OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Roeboexodon

Roeboexodon és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Roeboexodon geryi (Myers, 1960)
* Roeboexodon guyanensis (Puyo, 1948)

## Referències

* ↑ Géry, J. 1959. Contributions a l'étude des Poissons Characoides (Ostariophysi) (II.) Roeboexodon gen. n. de Guyane, redescription de Roeboexodon guyanensis (Puyo, 1948) et relations probables avec les formes voisnes. Bull. Mus. Natl. Hist. Nat. (Sér. 2) v. 31 (núm. 4): 345-352.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Myers, G. S. 1960. The South American characid genera Exodon, Gnathoplax and Roeboexodon, with notes on the ecology and taxonomy of characid fishes. Stanford Ichthyol. Bull. v. 7 (núm. 4): 206-211.
* ↑ Lucena, C. A. S. de i P. H. F. Lucinda 2004: Variação geográfica de Roeboexodon geryi (Myers) (Ostariophysi: Characiformes: Characidae). Lundiana v. 5 (núm.1): 73-78.
* ↑ Puyo, J. 1948. Deux poissons de la Guyane. Bull. Soc. Hist. Nat. Toulouse v. 83 (núms. 1-2): 78-82.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Roestes ogilviei

Roestes ogilviei és una espècie de peix de la família dels cinodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 18,7 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 37-40.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones i rius Essequibo, Branco i Negro.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther, A., 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5: i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Fowler, H. W., 1914. Fishes from the Rupununi River, British Guiana. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 66: 229-284.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Menezes, N.A. i C.A.S. de Lucena, 1998. Revision of the subfamily Roestinae (Ostariophysi: Characiformes: Cynodontidae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 9(3):279-291.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Menezes, N. A., 1974: Redescription of the genus Roestes (Pisces, Characidae). Papéis Avulsos do Departamento de Zoologia (São Paulo) v. 27 (núm. 17): 219-225.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Prada-Pedreros, S., 1997: Primer registro del género Roestes (Gunter, 1864) (Pisces: Characidae) para Colombia. Caldasia v. 19 (núms. 1-2): 353-354.
* Toledo-Piza, M., 2003. Cynodontidae (Cynodotids). p. 234-237. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Rosa Dupuis

Rosa Dupuis (Poissy, Illa de França, 1786 - Nemours, Illa de França, 1878) fou una actriu francesa.
Començà la seva carrera treballant per les províncies, i es presenta per primer cop a la Comédie-Française el 1808. La seva bellesa, la gràcia, la veu timbrada i la puresa de dicció la posaren ben aviat a una gran altura. Fou una dama jove excel·lent, alterna més tard amb la Mars, i, finalment, desenvolupà amb gran èxit les característiques.
Era mare del també actor Adolph Dupuis (1821-1891).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2ª. part. pàg. 2549 (ISBN 84-239-4581-2)
# Rose-Lucille Meuniez de Caron

Rose-Lucille Meuniez de Caron (Monnerville, 17 de novembre de 1857 - París, 9 d'abril de 1930), coneguda artísticament com a Rose Caron, fou una cantant soprano d'òpera.
Estudià al Conservatori de París i el 1882 aconseguí un segon premi de cant, llavors fou contractada per l'empresa dels concerts de Pasdeloup. Després passà al teatre de la Moneda de Brussel·les, on fou molt ben acollida, i el 1885 aconseguí un gran triomf amb el rol de Brunehilde de l'òpera Sigurd de Reyer, sent llavors contractada per l'Òpera de París per cantar la mateixa, i assolint també un èxit clamorós.
Després de dos anys tornà al Teatre de la Moneda, i més tard va estar a París (Òpera i Òpera Còmica), on va cantar les principals obres dels repertoris clàssic i modern. Fou professora del Conservatori de la capital francesa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 925 (ISBN 84 239-4534-0)
# Rossell (moneda)

El rossell fou una moneda de billó emesa pels comtes de Rosselló, des de Guislabert I fins a Girard II (1164-1172). A les actes notarials sovint es parla de «sous de rossells» o en llatí medieval solidos monete rosselle.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi. Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). núm. 284. Barcelona: Edicions 62, abril del 2000, plana 224 (Col·lecció El Cangur / Diccionaris). ISBN 84-297-4706-0.
* ↑ Vegeu per exemple: Baiges, Ignasi J.; et Alii. Fundació Noguera. Els Pergamins de l'Arxiu Comtal de Barcelona de Ramon Berenguer II a Ramon Berenguer IV (pdf). Volum II, p. 821-822 (Diplomataris 49). «Els germans Ramon i Bernat Arnau cedeixen per dos cents sous de rossell a Berenguer, Abat de Sant Joan de les Abadesses els drets sobre uns alous [...] (20 de maig del 1117)»
# Rossend Partagàs i Lluch

Rossend Partagàs i Lluch (Barcelona, 11 de març de 1888 - Barcelona, 15 de febrer de 1945) fou un industrial i col·leccionista català.

## Barcelona

Rossend Partagàs va néixer al carrer Dormitori de Sant Francesc de Barcelona, fill de Rossend Partagàs i Carbonell (*-1921) i d'Elvira Lluch i Cantarell (1859-1925), ambdós de Barcelona.
De gran formació humanista, fou amic de nombrosos artistes i tractadistes d'art, entre els quals destacaren Alexandre Plana, Francesc Gimeno, Isidre Nonell, Ricard Opisso, Iu Pascual, Joan Junceda, J. F. Ràfols i Rafael Benet.
Es dedicà al col·leccionisme de pintura, dibuix, monedes i llibres d'art i sempre mantingué els seus arxius a l'abast dels interessats. Va llegar la seva important col·lecció al Museu de Barcelona. Ramon Casas li va dedicar un retrat, avui conservat al MNAC. El seu llegat va ingressar el 1948 a la biblioteca del MNAC.

## Fons personal

Part del seu fons personal es conserva a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona. Rossend Partagàs, com a col·leccionista, va reunir una gran quantitat de postals de temàtica variada. Un gruix important té com a centre d'interès la ciutat de Barcelona, la resta fa referència a indrets d'Espanya, França i Itàlia. Moltes postals són enviades com a correspondència per amistats o familiars a Rossend Partagàs i altres són reunides per ell mateix. Destaquen les dels editors Àngel Toldrà Viazo i Hauser y Menet. La resta de material són fotografies, la major part de les quals presentades en 4 àlbums. Un dels àlbums aplega vistes de paisatges, patrimoni arquitectònic i festes populars, principalment de la zona de Castellterçol, però també de Valldoreix, Sant Cugat, Hospitalet, Tiana, Montalegre, Cardedeu, Sant Julià d'Alfou i Barcelona. Són fotografies de 1915 en les quals s'identifica Rossend Partagàs. Un altre àlbum és sobre Barcelona. Es troben referències a actes ciutadans, polítics, religiosos del moment i també vistes de la ciutat.

## Referències

* ↑ «Esquela de defunció». La Vanguardia, 25-02-1945, pàg. 13.
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1888, número de registre 1483.
* ↑ (Mendoza, 1995), núm. 153
* ↑ Cronologia de la Biblioteca del MNAC Arxivat 2012-08-08 a Wayback Machine. PDF
* ↑ Domènech, Sílvia (dir.); Torrella, Rafel; Ruiz, Montserrat. Barcelona fotografiada: 160 anys de registre i representació: guia dels fons i les col·leccions de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (CC-BY-SA-3.0). Arxiu Municipal de Barcelona, Institut de Cultura de Barcelona, 2007, p. 271. ISBN 978-84-9850-029-5.

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg exposició MNAC). ISBN 84-8043-009-5.
# Royal Festival Hall

La Royal Festival Hall és una sala de concerts de 2.500 localitats del Southbank Centre de Londres. Està situada a la riba sud del riu Tàmesi, no lluny del pont de Hungerford. Es tracta d'un edifici construït en la postguerra, el primer a ser catalogat com a protegit (el 1981). L'Orquestra Filharmònica de Londres, l'Orquestra Philharmonia i l'Orquestra de l'Age of Enlightenment són orquestres residents a la sala. Va ser l'espai on es va estrenar, entre altres obres, la Simfonia núm. 3 "Collages" el 1961, composta per Robert Gerhard.
La sala va ser construïda com a part del Festival de Gran Bretanya pel London County Council, i va ser oficialment oberta el 3 de maig de 1951. Quan el London County Council va ser substituït pel Greater London Council, va ser abolit dins 1986, la Sala de Festival va passar sota el control del Consell de les Arts, i va ser dirigida juntament amb la Queen Elizabeth Hall, la Purcell Room (oberta el 1967) i la Hayward Gallery (1968), esdevenint una organització d'arts independent, ara coneguda com el Southbank Centre, des d'abril 1988.
El complex inclou diverses sales per recepcions, bars i restaurants, i el Clore Ballroom, que pot acomodar fins a 440 comensals asseguts. Un gran bust del cap i les espatlles de Nelson Mandela (creat per Ian Walters el 1985) s'ubica en el passadís que enllaça la sala i l'accés al pont de Hungerford. Originalment fet de fibra de vidre, va ser repetidament vandalitzat fins fins que es va refer en bronze.
La varietat d'espais oberts i vestíbuls del complex són populars per a reunions socials o laborals, tot i que hi ha hagut crítiques perquè també atreuen a persones sense llar a la recerca de refugi durant el dia, sobretot en els mesos més freds.
Les estacions de metro més properes són Waterloo i, a través del riu via el pont del Jubilee, les estacions d'Embankment i Charing Cross.

## Referències

* ↑ McKean, John. Architecture In Detail: Royal Festival Hall (en anglès). Nova York: Phaidon Press Ltd, 2001. ISBN 0-7148-4160-9.
* ↑ «Resident Orchestras & Artists in Residence» (en anglès). Southbank Centre. Arxivat de l'original el 2016-10-24. [Consulta: 30 maig 2015].
* ↑ Benoliel, Bernard. «Gerhard: Symphony no.3 etc.» Gerhard: Symphony no.3 “Collages”, epithamalion, piano concerto, [fulletó d'enregistrament sonor] BBC Symphony Orchestra. Chandos Records Ltd, 1997.
* ↑ «Southbank Centre History» (en anglès). Southbank Centre. Arxivat de l'original el 2016-09-11. [Consulta: 30 maig 2015].
* ↑ «Southbank Centre's factsheet on the Clore Ballroom» (en anglès). Southbank Centre. Arxivat de l'original el 2014-08-08. [Consulta: 30 maig 2015].
* ↑ «Shelter warns of Christmas homelessness crisis» (en anglès). ITV, 09-11-2012 [Consulta: 31 maig 2015].

## Enllaços externs

* Royal Festival Hall - Lloc web oficial
# Rudolf Dellinger

Rudolf Dellinger (Graslitz, 8 de juliol de 1857 - Dresden, 24 de setembre de 1910) fou un mestre de capella i compositor alemany.
Va néixer dins una família de lutiers. El 1880 fou segon director d'orquestra de Brunn i d'altres teatres; el 1883 director d'orquestra del teatre Carl Schultze d'Hamburg, i el 1839, del teatre Residenz, de Dresden.
Començà la seva carrera de compositor amb l'opereta Don César (1885), i després va compondre les titulades Lorraine (1886), Kapitàn Fracasse (1889), Saint-Cyr (1891), Die Chansonette (1894) i 1894 (1901).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1547. (ISBN 84-239-4517-0)
# Rudolf Tillmetz

Rudolf Tillmetz (Múnic, Baviera, 1 d'abril de 1847 - 25 de gener de 1915) fou un músic alemany que destacà com a flautista, sent un dels deixebles predilectes de Böhm. Fou professor de la Reial Acadèmia de Música, director de la cambra musical del príncep Lluís Ferran de Baviera i primer solista de la cort. Entre les seves obres publicades hi ha :
* 24 estudis per a flauta;
* 26 estudis, en tots els tons;
* els Estudis melòdics;
* un Nocturn per a piano, flauta i trompa;
* una Rapsòdia bosnienne.
A més va compondre difícils cadències per a concerts de flauta de Mozart.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 1219 ISBN 84-239-4561-8
# Rudolf Weinwurm

Rudolf Weinwurm (Göpfritz an der Wild, 3 d'abril de 1835 - Viena, 26 de maig de 1911) va ser un advocat, musicòleg, director de cor i compositor austríac.
Va entrar molt jove a la capella de la cort, a Viena, continuant-hi els seus estudis. El 1858 va fundar la Societat acadèmica de cant de la Universitat d'aquesta capital; en 1864 va ser nomenat director de la Singakademie i de 1866 a 1896, va dirigir la Societat coral d'homes, també de Viena.
Va ser, a més, inspector de l'ensenyament musical de l'Institut imperial per a la formació de mestres i, des del 1880, director de música de la Universitat.
A més de diversos cors per a veus d'home i per a veus mixtes, va publicar les obres:
* Allgemeine Musiklehre
* Musikalische Lehrmittel (1873);
* Methode des Gesanggunterrichts (1876).

## Honors

* El 1952 el Weinwurmweg de Viena-Donaustadt (22è districte) va rebre el seu nom.
* Se li dedica un museu a Scheideldorf a la comunitat de Göpfritz al Waldviertel.

## Referències

* ↑ Christian Fastl: Weinwurm, Brüder. In: Oesterreichisches Musiklexikon online; abgerufen am 11. agost 2021

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 31. (ISBN 84-239-4570-7)
# Rudolph de Lassus

Rudolph de Lassus (també pot aparèixer com a Rudolph de Lasso, Rudolph di Lasso, Rudolf di Lasso, entre altres variants) fou un compositor i organista, nascut a Múnic el 1563 i mort també allà el 1625. Era fill del també músic Orlando di Lasso i oncle de Ferdinando di Lasso.
Va ser organista de la cort de Guillem, duc de Baviera, i produí notables composicions, entre elles: Cantiones sacrae quatuor vocum (Múnic, 1606), Circus symphoniacus (Múnic, 1609), Moduli sacri ad convivium (Augsburg, 1614), Virginalia Eucharistica (Múnic, 1616), Alphabetum Marianum (Múnic, 1621), etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 923 (ISBN 84 239-4529-4)
# Hotchkiss (Colorado)

Hotchkiss és una població dels Estats Units a l'estat de Colorado. Segons el cens del 2000 tenia 968 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hotchkiss tenia 968 habitants, 412 habitatges, i 271 famílies. La densitat de població era de 557,8 habitants per km².
Dels 412 habitatges en un 31,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,7% hi vivien parelles casades, en un 9,7% dones solteres, i en un 34,2% no eren unitats familiars. En el 30,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,34 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,6% tenia menys de 18 anys, un 9,6% entre 18 i 24, un 26,4% entre 25 i 44, un 22% de 45 a 60 i un 16,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.056 $ i la renda mediana per família de 31.989 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.635 $ mentre que les dones 20.469 $. La renda per capita de la població era de 13.218 $. Entorn de l'11% de les famílies i el 14,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hotchkiss». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hotchkiss». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Teletype Model 33

El Teletype Model 33 va ser introduït per l'empresa nord-americana Teletype Corporation el 1963 i es va deixar de fabricar fins a l'any 1981. Era una versió simplificada i més barata del Teletype Model 35 d'altes prestacions.
Entre els usuaris, fins i tot en la documentació dels fabricants d'ordinadors que l'utilitzaven, com Digital Equipment Corporation (DEC) o en l'entorn de distribució, com per exemple, Micro Instrumentation and Telemetry Systems, comercialitzaven el Teletype Model 33 ASR com "Teletype ASR-33". En realitat, les tres lletres de l'abreviatura ASR representen només un model d'un total de tres variants.

## Història

El terminal Model 33 de Teletype Corporation, introduït el 1963, va ser un dels terminals més populars en la indústria de telecomunicacions mundial. Més de mig milió dels models 32 i 33 es van fabricar fins al 1975, i el terminal núm. 500.000 va ser revestit d'una pel·lícula d'or i es va mostrar en una exposició especial al gran públic. Unes altres 100.000 unitats més es van fer en els següents 18 mesos, i el "número de sèrie 600.000", fabricat el 1976, any del bicentenari dels EUA, es va pintar de color vermell-blanc i blau i es va exhibir per tots els Estats Units durant l'última part d'aquest any i l'any següent.

## Característiques

El mecanisme d'impressió utilitzava un capçal cilíndric sobre un carro mòbil, semblant al que més tard portaria la IBM Selectric, capaç d'imprimir deu caràcters per segon. Permetia imprimir el joc de caràcters ASCII, havent-hi disponible també, un terminal en codi Baudot. El lector-perforador de cinta perforada de 8 forats de la versió ASR també funcionava a una velocitat de deu caràcters per segon.

## Models

El model Teletype 33 va estar disponible en un total de tres variants:
* 33 ASR (A utomatic End & R eceive): Totalment equipat per a l'enviament i recepció amb un teclat, així com un lector-perforador de cinta perforada
* 33 KSR (K eyboard S end & R eceive): amb teclat, però sense lector-perforador de cinta perforada
* 33 RO (R eceive O nly): només per a la recepció, per tant, sense teclat i sense lector-perforador de cinta perforada

## Vegeu també

* IBM Selectric
* Mignon (AEG)

## Referències

* ↑ «Bytelines». Byte, 5, 12, 12-1980, pàg. 214.
* ↑ «F-41D PDP-4 Brochure September 1963» p. 5.
* ↑ «History of Telegraphy from the Teletype Museum». [Consulta: 18 març 2012].
* ↑ Jim Haynes. «Some Notes on Teletype Corporation».
* ↑ «Digital Equipment Corporation pdp15 Price List» p. 2.

## Enllaços externs

* Foto d'un Model 33 ASR 33
* Traçat de teclat per Finestres que simula l'ASR33 teclat
* ASR 33 Informació de Teletip amb pel·lícules i so
* Foto d'un ASR-33
# Palmitas

Palmitas és una localitat de l'Uruguai, ubicada al centre del departament de Soriano. Té una població aproximada de 1.763 habitants, segons les dades del cens de 2004.
Es troba a 88 metres sobre el nivell del mar.
Evolució demogràfica (Font: Instituto Nacional de Estadística pàgina web) :
| 1963 | 1975 | 1985 | 1996 | 2004 |
| 1.379 | 1.332 | 1.531 | 1.774 | {{{5}}} |

## Referències

* ↑ (castellà) La Tierra - Dades geogràfiques de Palmitas
* ↑ (anglès) Mapa, localització, clima i altres dades

## Enllaços externs

* La Diaria Arxivat 2007-10-24 a Wayback Machine. - Article sobre la zona rural de Palmitas
# Aleksandr Voronin

Aleksandr Voronin (Txeliàbinsk, 23 de maig de 1951 - Myski, 26 de setembre de 1992) fou un aixecador rus que va competir sota bandera soviètica durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real, on va guanyar la medalla d'or en la categoria del pes mosca del programa d'halterofília.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles d'or i dues de plata al Campionat del món d'halterofília entre 1975 i 1979; quatre medalles d'or i una de plata al Campionat d'Europa d'halterofília, entre 1975 i 1980 i dos campionats nacionals. També guanyà la Copa Soviètica de 1975 i 1980 i va establir catorze rècords del món. Es retirà poc després de no ser escollit per disputar els Jocs de Moscou de 1980.
Morí com a conseqüència de les ferides patides per una caiguda des del balcó de casa seva quan intentava baixar al pis de sota.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Aleksandr Voronin». [Consulta: 12 setembre 2021].
* ↑ «ВОРОНИН Александр Никифорович | Российские спортсмены и специалисты | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 12 setembre 2021].
* ↑ «Alexander Voronin, Top Olympic Lifters of the 20th Century @ Lift Up». [Consulta: 12 setembre 2021].
# Torrent de la Batllòria

El Torrent de la Batllòria, antigament dit també riera o rierot d'en Llobet, és un curs fluvial de Badalona que transcorre pels límits de llevant del turó d'en Peixau i desemboca a la Riera de Sant Jeroni a l'alçada de la Rambla de Sant Joan. Té un recorregut d'un quilòmetre i mig aproximadament.
El seu nom deriva de la vall que travessa, la Batllòria o Vall Llòria, del llatí vallis laurea 'vall de llorers'. La denominació rierot d'en Llobet prové de Can Llobet, casa pairal de la família Llobet, l'adreça de la qual era el carrer de Sant Ramon.
Actualment la zona del torrent està urbanitzada. Discorre pel carrer de la Batllòria, al límit del barri del Sant Crist de Can Cabanyes, i després continua pel carrer del Torrent de la Batllòria, al barri de Coll i Pujol. A causa de la urbanització, l'antic torrent té actualment uns col·lectors que en recullen l'aigua quan plou.
De 2013 ençà compta amb un dipòsit regulador d'aigües pluvials ubicat al solar de l'antiga fàbrica de l'Estrella amb l'objectiu de recollir l'aigua directament cap a la mar cada vegada que plogui. El seu radi d'acció és la conca hidrogràfica de la riera de Sant Joan i del torrent de la Batllòria i beu dels col·lectors d'aquests corrents per evitar inundacions els dies de pluja intensa.

## Referències

* 1 2 ABRAS,M.; CARRERAS, M., NIETO, M. D.. Museu de Badalona. Tots els carrers de Badalona. Badalona: Monografies Badalonines, 2003, p. 83. ISBN 84-88758-14-6.
* 1 2 CEIP Joan Llongueras. «L'escola». Arxivat de l'original el 23 de juny 2013. [Consulta: 25 maig 2013].
* ↑ Palacio Serra, Francesc «L'Ajuntament de Badalona des de l'establiment de l'estat liberal fins a la revolució de setembre (1835-1868)». Carrer dels Arbres, 4a època, núm. 5, 2020, pàg. 145.
* 1 2 Badanotis Notícies. «Les obres de construcció del dipòsit regulador d'aigües pluvials de l'Estrella avancen a bon ritme». [Consulta: 25 maig 2013].