mentre que l'epítet devosi al·ludeix a Luc De Vos (1957-2003), conservador de peixos del Museu de Nairobi, per les seues contribucions a la ictiologia africana i la promoció d'aquesta branca de la zoologia a l'Àfrica oriental.

## Descripció

Fa 121 cm de llargària màxima.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical, el qual viu a Àfrica: és un endemisme del riu Tana a Kenya, però és probable que la seua distribució s'estengui més tant cap al nord com cap al sud.

## Observacions

És inofensiu per als humans, forma part de la dieta humana local, el seu índex de vulnerabilitat és d'alt a molt alt (69 de 100) i les seues principals amenaces al riu Tana són l'extracció d'aigua per als regadius i la construcció de preses.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1862. On the West African genus Hemichromis and descriptions of new species in the museums of the Academy and Smithsonian Institution. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 14. 134-139.
* 1 2 3 Kramer, B., P. H. Skelton, F. H. van der Bank i M. Wink, 2007. Allopatric differentiation in the Marcusenius macrolepidotus species complex in southern and eastern Africa: the resurrection of Marcusenius pongolensis and Marcusenius angolensis, and the description of two new species (Mormyridae, Teleostei). Journal of Natural History, vol. 41 (9-12): 647-708. Pàgs 686 i 698.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* 1 2 The ETYFish Project - Fish Name Etymology Database (anglès)
* ↑ Species in Tana River - FishBase (anglès)
* ↑ List of Freshwater Fishes reported from Kenya - FishBase (anglès)
* 1 2 UICN (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Kramer, B. i M. Wink, 2013. East-west differentiation in the Marcusenius macrolepidotus species complex in Southern Africa: the description of a new species for the lower Cunene River, Namibia (Teleostei: Mormyridae). Journal of Natural History, vol. 47 (núms. 35-36): 1-33.
* Maake, P. A., O. Gon i E. R. Swartz, 2014. Descriptions of three new species of Marcusenius (Gill, 1862) (Teleostei: Mormyridae) from South Africa and Mozambique. Zootaxa 3780 (núm. 3): 455-480. Pàg. 466.
* Neumann, D., 2011. Type catalogue of the ichthyological collection of the Zoologische Staatssammlung München. Part II. Fish types inventoried after 25 April 1944. Spixiana (Múnic), vol. 34 (núm. 2): 231-286. Pàg. 271.

## Enllaços externs

* Mormyridae - African weakly electric fishes (anglès)
# Mare de Déu del tovalló

La mare de Déu del tovalló (Bartolomé Esteban Murillo, vers 1666, oli sobre llenç, mida 72 cm × 67 cm, Museu de Belles Arts de Sevilla.

## Una llegenda barroca

A mitjans s. XVII, Murillo era un dels pintors més apreciats a Sevilla per la seva gran sensibilitat. Un dels encàrrecs més importants que va fer fou el conjunt de setze pintures per l'església del convent dels caputxins, que s'havien d'integrar en el retaule major i a les capelles laterals.
En el cas d'obres complexes com aquesta, era habitual que el pintor es traslladés a viure al convent, o si més no que hi dinés, per evitar perdre temps amb els desplaçaments. Sembla que el frare encarregat de la cuina el va convidar sovint a compartir l'àpat amb la comunitat al refetor. Però vet aquí que un dia van trobar a faltar un tovalló. Explica la llegenda que va ser Murillo qui se'l va apropiar per pintar-hi aquesta Mare de Déu el nen tan tendres, per entregar-lo després als monjos en senyal d'agraïment.
Una segona versió de la història explica que va ser un frare qui va demanar al pintor una imatge petita de la Mare de Déu per poder resar tot sol a la seva cel·la. Murillo ho va acceptar, però li va demanar un llenç. I el monjo, que no tenia recursos, va tenir la pensada d'entregar-li un tovalló de fil.
Ambdues històries, recollides per primer cop el 1883 al llibre d'O'Neill A Dictionary of Spanish Painting, no són més que llegendes. Els tècnics del Museu de Belles Arts de Sevilla han verificat que l'obra és un llenç, i no pas tela d'estovalles. Tot i això ningú la coneixerà mai d'altra manera que com La Mare de Déu del tovalló.

## Referències

* Revista Sapiens, núm. 188, de novembre de 2017, pàg. 20- text de Montserrat Armengol, (Dipòsit Legal B-42425-2002) (ISSN: 1695-2014)
# Margarida Villalonga i Puig

Margarida o Margalida Villalonga i Puig (Palma, ? - Àvila, 1882) va ser una aristòcrata i pintora afeccionada mallorquina, mare de Gabriel Alomar.
Nascuda a Palma, pertanyia a la família Villalonga de Tofla, una possessió situada a Alaró. Afeccionada a la pintura, va ser deixebla de Francesc Parietti a la seva ciutat natal. Hom afirma que les seves obres van ser elogiades.
Posteriorment es va casar amb Joan Alomar i Barbarín, oficial de l'exèrcit. Arran de l'activitat del seu marit, la família va canviar sovint de domicili, sempre fora de Mallorca, fins a la mort de Villalonga el 1882 a Àvila. A partir d'aquesta data, els seus fills Gabriel i Anna van créixer sota la tutela d'altres familiars a l'illa, on va decidir deixar-los el seu pare.

## Referències

* ↑ «Gabriel Alomar i Villalonga». Fundació Gabriel Alomar. [Consulta: 27 novembre 2021].
* 1 2 Ossorio y Bernard. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 698.
* 1 2 Alomar i Canyelles, Antoni Ignasi «Notes per a la biografia de Gabriel Alomar i Villalonga». Butlletí de la Societat Arqueològica Lul·liana: revista d'estudis històrics, núm. 45, 1989, pàg. 403.
* ↑ Valero, Gaspar «Tofla: la nissaga de Villalonga». DBalears, 09-01-2010.
* ↑ Alomar, Gabriel. El futurisme i altres assaigs. Barcelona: Edicions 62, 1970, p. 5.
# Ximo Vidal i Mora

Ximo Vidal i Mora (Gandia, 14 de gener de 1950) és un actor, director d'escena i autor teatral valencià de la «generació del Premi Sagarra».
Va fer el batxillerat al col·legi dels jesuïtes a València, i estudià teatre i audiovisuals a Barcelona i a Londres. Formà part del grup teatral gandià Pluja Teatre des dels seus inicis, en el qual exercí les funcions d'actor, director i autor (si bé posant en pràctica la «creació col·lectiva») en més d'una vintena de muntatges, fins a la seua jubilació. A part d'això, ha dirigit en altres companyies (L'Horta Teatre, La Popular i Teatre del Desig) representacions de Don Juan Tenorio i Cyrano de Bergerac, entre d'altres. Col·laborà com a ajudant de direcció d'Albert Boadella, amb Els Joglars, en un parell de muntatges teatrals: Vicenteta de Favara i By by Beethoven (1987-1988), i ha actuat ocasionalment sota la direcció de Carles Alberola (1994: Nit i dia) i de Luis García Berlanga (1995: Tres forasters de Madrid) en teatre, i en obres de cinema i sèries de televisió dirigides per Carles Mira (1992: Russafa 56), Rafa Higón (1993: La prueba), Vicente Tamarit (1993: El hombre de la nevera), J. L. García Sánchez (1995: Tranvía a la Malvarrosa) i Bigas Luna (1999: Son de mar). En diverses ocasions ha impartit cursos d'interpretació en la Universitat Popular de Gandia.

## Premis

* Premi València de Literatura, 1984.

## Obres
### Obres pròpies representades (selecció)

* La calça al garró (1982)
* Els quatre cosins germans (1984)
* Ara va de màgia (1989)
* L'amic invisible (1984)
* Planeta Shakespeare (1986)

### Llibres

* El Supercaminal o Quedarem com Camot (1975)
* Sang i ceba (1977)
* Dona'm la lluna (1979)
* Ausiàs. Impromptu per a una representació (Ed. Diputació de València, 1985) ISBN 8450514452
* March nostàlgic (Gandia: Ajuntament de Beniarjó / CEIC Alfons el Vell, 1997) ISBN 8486927250

## Referències

* ↑ Graells, Guillem-Jordi. «Els autors de la "generació del Premi Sagarra", assaig de nòmina». (Pausa.) Quadern de teatre contemporani, núm. 23, 2006, p. 20 [Consulta: 8 juny 2020].
* ↑ Rosselló, Ramon X. «De la creació col·lectiva a la metaliteralitat: memòria general d'activitats d'El Rogle». A: Ferran Carbó et al. La literatura davant el mirall: ironia i metaliteratura en l'època contemporània. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2011, p. 140. ISBN 9788498834208.
* ↑ «Vidal Mora, Ximo». Centre de Documentació Escènica. Institut Valencià de Cultura. [Consulta: 9 juny 2020].
* ↑ Fornés, Lluís «Propostes teatrals valencianes, 1985». L'Aiguadolç, núm. 2, 1986, p. 64. ISSN: 1131-5105.
# Carmen Martorell Pallás

Carmen Martorell Pallás (València, 28 de març de 1942) és una psicòloga i política valenciana, diputada al Congrés dels Diputats en la VII legislatura.

## Biografia

Doctorada en filosofia i lletres per la Universitat de València, ha estat professora titular del Departament de Personalitat, Avaluació i Tractament Psicològic de la Facultat de Psicologia de la Universitat de València. De 1995 a 2000 fou Directora general d'Ensenyament Universitari i Investigació de la Generalitat Valenciana.
Fou diputada pel PP per la província de València a les eleccions generals espanyoles de 2000, però deixà l'escó uns mesos després quan fou nomenada Secretària General de Medi Ambient, càrrec que va ocupar fins a 2003. Fou força criticada per organitzacions ecologistes per la seva compareixença al Senat sobre el linx ibèric, animal al que qualificà de poc espavilat. El 2006 fou nomenada presidenta de la Fundació Valenciana de la Qualitat.

## Obres

* El sistema universitario valenciano. Libro Blanco (1999), coordinadora
* Evaluación de las dimensiones de socialización en niños y adolescentes: una década de investigación (1992)
* Socialización y conducta prosocial (1996)

## Referències

* ↑ «Organigrama de la Universitat de València». Arxivat de l'original el 2009-12-14. [Consulta: 5 agost 2008].
* ↑ María del Carmen Martorell Pallás a YouTube
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «Compareixença davant del Senat de 26-6-2002». Arxivat de l'original el 2007-11-09. [Consulta: 5 agost 2008].
* ↑ «WWF/Adena lanza una cibercampaña para exigir la cría en cautividad del lince ibérico». Arxivat de l'original el 2004-12-25. [Consulta: 28 juliol 2015].
* ↑ Notícia a Las Provincias, 2006
* ↑ «El sistema universitario valenciano. Libro Blanco».
* ↑ Obres de Carmen Martorell a Dialnet

## Enllaços externs

* «Obra de Carmen Martorell Pallás» a Dialnet.
# Papaichton

Papaïchton és un municipi francès, situat a la regió d'ultramar de la Guaiana Francesa. L'any 2006 tenia 1.456 habitants. Limita al nord amb Grand-Santi, a l'est amb Saül al sud amb Maripasoula i a l'oest amb Surinam. La màxima alçària és el Kotika (722 m).
És la capital dels aluku o boni, ètnia formada per antics esclaus cimarrons fugits de Surinam, ja que hi resideix el seu granman, cap religiós.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| ? | ? | ? | ? | 750 | 1.650 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Joseph Ateni | |
| 2008- | Richard Lobi | |

## Història

* 1895: És fundada la vila pel granman Ochi.
* 1930: Creació del territori d'Inini, la divisió administrativa que conté Papaïchton
* 1946: Departamentalització de la Guaiana, el territori es va convertir en un districte
* 1968: Creació del cercle municipal de Grand-Santi-Papaïchton-Apatou
* 1969: Els cercles municipals es transformen en municipis
* 1976: Separació de les Comunes d'Apatou i Grand-Santi Papaïchton
* 1992: Separació de les comunes de Grand-Santi i Papaïchton

## La catàstrofe de Loka

Loka és un llogaret de centenars d'habitants de Papaïchton. L'abril de 2006 va ser l'escenari d'un drama després d'un accident que va causar la mort de catorze persones (12 nens), tots de la mateixa família. Les víctimes semblen haver estat intoxicades pel monòxid de carboni que provenia d'un generador mal tancat per enèsima vegada en la cambra de bany al costat d'una habitació desocupada de les 4 que contenia la vila. El tall de subministrament d'electricitat de la xarxa són freqüents, cosa que obligà als membres de la família Akodjo a passar la nit junts a la casa gran (15 metres per 17) envoltat per cases construïda de manera més rudimentària.
# Phaeoptyx

Phaeoptyx és un gènere de peixos pertanyent a la família dels apogònids.

## Taxonomia

* Phaeoptyx conklini (Silvester, 1915)
* Phaeoptyx pigmentaria (Poey, 1860)
* Phaeoptyx xenus (Böhlke & Randall, 1968)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Silvester, C. F., 1915. Fishes new to the fauna of Porto Rico. Carnegie Institution of Washington Year Book Núm. 14: 214-217.
* ↑ Poey, F., 1858-1861. Memorias sobre la historia natural de la Isla de Cuba, acompañadas de sumarios Latinos y extractos en Francés. Tomo 2. L'Havana. Memorias sobre la historia natural de la Isla de Cuba, ... v. 2: 1-96 (1858), 97-336 (1860), 337-442, (1861), Pls. 1-19.
* ↑ Böhlke, J. E. & Randall, J. E., 1968. A key to the shallow-water west Atlantic cardinalfishes (Apogonidae), with descriptions of five new species. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 120 (núm. 4): 175-206.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Charney, P., 1976. Oral brooding in the cardinalfishes Phaeoptyx conklini and Apogon maculatus from the Bahamas. Copeia (1):198-200.
* Rivlin, K., G. Dale i J.W. Rachlin, 1986. Karyotypic analysis of three species of cardinal fish (Apogonidae) and its implications for the taxonomic status of the genera Apogon and Phaeoptyx. Ann. New York Acad. Sci. 463:211-213.
# Serrat dels Llamps

El Serrat dels Llamps és un serrat al termenal dels municipis de Castellcir i Castellterçol, a la comarca del Moianès. És a prop del límit meridional de l'enclavament de la Vall de Marfà, al sud-oest de la casa de Marfà, a la dreta de la Riera de Sant Joan, al nord-oest del Sot dels Llamps i al nord de la masia de la Closella. En el seu extrem sud-occidental hi ha el Bosc Mitger, i en el nord-oriental, el Pla dels Pins. En el seu vessant sud-est es troba la Solella de la Closella. Un dels seus contraforts s'estén fins a tocar la Casa de Marfà.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0
# Sylvain Mangeant

Sylvain Mangeant (1829 - 1889) fou un compositor i director d'orquestra francès del segle xix.
Ingressà molt jove al Conservatori de París, i en aquest aconseguí un accèssit de violí en el concurs de 1847. Dirigí l'orquestra de diversos teatres de París i Sant Petersburg.
Com a compositor se li deuen les operetes: Recherche de l'inconnu, Tu ne l'auras pas, Nicolas, i Danae etsa bonne, totes en un acte, el mateix que la titulada La poularde de Caux, que va escriure en col·laboració, i la cantata La Savoie française, que va compondre amb motiu de l'annexió del comtat de Niça i de la Savoia a França: aquesta cantata fou executada en el teatre del Palais-Royal de París el 14 de juny de 1860.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 32, pàg. 816 (ISBN 84-239-4532-4)
# Maria Anna Bondini Barilli

Maria Anna Bondini Barilli (Dresden, 18 d'octubre de 1780 - París, 24 d'octubre de 1813) fou una cantant d'òpera, en tessitura de soprano. De nacionalitat italiana, va viure molts anys a França.
Fou filla de pares italians, sent Bondini el seu cognom de naixement. Després de tornar la seva família de Praga a Itàlia, Maria Anna estudià a Bolonya amb Sartorini i després es dirigí a París, on donà alguns concerts, despertant tal admiració en la emperadriu Josefina que la va fer contractar pel Teatre Italià, on debutà el 1807, i on va romandre fins a la seva mort, sent l'artista mimada del públic. Es va casar amb el cantant d'òpera bufa italià Luigi Barilli.
Entre les seves obres favorites hi figuraven: Il matrimonio segretto; La foresta di Nicobar; Il pazzo per la mina; Le nozze di Dorina, etc.

## Referències

* ↑ «BARILLI Marie Anna (1780-1813)» (en francès). Appl-Lachaise. Arxivat de l'original el 31 d'octubre 2020. [Consulta: 24 octubre 2019].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 1588 (ISBN 84-239-4508-1)