OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jordi Ballester i Gibert

Jordi Ballester i Gibert (Terrassa, 1963 - 23 de juliol de 2023) fou un musicòleg i professor del Departament d'Art i Musicologia de la Universitat Autònoma de Barcelona. Llicenciat en Filosofia i Lletres i doctor en Història de l'Art per la Universitat Autònoma de Barcelona. Les seves línies de recerca se centren en la musicologia històrica, especialment en aspectes relacionats amb la iconografia musical i l'organologia medieval.
Entre els anys 1991 i 2001 va ser director del Conservatori de Terrassa, període en el qual va impulsar una reforma integral del centre per tal d'adaptar-lo a la LOGSE, van ser els inicis d'una orquestra simfònica, de diversos grups instrumentals i del disseny d'un nou edifici per al conservatori.
L'any 1995 va guanyar el premi d'Investigació Musical Emili Pujol que atorga l'Institut d'Estudis Ilerdencs de la Diputació de Lleida.
Va ser membre del grup de recerca Música, patrimoni i societat del CSIC i president de la Societat Catalana de Musicologia.
Col·laborà periòdicament amb el programa de ràdio El taller del lutier, de Catalunya Música, parlant de temes relacionats amb la iconografia musical.

## Referències

* ↑ Lambea, Mariano. "Jordi Ballester i Gibert". Enciclopèdia de la Música Catalana, Valenciana i Balear. Barcelona: Edicions 62.
* ↑ Bergadà, Montserrat. "Jordi Ballester i Gibert". Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana vol. 2. SGAE, 1999, p. 114.
* ↑ Ventayol Bosch, Àngels. Escola Municipal de Música de Terrassa. Un segle d'història (1909-2009). Terrassa: Ajuntament de Terrassa, 2009, p. 68-73.
* ↑ Lambea, Mariano. "Premio de Investigación musical «Emili Pujol» 1995 (año XI)" Boletín de la Sociedad Española de Musicología año XIX núm. 37, 1996, p.11-12.
* ↑ «Projectes CSIC». Arxivat de l'original el 2016-08-12. [Consulta: 19 juny 2016].
* ↑ «Col·laboracions de Jordi Ballester al programa 'El taller del lutier', de Catalunya Música». [Consulta: 10 juliol 2018].
# Jose Gontzalo Zulaika

Jose Gonzalo Zulaika o Aita Donostia (Pare Donòstia, en català), (Donòstia, Euskadi, 10 de gener del 1886 - 30 d'agost del 1956) fou un escriptor i músic basc. També se'l considera musicòleg i organista, essent un dels compositors bascos més destacats de la història.
El seu nom de naixença era José Gonzalo Zulaica Arregui. Començà els seus estudis musicals el 1896 a Lekaroz (Nafarroa) i amb 11 anys va compondre la seva primera obra, Diana (1897), per a orquestra. El gener de 1903 professà en l'Orde caputxí. El 1908, després de fer-se capellà, estudià harmonia amb Ismael Echazarra, i va ampliar la seva formació musical a Barcelona amb el mestre Esquerrà en l'Acadèmia Granados i entre el 1912 i el 1918 va compondre l'obra Preludios vascos, un conjunt d'obres populars arreglades per a piano. Per aprofundir els seus coneixements sobre cant gregorià, el 1909 assistí a l'Abadia de Santo Domingo de Silos (Burgos), a la de Besalú i a la de Solesmes. Dos anys després realitzà un viatge a la República Argentina, on fundà diverses agrupacions per al cultiu de la música coral. La seva tasca musical és molt extensa i compren més de cent obres per a tota classe d'instruments. Algunes de les seves obres aconseguiren premis en diversos certàmens. Pels anys 1920 li fou atorgat per la Caixa d'Estalvis de Pamplona, vers la música basca per a clavecí i orgue, del segle xvii. La seva música es caracteritza per una gran riquesa melòdica, per la seva inspiració suaument romàntica i per un profund i sincer sentiment. El 1922 es traslladà a París per ampliar els seus estudis de contrapunt, harmonia, composició i fuga amb Eugene Cools. I tot i que aprengué euskera fora de casa va arribar el 1932 a ser euskaltzain, membre de l'Euskaltzaindia (Reial Acadèmia de la Llengua Basca).

## Part de l'obra

Les seves obres són:
* Cuatro cuadernos de preludios vascos, per a piano,
* Andante, per a una Sonata vasca, per a piano,
* Dotzae lieder, per a piano i violí,
* Suite vasca (tres temps) per a orquestra,
* Andante i Allegro (orquestra) sobre temes bascs,
* Larraldeko Lorea, òpera en tres actes,
* Un Cancionero, Paisaje, Suletino, per a orquestra,
* Dues Danzas, per a orquestra de cambra,
* Un poema per a cors, basat en Santa Cecília, d'Henri Gheon.
Diversos estudis folklorics i composicions per a grups corals, en basc, castellà i català.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 53, pàg. 1174 (ISBN 84-239-4553-7)
* Enciclopèdia Espasa Suplement dels anys 1954-56, pàg. 332-33 (ISBN 84-239-4592-8)
# Josef Puschmann

Josef Puschmann (Červená Voda, 1738 - Olomouc, 3 de febrer de 1794) fou un compositor txec.
Va estar al servei del príncep de Schafgotschi deixà un Concert per a violí, dues simfonies a gran orquestra, tres quartets per a instruments de vent i quatre trios.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 730 (ISBN 84-239-4548-0)
# Segura Mitjà

El Segura Mitjà (en castellà Vega Media del Segura) és una comarca murciana situada entre la Vall de Ricote i l'Horta de Múrcia. La seua capital és Molina de Segura i es dedica fonamentalment a l'agricultura de regadiu (cítrics i hortalisses), a més de la indústria conservera que se'n deriva. Està formada pels següents municipis:
Vega Mitjana(2004) :
| Municipi | Població | Extensió | Densitat |
| Alguazas | 7.561 | 23,7 | 318,98 |
| Ceutí | 8.343 | 10,3 | 810 |
| Llorquí | 6.421 | 15,8 | 411,39 |
| Molina de Segura | 54.804 | 169 | 319,52 |
| Las Torres de Cotillas | 18.549 | 39,0 | 474,3 |
| Total | 95.629 | 257,80 | 370,14 |
# Lycenchelys vitiazi

Lycenchelys vitiazi és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 2.450 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: Rússia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1884. On the anacanthine fishes. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 36. 167-183.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Andriashev, A. P., 1955: A review of the fishes of the genus Lycenchelys Gill (Pisces: Zoarcidae) and related forms in the seas of the U.S.S.R. and adjacent waters. Trudy Instituta Zoologii / Akademiia Nauk, Azerbaidzhanskoi SSR. v. 18: 349-384.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* ↑ Acadèmia Russa de les Ciències, 2000. Catalog of vertebrates of Kamchatka and adjacent waters. 166 p.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Fedorov, V.V., 1995. Lycenchelys parini sp. nova (Perciformes: Zoarcidae) from the bathyal region of the Kuril-Kamchatka trench. J. Ichthyol. 35(4):130-134.
* ↑ Quast, J.C. i E.L. Hall, 1972. List of fishes of Alaska and adjacent waters with a guide to some of their literature. U.S. Dep. Commer., NOAA Tech. Rep. NMFS SSRF-658, 47 p.

## Bibliografia

* Anderson, M. E., 1995: The eelpout genera Lycenchelys Gill and Taranetzella Andriashev (Teleostei: Zoarcidae) in the eastern Pacific, with descriptions of nine new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 49 (núm. 2): 55-113.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Andriashev, A. P., 1958: An addition to the review of the fishes of the genus Lycenchelys Gill with descriptions of three new species from the Kurile-Kamchatka Trench. Voprosy Ikhtiologii Núm. 11: 171-180.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Knipowitsch, N., 1906: Ichthyologische Untersuchungen im Eismeer. I. Lycodes und Lycenchelys. Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de St. Petersbourg v. 19 (núm. 1): 1-130, 1 pl.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Reacció de Reformatsky

En química orgànica i organometàl·lica, la reacció de Reformatsky (també anomenada reacció de Reformatskii) és la condensació d'aldehids 1 o cetones amb α-halo èsters 2 en presència de zinc metàl·lic per formar β-hidroxi-esters 3. Va ser descoberta per Sergei Nikolaevich Reformatskii.
El reactiu organozincat, també anomenat 'enolat de Reformatskii', es prepara tractant un alfa-halo ester amb zinc finament dividit. L'enolat de Reformatskii és menys reactiu que els enolats de liti o els reactius de Grignard, d'aquí que l'addició nucleòfila sobre el grup ester no succeeixi. Aquesta reacció és útil, ja que forma una difuncionalitat 1,3 d'alcohol i d'àcid carboxílic, dificultòs d'obtenir per reaccions de condensació carbonílica

## Mecanisme

El zinc, aprofitant un dels diversos parells electrònics que té, ataca sobre l'oxigen del grup carbonil de l'ester 1, cosa que fa que un parell d'electrons d'aquest grup se situï sobre els carbonis ipso i alfa i l'halogen migri cap a on se situa el zinc 2. A continuació, i en presència de l'aldehid (o cetona), el zinc passa d'estar coordinat únicament sobre l'ester a estar coordinat sobre els dos oxígens carbonils d'ambdues molècules 3. Finalment, una reorganització electrocíclica i l'addició d'aigua acaben donant el producte final 4.

## Referències

* ↑ Reformatskii, S. «Neue Synthese zweiatomiger einbasischer Säuren aus den Ketonen». Chemische Berichte, núm. 20, 1887, p. 1210.
* ↑ Reformatskii, S J. Russ. Phys. Chem. Soc., núm. 22, 1890, p. 44.

## Enllaços externs

* https://www.organic-chemistry.org/namedreactions/reformatsky-reaction.shtm
# Recinte emmurallat de Toixa

El Recinte emmurallat de Toixa és un bé d'interès cultural compost pels elements que subsisteixen de les muralles de Toixa ( València). Va ser declarat BIC el 28 de novembre de 2005, amb anotació ministerial RI-51-0011541.
Toixa ja estava dotada de muralles a 1370, quan la seua carta de poblament instruí l'expulsió extramurs dels habitants moriscs, i el nucli interior habitat només per cristians vells.
El recinte emmurallat es troba al peu del turó on s'alça el castell de Toixa. Els llenços de les muralles es troben confosos entre els edificis de la població, formant part d'aquests. Per això hi ha el perill de la seva desaparició en renovar les edificacions que contenen elements de les antigues muralles.
Es distingeixen dos dels portals d'entrada, un costat del carrer Calvari, on es conserva una de les torres del portal, i un altre al carrer anomenada Portal dels Sants, on s'aprecia una de les dues torres que fortificaven l'accés, havent-se demolit una a finals del segle xx. Aquest accés manté un arc i en cadascun dels seus costats conserva un retaule amb rajoles amb les imatges de Sant Josep (del segle xviii) i Sant Roc (originalment també del XVIII, destruït durant la Guerra Civil i restituït posteriorment), d'aquí el seu nom de Portal dels Sants. Segons la tradició oral de la població i els vestigis que s'aprecien a l'edifici, va ser una antiga església fortificada, ja que es trobava al costat del portal d'accés al recinte.
S'ha descobert una torrassa amb volta destinada a aljub. Així mateix s'aprecien restes de carreus i d'edificacions amb indicis de fortificació. S'ha delimitat un entorn que se suposa que inclou la ubicació del recinte emmurallat a l'efecte de la seva futura identificació. En aquest recinte es troba un edifici situat en el qual conserva en planta baixa dos arcs apuntats que podrien indicar l'ús de l'edifici per llotja en planta baixa i edifici municipal a la planta superior, responent a una tipologia d'edifici públic medieval molt estès en la Comunitat Valenciana.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1206. Data de consulta: 23 desembre 2024.
* 1 2 3 4 5 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=4708
* ↑ DOGV núm. 5141, de 23.11.2005.
# Rectoria de Vilobí d'Onyar

La Rectoria de Vilobí d'Onyar és un edifici del municipi de Vilobí d'Onyar (Selva). És un edifici de planta rectangular, dos pisos i coberta de dues vessants amb caiguda a la façana. Al costat esquerre hi ha el jardí tancat amb un mur alt de pedra. Està situada a la plaça Vella que es va ampliar, en la forma actual, l'any 1937, amb el jardí de la rectoria i l'enderroc de la primera casa del carrer de l'església, la casa del Teixidor. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La façana de la plaça Vella presenta un portal central rectangular precedit de quatre esglaons i una finestra per banda, a la planta baixa, i tres obertures, dues amb balcó de barana de ferro senzilla, al pis superior. Hi ha dues llindes amb inscripcions, la de la finestra de la planta baixa: Dr PARRINET 1639 i, la de l'obertura del pis superior: REEDIFICADA SCR?S 1860.
L'altra façana que dona a la plaça de l'església, té una porta d'accés, una finestra petita i una de més gran. Hi ha un portal de garatge amb porta metàl·lica, a la planta baixa, i dues finestres rectangulars al pis superior. Totes les obertures són emmarcades amb pedra. Cal destacar també la fornícula amb imatge de sant amb nen al costat esquerre del mur instal·lada en els últims anys, amb posterioritat a l'any 1987. La façana lateral que dona al pati mostra una finestra amb un escut força malmès a la llinda.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Rectoria de Vilobí d'Onyar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2014].
# Registre d'Entitats Locals del País Valencià

El Registre d'Entitats Locals del País Valencià (oficialment, Registre d'Entitats Locals de la Comunitat Valenciana) és un registre de caràcter públic en el qual s'hi han d'inscriure totes les entitats locals del País Valencià, així com els ens que en depenen. S'hi adscriu a la conselleria competent en matèria d'administració local.
D'acord amb el que estableix l'article 3 de la Llei de Règim Local de la Comunitat Valenciana, es va crear el Registre d'Entitats Locals del País Valencià mitjançant el Decret pel qual es regula el Registre d'Entitats Locals de la Comunitat Valenciana, el qual entrà en vigor el 22 d'agost de 2011.

## Referències

* ↑ «Llei 8/2010, de 23 de juny, de la Generalitat, de Règim Local de la Comunitat Valenciana» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6296, 24-06-2010, p. 25324.
* ↑ «Text consolidat: Llei 8/2010, de 23 de juny, de la Generalitat, de Règim Local de la Comunitat Valenciana» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6296, 24-06-2010, p. 25324. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015 [Consulta: 17 d’abril 2014].
* ↑ «Decret 15/2011, de 18 de febrer, del Consell, pel qual es regula el Registre d'Entitats Locals de la Comunitat Valenciana» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6465, 22-02-2011, p. 7656.
# Ziziphus mucronata subsp. rhodesica

Ziziphus mucronata subsp. rhodesica, és una subespècie de planta que es troba dins la família de les ramnàcies. És originària de l'Àfrica tropical i austral.

## Descripció

Es tracta d'un arbre perennifoli de mida petita o mitjana armat amb diferents parells d'espines en forma de ganxo i rectes. Les fulles són àmpliament ovades, marcadament asimètriques amb els tres nervis que neixen de la base i tenen el marge finament dentat. Les flors petites i groguenques, es troben agrupades en raïms axil·lars. L'època de floració és cap al novembre-febrer. El fruit és una drupa esfèrica de color vermellós i marró està madur. Nota: Aquesta subespècie es distingeix pels pèls densos i pàl·lids, particularment al revers de les fulles.

## Distribució i hàbitat

Ziziphus mucronata subsp. rhodesica és un endemisme del sud d'Àfrica. El trobem a la zona de boscos de Brachystegia, on predominen les pastures, la sabana i els matollars tropicals i subtropicals. Sovintegen particularment en àrees de major precipitació i en els monticles de tèrmits. La seva àrea de distribució és a Botswana, Namíbia-Caprivi, la RDC (Katanga), el sud de Tanzània, Moçambic, Zàmbia i Zimbàbue.

## Etimologia

* mucronata: mucronat; en les fulles, l'àpex surt com projectat de manera que recorda un mugró.
* rhodesica: de Rhodesia, ara Zimbàbue i Zàmbia.

## Sinonímia

* Ziziphus abyssinica Hochst.

## Referències

* 1 2 3 African Plant Database
* 1 2 «Flora of Zimbabwe: Species information: Ziziphus mucronata subsp. rhodesica». Arxivat de l'original el 2021-01-12. [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ Sinonímia a Tropicos.org
* «Ziziphus mucronata subsp. rhodesica a The Plant List» (en anglès). [Consulta: 26 novembre 2014].
# Reial Acadèmia de Belles Arts de Nostra Senyora de les Angoixes

La Reial Acadèmia de Belles Arts de Nostra Senyora de les Angoixes és una institució espanyola fundada el 1777 i radicada a la ciutat de Granada, que es dedica a la promoció de diferents disciplines artístiques i a la defensa del patrimoni.
Té la seu al Palau de la Madrassa, que és propietat de la Universitat de Granada.

## Objectiu

Es dedica a promoure l'estudi i cultiu de la pintura, escultura, arquitectura, música i altres manifestacions artístiques i de l'arqueologia, l'estímul del seu exercici i ensenyament, així com la defensa del patrimoni històric, artístic i ambiental.

## Història

Va ser creada el 18 de gener de 1777, durant el regnat de Carles III, amb el nom d'Acadèmia del Regne de Granada, que va passar a dir-se el mateix any Escola de les Tres Nobles Arts. El 1789 va advocar-se a la Mare de Déu de les Angoixes i l'agost de 1808 la Junta Suprema va autoritzar-la a utilitzar la denominació de reial acadèmia.

## Organització

Els darrers estatuts de la institució són vigents des de 2004, dels quals s'aprovà una modificació el 2010. Amb aquesta reforma es va modificar la composició: actualment l'acadèmia està formada per 49 acadèmics de número, que es designen per la seva rellevància artística o investigadora, 18 honoraris i 150 corresponents. La institució està dividida en les seccions:
* Pintura
* Gravat
* Disseny i arts tecnovisuals
* Escultura
* Arquitectura
* Música
L'acadèmia forma part de l'Institut d'Acadèmies d'Andalusia i també manté col·laboracions habituals amb altres entitats o organismes. També concedeix condecoracions a institucions en reconeixement de la seva tasca.

## Referències

* ↑ «Palacio de la Madraza» (en castellà). Universitat de Granada. [Consulta: 6 juliol 2021].
* 1 2 3 «Decreto 379/2010, de 28 de septiembre, por el que se aprueba la modificación de los Estatutos de la Real Academia de Bellas Artes de Nuestra Señora de las Angustias de Granada». Boletín Oficial de la Junta de Andalucía, núm. 202, 15-10-2010.
* 1 2 «Fundación CajaGranada y la Academia de Bellas Artes de Granada colaborarán en la promoción de la cultura» (en castellà). Asociaciones Fundaciones Andaluzas, 22-12-2016. [Consulta: 6 juliol 2021].
* ↑ «El Consejo aprueba la modificación de los estatutos de la Real Academia de Bellas Artes de Granada» (en castellà). Junta d'Andalusia, 28-09-2010. [Consulta: 6 juliol 2021].
* ↑ «El Instituto Universitario de Investigación en Arqueología Ibérica de la UJA recibe la medalla de la Academia de Bellas Artes de Granada» (en castellà). Universitat de Jaén, 09-10-2013. [Consulta: 6 juliol 2021].
* ↑ «FeMAUB consigue la “Medalla al Mérito” de la Real Academia de Bellas Artes de Granada» (en castellà). Festival de Música Antigua Úbeda y Baeza, 16-06-2021. [Consulta: 6 juliol 2021].
# Reinhard Christel

Reinhard Christel (Uttenreuth, c. 1949) és un antic pilot d'enduro i trial alemany de renom internacional durant la dècada del 1970. Especialista en petites cilindrades, al llarg de la seva carrera va guanyar un Campionat d'Europa d'enduro de 125cc (1974) i va formar part de l'equip de la RFA que va guanyar el Vas d'argent als Sis Dies Internacionals d'Enduro el 1980. Pel que fa al trial, entre els anys 1970 i 1973 en va guanyar tres Campionats d'Alemanya amb la Zündapp.
Actualment, Christel regenta un concessionari de motocicletes a Uttenreuth (districte d'Erlangen-Höchstadt, Baviera) anomenat Zweirad Christel.

## Referències

* ↑ Schreiter, Klaus-Dieter. «Urgestein des deutschen Motorsports - der Uttenreuther Reinhard Christel hat Benzin im Blut» (en alemany). nn.de, 06-04-2023. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «European Enduro Championships 1968 – 1981» (en anglès). speedtracktales.com. [Consulta: 18 maig 2023].
* ↑ «ISDE PALMARES SINCE 1913» (en anglès). fim-isde.com. FIM. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «Männer der ersten stunde - 1967 Erfuhr die Challenge Henry Groutars die Aufwertung zur Europameisterschaft» (PDF) (en alemany). Trialsport. zirndorf.de, núm. 547, 02-12-2021, pàg. 48-54 [Consulta: 22 maig 2023].

## Enllaços externs

* Reinhard Christel - Lloc web oficial (alemany)
# Renée de Rieux

Renée de Rieux de malnom Bella Châteauneuf, fou una cortesana francesa, nascuda vers l'any 1550 i morta després del 1600.
Era neta de Joan IV de Rieux i descendent en línia directa, per tant, dels cèlebres mariscals Joan i Pere de Rieux. Fou dama d'honor de Caterina de Mèdici, inspirà una violenta passió al duc d'Anjou (el futur Enric III, el qual feu que el poeta Philippe Desportes li dediqués pel seu conte moltes composicions amoroses, per les quals se li pagà, segons la brama 10.000 escuts i una protecció mai desmentida.
Finalment, Renata, llavors en l'apogeu de la seva bellesa i de la seva joventut, acabà per accedir a les peticions del duc d'Anjou i fou la seva amant des del 1572 fins al 1575, exercint sobre ell una gran influència.
Ja el 1571 Caterina de Mèdici havia volgut allunyar de la cort a la Renata, intentant casar-la diverses vegades, sense resultat, fins que aprofitant que el rei tenia altres amors, Caterina de Mèdici la desterrà. Llavors la bella Renta de Rieux casà amb "Florentino Antinotti", capità de les galeres de Marsella, al qual <matà virilment de la seva pròpia mà>, segons es diu, perquè no li guardava la fidelitat deguda.
Després va contraure segons núpcies amb "Felip Altoviti" baró de Castelana, que heretà la plaça del seu antecessor. Vídua del seu segon espòs, residí de 1592 a 1600 a Marsella, on era la principal associada d'una companyia per la pesca del corall.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàgs. 535-36 (ISBN 84-239-4551-0)
# Josef Ryba

Josef Ryba (1820-1895) fou un compositor txec
Estudià en el Conservatori de Praga i després desenvolupà diverses places de mestre de música a Polònia i Rússia. Des de 1872 actuà com a professor de piano en l'Orfenat Imperial de Mikolaiv.
Entre les notables obres pedagògiques de Ryba cal citar: Mètode racional de piano, d'importància universalment reconeguda. De les seves composicions, d'invenció molt original i perfecta forma, destaquen: L'oració d'un rus; En honor dels guerrers russos, marxa; ¡Viva la mare Moscòvia!; Marxa solemne per a celebrar la coronació del tsar Alexandre III; diverses obres de gènere per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 1006 (ISBN 84 239-4552-9)
* Treballs per o sobre Josef Ryba en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)