OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sonata per a piano núm. 5 (Weinberg)

La Sonata per a piano núm. 5 en si menor, op. 58, va ser composta de l'11 d'octubre al 21 de novembre de 1956 per Mieczysław Weinberg. Està dedicada al compositor i amic Borís Txaikovski i la va estrenar Leonid Brumberg el 9 de novembre de 1958, eminent pianista i professor de piano al Gnesin Institute, que va emigrar a Israel als anys setanta.

## Moviments

Amb una durada de 25 minuts, consta de quatre moviments:
* I.Allegro
* II.Andante
* III.Allegretto

## Origen i context

A finals de la dècada de 1950, Weinberg va revitalitzar la seva producció musical en tots els gèneres en què havia excel·lit durant el període marcat per les seves darreres sonates per a piano. La Sonata núm. 5 destaca per la seva severitat i contenció emocional, mentre que la núm. 6, op. 73, reflecteix un canvi en la seva expressió artística. Sorprenentment, en els trenta-sis anys següents, Weinberg no va tornar a escriure cap obra significativa per al piano, l'instrument que ell mateix dominava amb gran mestria.

## Anàlisi musical

La Sonata de Weinberg destaca per iniciar-se amb una inusual passacaglia de 603 compassos, influïda per obres com la Sonata de Balàkirev, el preludi i la fuga en re menor de Preludis i fugues op. 87 de Xostakóvitx i el moviment final de la Partita, op. 54 de Weinberg. Weinberg ja havia explorat elements de passacaglia en el moviment central de la seva Sonatina per a piano, op. 49. El moviment culmina amb una disminució progressiva del tema, concloent amb una energia vibrant.
L'Andante combina una marxa lenta amb un coral que evoca la Segona Sonata de Xostakóvitx, alternant meditació severa amb vivacitat extrema. Aquest to es manté a l'Allegretto final, una sonata-rondo influïda per les figuracions d'octava del Preludi en sol major de l'op. 87 de Xostakóvitx.

## Referències

* ↑ Fanning, 2010, p. 210.
* 1 2 3 Fanning, David. «Ressenya del disc» (en anglès). Naxos. Arxivat de l'original el 27 de juny 2021. [Consulta: 27 juny 2021].
* ↑ Fanning, 2010, p. 97.

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
# Porc espí arborícola

Els porc espins arborícoles (Coendou) són un gènere de rosegadors histricomorfs de la família Erethizontidae. Inclou una sèrie d'espècies conegudes amb el nom vulgar de coendús, porc espins americans àmpliament distribuïts per la regió neotropical (Centreamèrica i Sud-amèrica).

## Taxonomia

* C. bathygnathum †
* C. baturitensis
* C. bicolor
* C. cascoensis †
* C. cumberlandicus †
* C. ichillus
* C. insidiosus
* C. melanurus
* C. mexicanus
* C. nycthemera
* Coendú (C. prehensilis)
* C. pruinosus
* C. roosmalenorum
* C. quichua
* C. sanctamartae
* C. speratus
* C. spinosus
* C. stirtoni †
* C. vestitus
* C. vossi

## Referències

* ↑ Kurtén, B.; Anderson, E. Pleistocene Mammals of North America (en anglès). Columbia University Press, 1980, p. 273. ISBN 9780231516969.
# Sonata per a violí en fa major (HWV 370)

La Sonata per a violí en fa major (HWV 370) és una obra per violí i teclat (clavicèmbal) que es creia que fou composta per Georg Friedrich Händel. Diversos experts actuals posen en dubte l'atribució a Händel, i la consideren una obra espúria. La sonata es coneix també com a Opus 1 núm. 12, i fou publicada el 1732 per Walsh. Altres catàlegs de música de Händel la referencien com a HG xxvii,42; i HHA iv/4,40.
Ambdues edicions, la de Walsh i la de Chrysander, detallen que l'obra és per a violí, i la van publicar com a Sonata XII.

## Moviments

La sonata consta de quatre moviments:
| Núm. | Tipus | Tonalitat | Mètrica | Compassos | Notes |
| 1 | Adagio | Fa major | 3/4 | 54 | |
| 2 | Allegro | Fa major | 4/4 | 44 | Té dues seccions (8 i 36 compassos), cadascuna amb signes de repetició |
| 3 | Largo | Re menor | 3/2 | 22 | Té dues seccions (8 i 14 compassos), cadascuna amb signes de repetició |
| 4 | Allegro | Fa major | 4/4 | 52 | Té dues seccions (20 i 32 compassos), cadascuna amb signes de repetició. La segona secció comença en do major. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició.)

## Referències

* ↑ Hicks, Anthony (2001). Sadie, Stanley; Tyrrell, John (eds.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). London: Macmillan. p. 802.

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates de Händel per a solista (Walsh)

## Enllaços externs

* Sonata per a violí en fa major (HWV 370): Partitura lliure a l'IMSLP.
# Sonata per a violí i piano núm. 3 (Weinberg)

La Sonata per a violí i piano núm. 3, op. 37, va ser composta per Mieczysław Weinberg el 1947. La va dedicar al premiat violinista jueu Mikhail Fikhtengolts.

## Moviments

* I. Allegro moderato
* II. Andantino
* III. Allegretto cantabile

## Origen i context

Comparat amb les dues sonates anteriors, en la Tercera Sonata per a violí, Weinberg és formalment més complex i utilitza de forma innovadora la melodia jueva. També és més introspectiu, emotiu, amb una riquesa harmònica superior. Segons Fanning, és una de les poques obres en què Weinberg busca refugi en l'ombra de Xostakóvitx, així com el desplegament de recursos d'elements melòdics jueus, com la dansa jueva del darrer moviment (freylekhs) que assimila el final del segon trio per a piano de Xostakóvitx.

## Referències

* ↑ Fanning, David. «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 13 juny 2020].
* 1 2 Mikeš, Vítězslav. «Weinberg 100». Filharmònica de Brno. [Consulta: 15 juliol 2024].
* ↑ Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019, p. 57. ISBN 978-3-95593-050-9.
# Sonata per a violí i piano núm. 4 (Weinberg)

La Sonata per a violí i piano núm. 4, op. 39, va ser composta per Mieczysław Weinberg el 1947. La va dedicar al violinista Leonid Kógan. Té una durada d'uns 36 minuts.

## Moviments

* I. Adagio
* II. Allegro ma non troppo - Adagio primo
* III. Adagio tenuto molto rubato - Adagio primo

## Origen i context

La dedicatòria a Kógan probablement va ser més tard, en el moment de la seva estrena l'any 1968, ja que l'any en què es va compondre Kogan encara era estudiant del Conservatori de Moscou.
La Quarta Sonata per a violí va ser escrita poc després que Andrei Jdànov anunciés el seu decret. Sorprenentment, la peça no presenta influències de la música folk i, en canvi, exhibeix un llenguatge musical dur i una estructura notablement menys melòdica que la Tercera i el Trio per a piano, compostos el mateix any, o la Sonatina, que va ser escrita dos anys després.

## Referències

* ↑ Mikeš, Vítězslav. «Weinberg 100». Filharmònica de Brno. [Consulta: 15 juliol 2024].
* ↑ Sławek, Maria. «Ressenya del disc» (en anglès). ACCORD. [Consulta: 14 juny 2020].
# Vivace

Vivace, en música, és una indicació de tempo per referir-se a una velocitat molt ràpida, equiparable a un allegro força més ràpid, però no tan de pressa com un presto. Correspon a un adjectiu que en italià significa «viu».
Tercer moviment del doble concert per a violí, violoncel i orquestra de Johannes Brahms, amb indicació 'Vivace no troppo' (?·pàg.)
Segon moviment (Scherzo), de la Simfonia número 3 en la menor, de Felix Mendelssohn, que porta la indicació 'Vivace non troppo' (?·pàg.)
Com una denominació de tempo per si mateixa, i no pas com a adjectivació de cap altra denominació, apareix en partitures a partir del segle xvii, així com en la majoria de tractats, com un qualificatiu comparable a l’allegro. Beethoven l'usa per marcar el tempo del tema de les Variacions Diabelli; en canvi al segon moviment de la novena simfonia indica molto vivace.
Al segle xviii indicava quelcom una mica més lent. El tractat anònim A Short Explanation, del 1725, el situa entre el largo i l‘allegro. Leopold Mozart (1754) explicava que tant vivace com spiritoso significaven que es pogués tocar amb comprensió, i que eren el punt mitjà entre ràpid i lent. D'altra banda, a l'Anglaterra del segle xviii hi ha exemples abundants que representava quelcom més lent que en els segles precedent i posterior.
Segons Jean-Jacques Rousseau al seu Dictionnaire de la Musique (1765), la forma francesa vif era equiparable a la italiana vivace i, per tant, no s'escapa de les ambigüitats esmentades.
De fet, però, quan es va fer més popular aquest indicatiu, fou al segle xix, període en el qual es referia potser fins i tot més a una qüestió de caràcter i d'expressió que no pas de tempo. Això sembla especialment clar quan funciona no com a únic adjectiu per qualificar el tempo i/o l'expressió del moviment sinó com a afegitó, adjectivant, de la denominació principal del moviment. probablement el cas més habitual és l'allegro vivace; però no pas l'únic: Beethoven, al dos darrers moviments de la seva primera simfonia, escriu allegro molto e vivace; però també va fer servir l‘andante vivace (i aquí sí que no hi ha dubte que indica caràcter i no pas tempo). Semblantment, l'ús que en fa Franz Schubert també sembla que es refereix més a una forma més viva d'interpretar-ho que no pas al tempo. També es troben els superlatius vivacissimo (adjectiu) i vivacissimamente (adverbi), aquest darrer, per exemple, al darrer moviment de la sonata per a piano Op. 81a de Beethoven.
Tercer moviment, Allegro molto vivace, del concert per a violí i orquestra en mi menor, de Felix Mendelssohn (?·pàg.)

## Bibliografia

* David Fallows. "Vivace." Grove Music Online
# Leptocypris konkoureensis

Leptocypris konkoureensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Guinea.

## Referències

* ↑ Boulenger G. A. 1900. Matériaux pour la faune du Congo. Poissons nouveaux du Congo. Sixième Partie. Mormyres, Characins, Cyprins, Silures, Acanthoptérygiens, Dipneustes. Ann. Mus. Congo (Ser. Zool.) v. 1 (fasc. 5). 129-164.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Lévêque, C. 1990 Cyprinidae. p. 269-361. A C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. I. Coll. Faune Tropicale núm. XXVIII. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, i O.R.S.T.O.M., París, 384 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Rhamdella aymarae

Rhamdella aymarae és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 18,3 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Argentina.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1888. Preliminary notes on South American Nematognathi. I. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 1 (pt 2). 119-172.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miquelarena, A. M. & R. C. Menni. 1999. Rhamdella aymarae, a new species from the Itiyuro River, northern Argentina (Siluriformes: Pimelodidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 10 (núm. 3): 201-210.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Paracheirodon

Paracheirodon és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Tetra roig (Paracheirodon axelrodi) (Schultz, 1956)
* Tetra neó (Paracheirodon innesi) (Myers, 1936)
* Paracheirodon simulans (Géry, 1963)

## Morfologia

* Totes tres espècies comparteixen una línia lateral de color blau iridescent i difereixen lleugerament en la resta de llur coloració.
* Poden assolir una llargària màxima de 3 cm.

## Reproducció

En el moment de la fresa, dispersen els ous i se'n desentenen. Tampoc tenen cura dels alevins.

## Alimentació

Mengen crustacis petits, insectes, cucs i zooplàncton.

## Distribució geogràfica

Es troba al nord de Sud-amèrica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Schultz, L. P. 1956. The amazing new fish called the scarlet characin. Trop. Fish Hobby. v. 4 (núm. 4): 41-43.
* ↑ Myers, G. S. 1936. A new characid fish of the genus Hyphessobrycon from the Peruvian Amazon. Proc. Biol. Soc. Wash. v. 49: 97-98.
* ↑ Géry, J. 1963. Hyphessobrycon simulans a new neon tetra. Trop. Fish Hobby. v. 11 (núm. 8) Apr.: 13-16, 70-72.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Parachondrostoma turiensis

Parachondrostoma turiensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Referències

* ↑ Robalo, J. I., V. C. Almada, A. Levy & I. Doadrio. 2006. Re-examination and phylogeny of the genus Chondrostoma based on mitochondrial and nuclear data and the definition of 5 new genera. Molecular Phylogenetics and Evolution v. 42: 362-372.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Elvira, B. 1987. Taxonomic revision of the genus Chondrostoma Agassiz, 1835 (Pisces, Cyprinidae). Cybium v. 11 (núm. 2): 111-140.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Paradiplospinus antarcticus

Paradiplospinus antarcticus és una espècie de peix pertanyent a la família dels gempílids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 52 cm de llargària màxima (normalment, en fa 35).
* Cos molt allargat, blanc platejat i sense marques visibles (llevat de 40-50 línies estretes longitudinals de melanòfors).
* La base de l'aleta dorsal, la regió de l'opercle i l'origen de l'aleta caudal són foscos.
* Boca amb dents semblants a ullals. 3-6 ullals vertaders al maxil·lar superior i un de sol a cada costat de la mandíbula inferior.
* 36-39 espines i 24-34 radis tous a l'aleta dorsal i 2 espines i 25-31 radis tous a l'anal.
* 64-67 vèrtebres.

## Alimentació

Menja krill, calamars i peixos (sobretot, mictòfids).

## Hàbitat

És un peix marí i batipelàgic que viu entre 0-2.830 m de fondària i entre les latituds 31°S-79°S i 180°W-180°E.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Antàrtic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Andriashev A. P., 1960. Families of fishes new to the Antarctic. 1. Paradiplospinus antarcticus gen. et sp. n. (Pisces, Trichiuridae). Zool. Zh. v. 39 (núm. 2). 244-249.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Andriashev, A. P., 1960. Families of fishes new to the Antarctic. 1. Paradiplospinus antarcticus gen. et sp. n. (Pisces, Trichiuridae). Zoologicheskii Zhurnal v. 39 (núm. 2): 244-249.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Nakamura, I. i N.V. Parin, 1993. FAO Species Catalogue. Vol. 15. Snake mackerels and cutlassfishes of the world (families Gempylidae and Trichiuridae). An annotated and illustrated catalogue of the snake mackerels, snoeks, escolars, gemfishes, sackfishes, domine, oilfish,. cutlassfishes, scabbardfishes, hairtails, and frostfishes known to date. FAO Fish. Synop. 125(15):136 p.
* ↑ Nakamura, I. i N.V. Parin, 1993.
* ↑ Bussing, W.A., 1965. Studies of the midwater fishes of the Peru-Chile Trench. Antarct. Res. Ser. 5:185-227.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994. SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Paradoxoglanis parvus

Paradoxoglanis parvus és una espècie de peix de la família dels malapterúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 16,9 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 37-41.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Norris, S. M. 2002. A revision of the African electric catfishes, Family Malapteruridae (Teleostei, Siluriformes), with erection of a new genus and descriptions of fourteen new species and an annotated bibliography. Koninklijk Mus. Midden-Afr. Tervuren v. 289: 1-155.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986: Malapteruridae. p. 102-104. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Howes, G. 1985. The phylogenetic relationships of the electric catfish family Malapteruridae (Teleostei: Siluroidei). J. Nat. Hist., 19: 37-67.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Norris, S.M., 2002: A revision of the African electric catfishes, family Malapteruridae (Teleostei, Siluriformes), with erection of a new genus and descriptions of fourteen new species, and an annotated bibliography. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool., 289:155 p.
* Roberts, T.R., 2000. A review of the African electric catfish family Malapteruridae, with descriptions of new species. Occas. Pap. Ichthyol. 1:1-15.
* Teugels, G.G., 1992. Malapteruridae. p. 496-499. A C. Leveque, D. Paugy, G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28 Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Paraheminodus murrayi

Paraheminodus murrayi és una espècie de peix pertanyent a la família dels peristèdids.

## Descripció

* Fa 26,5 cm de llargària màxima.
* És vermellós amb la vora de l'aleta dorsal de color negre.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 360 i 710 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental: el Japó, el mar de Banda, Nova Caledònia i la Banya d'Àfrica.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Kamohara, T., 1957. Notes on twenty additions to the marine fish fauna of Prov. Tosa, Japan, including one new genus (Family Peristediidae). Res. Rep. Kôchi Univ. v. 6 (núm. 5): 1-6.
* ↑ Günther, A., 1880. Report on the shore fishes procured during the voyage of H. M. S. Challenger in the years 1873-1876. A: Report on the scientific results of the voyage of H. M. S. Challenger during the years 1873-1876. Zoology. V. 1 (pt 6): 1-82, Pls. 1-32.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Del Cerro, L. i D. Lloris, 1997. Gurnard fishes (Scorpaeniformes, Triglidae) from off New Caledonia, with description of five new species. p.91-124. A: B. Séret (ed.) Résultats des Campagnes MUSORSTOM. Mem. Mus. Natl. Hist. Nat. (MMNHN), 17(174), París.
* ↑ Richards, W.J., 1999. Triglidae. Gurnards, sea robins, armored gurnards, and armored sea robins. p. 2359-2363. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 4. Bony fishes part 2 (Mugilidae to Carangidae). FAO, Roma.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB