OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pau Marc Muñoz i Torres

Pau Marc Muñoz i Torres (Barcelona, 3 de juliol del 1975) és un nedador i bioinformàtic català, establert a Terrassa, ciutat del seu club de natació.
Amb una discapacitat física (paràlisi cerebral), està classificat a la categoria S4 en l'esport paralímpic. Participà en els Jocs Paralímpics d'estiu de Barcelona 1992, on guanyà dues medalles (una de plata i una de bronze), i als Jocs Paralímpics d'estiu d'Atlanta 1996 on quedà 8è en les finals de 50 i 100 m. lliures i 50 esquena.
En els anys 2012 i 2013 va ser ajudant de recerca a l'Institut de Biotecnologia i Biomedicina de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), en un projecte de recerca coordinat per Xavier Daura, i en cooperació amb les Università degli Studi di Milano, University of Exeter i UAB, el Consiglio Nazionale delle Ricerche i la "Fondazione Centro San Raffaele del Monte Tabor". Es llicencià en Biologia a la Universitat de Barcelona i es doctorà a la UAB amb una tesi sobre biomatemàtica, bioinformàtica i biologia computacional. També obtingué dos màsters, un sobre Estructura i funció de les proteïnes (a la UAB), i un altre sobre Bioinformàtica per a les Ciències de la Salut, a la Universitat Pompeu Fabra.

## Publicacions

* Codina-Busqueta, Eva; Muñoz-Torres, Pau Marc; Jaraquemada, Dolores;(i altres) «TCR bias of in vivo expanded T cells in pancreatic islets and spleen at the onset in human type 1 diabetes». Journal of Immunology, núm. 186 (6), 15-03-2011, pàg. 3787-97.
* Muixí, L.; Gay, M.; Muñoz-Torres, P. M.; (i altres) «The peptide-binding motif of HLA-DR8 shares important structural features with other type 1 diabetes-associated alleles». Genes and Inmortality, 12-10-2011.

## Referències

* ↑ «Piscina de éxitos. Los nadadores españoles logran una medalla de plata y tres de bronce». La Vanguardia, 07-09-1992, pàg. 24.
* ↑ «Los nadadores rompen los pronósticos». La Vanguardia, 08-09-1992, pàg. 35.
* 1 2 Amela, Víctor M. «La contra: Todos somos diferentes y tenemos alguna disminución». La Vanguardia, 07-02-2014.
* ↑ «Fitxa de Pau Muñoz al web del comitè paralímpic espanyol» (en espanyol). Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 1r febrer 2014].
* ↑ Bioinformatic study of antigen presentation by HLA class II («Tesis Doctorals en Xarxa».)
# Xenomystax trucidans

Xenomystax trucidans és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 64,5 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu fins als 1.316 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic occidentals: les illes Maldives i Lakshadweep.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gilbert, C. H., 1891. Descriptions of apodal fishes from the tropical Pacific. A: Scientific results of explorations by the U. S. Fish Commission steamer Albatross. Proceedings of the United States National Museum v. 14 (núm. 856): 347-352.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Alcock, A. W., 1894. Natural history notes from H. M. Indian marine survey steamer 'Investigator,'... Series II., Núm. 11. An account of a recent collection of bathybial fishes from the Bay of Bengal and from the Laccadive Sea. J. Asiatic Soc. Bengal v. 63 (pt 2): 115-137, Pls. 6-7.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Adam, M.S., N.R. Merrett i R.C. Anderson, 1998. Additions to the fish fauna of the Maldive Islands. Part 1: An annotated checklist of the deep demersal fishes of the Maldive Islands. Ichthyol. Bull. J. L. B. Smith Inst. Ichthyol., maig, núm. 67: 1-19.
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah, 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources Lucknow, Índia. 775 p.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Rio Maior

Rio Maior és un municipi portuguès, situat al districte de Santarém, a la regió d'Alentejo i a la subregió de Lezíria do Tejo. L'any 2004 tenia 21.621 habitants. Limita al nord-est i sud amb Santarém, al sud amb Azambuja, a l'oest amb Cadaval i Caldas da Rainha i al nord-oest amb Alcobaça.

## Població

Població del concelho de Rio Maior (1849 – 2004) :
| 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 5.405 | 11.645 | 15.150 | 19.356 | 19.894 | 20.119 | 21.110 | 21.621 |

## Freguesies

* Alcobertas
* Arrouquelas
* Arruda dos Pisões
* Asseiceira
* Assentiz
* Azambujeira
* Fráguas
* Malaqueijo
* Marmeleira
* Outeiro da Cortiçada
* Ribeira de São João
* Rio Maior
* São João da Ribeira
* São Sebastião
# Llista de peixos del mar d'Aral

Aquesta llista de peixos del mar d'Aral inclou les 24 espècies de peixos que es poden trobar al mar d'Aral ordenades per l'ordre alfabètic de llur nom científic. Una part ja és extinta o en perill o vies d'extinció.

## A

* Abramis brama
* Acipenser nudiventris
* Alburnoides bipunctatus
* Alburnus chalcoides
* Aspius aspius

## B

* Barbus brachycephalus brachycephalus
* Barbus capito capito
* Barbus capito conocephalus

## C

* Channa argus warpachowskii
* Cyprinus carpio carpio

## K

* Knipowitschia caucasica

## N

* Neogobius fluviatilis fluviatilis
* Neogobius melanostomus

## P

* Pelecus cultratus
* Pseudoscaphirhynchus fedtschenkoi
* Pseudoscaphirhynchus hermanni
* Pseudoscaphirhynchus kaufmanni
* Pungitius platygaster

## S

* Sabanejewia aurata aralensis
* Sabanejewia aurata aurata
* Salmo trutta aralensis
* Salmo trutta trutta
* Scardinius erythrophthalmus
* Silurus glanis

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Nikol'skiy, G. V., (1940). "Fishes of the Aral Sea". Moscou, Rússia: MOIP.
* Prokofiev, A. M., 2001: Dzihunia, a new genus of nemacheiline loaches from the Aral Sea basin (Pisces: Cypriniformes: Balitoridae). Zoosystematica Rossica v. 10 (núm. 1): 209-213.
* Tiapkin, P. M., 1939: A new subspecies of Abramis sapa from Aral Sea. Archives du Musée Zoologique de l'Université de Moscou v. 5: 149-150.

## Enllaços externs

* Freshwater Ecoregions of the World - Aral Sea DrainagesArxivat 2012-02-19 a Wayback Machine. (anglès)
# Cal Margarit (Olesa de Montserrat)

Cal Margarit és un habitatge unifamiliar aïllat propietat de la família Margarit (antics industrials tèxtils de la vila), situat al carrer Argelines, antic carrer «de fora», de la vila d'Olesa de Montserrat. El projecte de l'edifici va ser realitzat per l'arquitecte Francesc de Paula del Villar i Carmona, deixeble d'Antoni Gaudí, el 23 de març de 1899.
Consta de semisoterrani, planta baixa i planta pis. La planta és un clar exponent d'habitatge amb pati central (en l'actualitat cobert). A la planta baixa, al voltant del pati, s'origina un claustre a través del qual s'accedeix a les diverses habitacions disposades en el perímetre. Una escala de reduïdes dimensions i molt secundària, situada en el perímetre, és l'accés a la planta pis o sotacoberta, on l'habitació situada en la part posterior té un pati balcó situat sobre la tribuna del menjador de la planta baixa. Cal destacar l'eclecticisme de les façanes principal i posterior, de clar estil romàntic amb influències colonials com la utilització de l'estucat vermell tot imitant el totxo vist.

## Referències

* ↑ «Cal Margarit. Olesa de Montserrat | Mapes de Patrimoni Cultural». Diputació de Barcelona, 13-07-2011. [Consulta: 22 desembre 2023].
* ↑ «Cal Margarit - Olesa de Montserrat - Pobles de Catalunya». [Consulta: 22 desembre 2023].
# Leonard Peltier

Leonard Peltier (Grand Forks, 12 de setembre de 1944) és un activista polític i escriptor sioux-anishinaabemowin, membre històric del Moviment Indi Americà (AIM) i presoner polític als Estats Units d'Amèrica des de 1976.
Es considera un guerrer anishinabe-lakota de Turtle Mountain, participà en l'ocupació de Fort Lawton (1970) i en The trail of broken Treaties (1972). El 26 de juny del 1975 se l'acusà de la mort de dos agents del FBI i fugí al Canadà, d'on fou extradit el desembre de 1976. Condemnat a cadena perpètua, es va demanar diverses vegades la revisió del judici.
Amnistia Internacional va denunciar el 2010 el seu procés com a injust.
És un dels símbols per excel·lència de la resistència dels nadius nord-americans. Nombroses personalitats dels Estats Units i d'arreu del món han reclamat el seu alliberament, és el cas de Pete Seeger, Michael Moore, Danny Glover, Rubin "Hurricane" Carter, Vivienne Westwood o els membres de grups musicals com Rage Against the Machine o U2.
El 1986 va rebre el premi de l'Associació Pro Drets Humans de Madrid.
El 1992 el Michael Apted dirigí la pel·lícula Incident at Oglala, produïda per Robert Redford, que tractava sobre el seu cas.
El gener de 2025 Joe Biden, just abans de plegar com a president dels EUA, va commutar la seva presó a perpetuïtat per arrest domiciliari.

## Referències

* ↑ «Annual Report: USA 2010» (en anglès). Amnistia Internacional.
* ↑ «Biden commutes sentence for Indigenous activist Leonard Peltier, convicted in killing of FBI agents» (en anglès), 20-01-2025. [Consulta: 20 gener 2025].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial del Comitè de Defensa Internacional Leonard Peltier (anglès)
* Documents de l'expedient de Leonard Peltier en el FBI (anglès)
* "No oblideu la veritable història d'Amèrica". Leonard Peltier
# Orquestra Filharmònica Janáček

L'Orquestra Filharmònica Janáček (en txec Janáčkova filharmonie Ostrava) és un grup simfònic establert a Ostrava, al nord-est de la República Txeca. Va ser denominada així en homenatge al famós compositor txec Leoš Janáček. En alguns projectes musicals el grup ha tocat sota el nom d'Orquestra Simfònica Txeca i Orquestra Radiofònica Txeca. El seu director actual és Heiko Mathias Förster.
L'orquestra es va establir el 1954 i ha realitzat gires musicals a través del món. Actualment la integren 116 músics i des de 1997 l'orquestra s'ha concentrat a presentar obres de compositors recents com Earle Brown, John Cage, María d'Alvear, Morton Feldman, Petr Kotik, Alvin Lucier, Pauline Oliveros, Somei Satoh, Martin Smolka, Stockhausen, Tōru Takemitsu, Edgar Varèse i Christian Wolff.
El 2008, l'orquestra va tocar l'estrena mundial del Concert per a piano núm. 5 de Rakhmàninov/Warenberg, un derivat musical de la Simfonia núm. 2 de Rakhmàninov, arreglat com a concert per a piano i orquestra per Alexander Warenberg. L'enregistrament va ser realitzat per Brilliant Classics i va tenir una bona rebuda malgrat no ser una obra original de Rakhmàninov. L'orquestra va estar dirigida pel director musical Theodore Kuchar amb Wolfram Schmitt-Leonardy com a solista.

## Referències

* ↑ La Orquesta Filarmónica de Janáček
* ↑ «Arkivmusic.com». Rachmaninoff/Warenberg: Piano Concerto "no 5". Arxivat de l'original el 2018-06-12. [Consulta: 3 juliol 2011].

## Enllaços externs

* Orquestra Filharmònica Janáček - Lloc web oficial
* Ostrava Centro para Música Nueva - información más Lejana
# Saurogobio

Saurogobio és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Saurogobio dabryi (Bleeker, 1871)
* Saurogobio dumerili (Bleeker, 1871)
* Saurogobio gracilicaudatus (Yao & Yang, 1977)
* Saurogobio gymnocheilus (Lo, Yao & Chen, 1977)
* Saurogobio immaculatus (Koller, 1927)
* Saurogobio lissilabris (Banarescu & Nalbant, 1973)
* Saurogobio xiangjiangensis (Tang, 1980)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Bleeker, P. 1871. Mémoire sur les cyprinoïdes de Chine. Verh. Akad. Amsterdam v. 12: 1-91, Pls. 1-14.
* ↑ Lu, Y.-L, P.-Q Luo & Y.-Y. Chen. 1977. Gobioninae. Pp. 439-549. A: Wu, X.-W. (ed.) Zhongguo like yulei zhi. [The cyprinid fishes of China] Volum 2. Science Press, Beijing. Cyprinids China.
* ↑ Chen, Y.-Y. et al. 1998. (Editors) Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes II. Science Press. Beijing. Fauna Sinica, Cyprin. II: 1-531.
* ↑ Koller, O. 1927. Fische von der Insel Hai-nan. Ann. Naturhist. Mus. Wien v. 41 (1927): 25-49, Pl. 1.
* ↑ Banarescu, P. & T. T. Nalbant. 1973. Pisces, Teleostei. Cyprinidae (Gobioninae). Das Tierreich v. 93: i-vii + 1-304.
* ↑ Tang, J.-H. 1980. Two new species of Cyprinid fishes of the subfamily Gobioninae from China. Acta Zootaxon. Sin. v. 5 (núm. 4): 436-439.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)

## Bibliografia

* Dai, Y.-G. i J.-X. Yang 2002: Description of a new subspecies of the genus Saurogobio Bleeker (1870). Zoological Research v. 23 (núm. 4): 306-310.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia), Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987. .
* Mori, T. 1933: On the classifications of cyprinoid fishes, Microphysogobio, n. gen. and Saurogobio. Dobutsugaku Zasshi = Zoological Magazine Tokyo v. 45: 114-115. (En japonès).
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Yang, X.-P., M.-Y. Zhang i H.-Z. Liu 2003: Studies on morphometrics of the genus Saurogobio. Acta Hydrobiologica Sinica v. 27 (núm. 2): 164-169. (En xinès amb resum en anglès).

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Pau Marsal i Boguñà

Pau Marsal i Bogunyà (Terrassa, 1761 - Terrassa, 23 d'abril del 1839) fou un compositor, organista, violoncel·lista i mestre de capella català entre el s. XVIII i XIX.

## Biografia

Es formà a l'Escolania de Montserrat amb Narcís Casanoves. Més tard, als 17 anys passà a ocupar els càrrecs d'organista i mestre de capella a l'Església del Sant Esperit, de Terrassa. A més, va fer estudis eclesiàstics i fou ordenat prevere. Posteriorment ocupà els càrrecs de mestre de capella d'Eivissa, d'organista a la catedral de Palència, i també d'organista al Palau de la Comtessa, de Barcelona. Un dels seus alumnes fou el futur organista i mestre de capella Francesc d'Assís Argemí i Casamada
Va compondre música religiosa però, sobretot, música per a piano i de cambra. entre la qual destaca un dels pocs quartets de corda d'autor català del període. Es conserven obres seves al fons musical de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa.
El seu germà, Ramon Marsal i Bogunyà (1781-1846), estudià igualment a l'Escolania amb el pare Casanoves. S'ordenà monjo el 1801. Va ser diverses vegades administrador de la granja de Miravall. Morí en una visita a la seva Terrassa natal. Fou un excel·lent instrumentista de violí i violoncel.

## Referències

* ↑ Rifé, Jordi, «Pau Marsal i Boguñà». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ La Gran Enciclopèdia de la Música utilitza l'ortografia «Boguñà» per al segon cognom, la base de dades IFMuc «Bogunyà»
* ↑ Codina, Daniel. «La música vocal d'església en el Classicisme». A: Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear. vol. 2, p. 156.
* ↑ Vilar, Josep M. «La música instrumental en el classicisme». A: Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear. Vol. 2, p. 214.
* ↑ Gregori, Josep Maria: Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Vol 1. Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2007.- Arxius i documents. Eines de recerca, núm. 2.
* ↑ Hi ha algunes dades biogràfiques sobre Ramon Marsal al llibre Ragon, Baltasar. Una cosa cada dia (efemèrides terrassenques). Terrassa: Imp. Joan Morral.
* ↑ «Ramon Marsal i Boguñà». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* «Obra de Pau Marsal i Bogunyà». Inventari dels Fons Musicals de Catalunya (IFMuC). UAB.
# Pau Mimó i Raventós

Pau Mimó i Raventós (Vilanova i la Geltrú, 8 de febrer de 1813 - 10 d'agost de 1892) fou un pedagog català de pares humils pel que tingué de dedicar-se a un ofici.
Ja jove, es traslladà a l'Havana (Cuba) i allà es dedicà a instruir-se les estones que li deixava lliure la feina, i d'aquesta forma estudià la carrera de pilotatge. S'embarcà com agregat, i com que en arribar a Barcelona no li validaren els estudis fets, prengué el títol de mestre, i establí una escola en el seu poble nadiu. Persistí amb el mateix afany la dedicació al seus estudis, i alguns anys després prengué el títol de mestre superior, i establí el primer col·legi. Col·laborà i durant molts temps fou director del Diario de Villanueva y Geltrú.
Es traslladà a Barcelona, i allà establí un col·legi en col·laboració amb els seus fills, famós pels bons deixebles que sortiren d'ell, fins que es feu càrrec del mateix el seu fill gran Claudi Mimó i Caba; de bell nou es traslladà a Vilanova i tornà a tindre una escola fins a poc temps abans de morir.
Col·laborà en la revista catalana La Llumanera de Nova York, i en diverses publicacions de caràcter pedagògic. Va escriure, en col·laboració amb el seu fill gran, una Gramàtica castellana, una Geografia elemental, uns Principios de Aritmética i una Primera parte completa de Aritmética.

## Referències

* ↑ Puig Rovira, Francesc X. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú. Dones i homes que han fet història. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa editors., 2003, p. 208-209 [Consulta: 18 gener 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 222 (ISBN 84 239-4535-9)
# Pau Vilella Casas

Pau Vilella Casas (Reus 1815 - 1870) va ser un teixidor i industrial, fill del serraller Ramon Vilella i de Paula Casas. Casat amb Raimunda Llauradó Estiarre, va ser pare de Francesca, Ramon i Joan Vilella Llauradó.
Era veler d'ofici (teixidor de vels de seda), però aviat es va convertir en industrial cotoner. L'any 1849 es va associar amb Magí Vallès Gassó i el seu fill Magí Vallès Baget per a constituir una fàbrica de teixits de cotó amb el nom de «Pablo Vilella y Compañía», que poc després es va dir «Vilella, Vallès i Compañía» Però aquell mateix any les relacions entre els socis es malmeten i Pau Vilella funda la seva pròpia fàbrica de teixits de cotó a Reus, al raval Alt de Jesús núm. 17, a prop de la plaça de les Monges (actual plaça de Prim). Segons un document guardat a l'Arxiu Municipal de Reus, les màquines de filar es movien amb «dues cavalleries majors», és a dir, eren mogudes per mules.
L'empresa té inicialment dificultats, ja que l'any 1852 un client de Saragossa es declara insolvent, i ha de buscar crèdits per tirar endavant. La fàbrica creix, i el 1855 té 21 operaris (15 homes i 6 dones), i el 1857 51 persones (36 homes i 15 dones).
La fallida, l'any 1858, de la casa «Mas Hermanos» de Saragossa, el principal distribuïdor de Vilella i d'altres empreses tèxtils reusenques, i la suspensió de pagaments d'un altre distribuïdor a Calahorra, lligat amb la crisi del sector tèxtil entre els anys 1864 i 1865 fan que Pau Vilella busqui altres possibilitats de negoci, i comença a importar farina, sobretot de l'Aragó. La continuïtat de l'empresa la va dur a terme el seu fill Joan Vilella Llauradó, nascut l'any 1842, que amb 23 anys, el 1865, marxa a Saragossa on crea una societat dedicada al comerç de teixits i de blat i farina, amb altres socis, el seu germà Ramon i Joan Martí Blai i Gaietà Puig Mas, amb el nom de «Vilella Hermanos y Compañía». Instal·len l'empresa a la plaça de la Sang de Reus en un local de lloguer. Comença a agafar el nom de «Casa Vilella». Pau Vilella mor segurament l'any 1870.

## Referències

* 1 2 3 Cruset Vallverdú, Josep. La Pensilvània: l'or negre dels Vilella. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2024, p. 17-20. ISBN 9788409635818.
* ↑ Arxiu Històric de Tarragona. Notari Magí Sostres, 20 de desembre de 1851
* ↑ Arxiu Municipal de Reus. «Estado de fábricas y artefactos existentes de don Pablo Vilella en 30 de junio de 1861»
* ↑ Arxiu Municipal de Reus. «1857. Industria. Fábricas, estados y relaciones. Fábricas de tejidos» (Estadística 1857-1859)
* ↑ Diario de Tarragona (3 de maig de 1865) «Movimiento del puerto», p. 3
* ↑ Diario de Reus. 21 d'octubre de 1868, pàg. 4
# Pau de Morvedre

La Pau de Morvedre va ésser signada entre Pere III d'Aragó i Pere I de Castella al juliol de 1363 a la ciutat de Morvedre (l'actual Sagunt) dins de la guerra coneguda com la Guerra dels Dos Peres.
Els negociadors de la Corona d'Aragó foren els catalans Bernat II de Cabrera i Alfons IV de Ribagorça. En la pau s'establí un repartiment de territoris i diversos matrimonis.
El rei castellà no va mantindre allò pactat i anà a assetjar la ciutat de València.

## Referències

* ↑ Cárcel Ortí, María Milagros. Un formulari i un registre del bisbe de València en Jaume d'Aragó (segle XIV). Universitat de València, 2005, p.197. ISBN 843706046X.
* ↑ Suárez Fernández, Luis. Historia de España antigua y media (en castellà). Ediciones Rialp, 1976, p. vol.1, p.318. ISBN 8432118826.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 178.
# Pavel Vranický

Pavel Vranický, o alemanyitzat Paul Wranitzky (Nová Říše, Moràvia, 30 de desembre de 1756 - Viena, 29 de setembre de 1808), fou un compositor i violinista txec.
Deixeble de Kraus, fou violí de la capella del comte Esterházy en l'època que la dirigia Haydn, i de 1785 fins a la seva mort fou director de l'Òpera de la cort de Viena. Dotat de gran fecunditat, va compondre diverses òperes, entre elles la titulada Oberon. Com a professor de violí va tenir entre altres alumnes el polonès Julius Stahlknecht, i l'austríac Josef Mayseder.
El seu germà Antonin Wranitzky (1761-1819) també fou músic.

## Obres

* Ballets
* Música per a diversos drames i comèdies
* 27 Simfonies
* 12 Quintets
* 45 Quartets per a instruments d'arc, un per a flauta
* 3 Trios per a dues flautes i violoncel
* 3 Trios per a instruments d'arc i piano
* Diverses sonates per a piano, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 457 (ISBN 84-239-4570-7)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 953 (ISBN 84 239-4556-1)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 1361 (ISBN 84-239-4533-2)