OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ramon Llobet i Arquer

Ramon Llobet i Arquer (Badalona, 16 d'abril de 1812 - 25 de juny de 1881) va ser un terratinent i polític català. Va ser breument alcalde de Badalona, entre el 1 i el 29 de gener de 1843.
Va néixer a la llavors vila de Badalona el 16 d'abril de 1812. Era fill dels propietaris badalonins Salvador Llobet i Seriol i de Teresa Arquer i Rosés. Va ser hereu de la finca i casa pairal de Can Llobet, que estava situada en una zona interior que estava signada com carrer de Sant Ramon, atès que no donava directament a la via pública. Les terres dels Llobet eren principalment al voltant d'aquesta casa, entre el torrent de la Batllòria i la riera de Sant Jeroni. També tenien terres al torrent de la Font i a les Guixeres; aquest terreny estava dedicat a l'extracció de guix, un negoci que tenia a mitges amb Pere Vehils. El negoci, de fet, l'havia començat el seu pare amb Ramon Vehils, i eventualment va passar als fills. Després de la mort de Pere Vehils, el 1877 Ramon Llobet va comprar a la seva vídua, Maria Remolins, la totalitat del negoci.
Va participar en la política municipal de Badalona. Va ser regidor de l'Ajuntament dues vegades, primer el 1841 i després entre 1856 i 1865. També va ser elegit alcalde de Badalona breument entre l'1 i el 29 de gener de 1843. L'única actuació que va dur a terme va ser la publicació d'un avís obligant a dos regidors cessants que lliuressin les insígnies oficials del càrrec, atès que es resistien a deixar els càrrecs. Malgrat que finalment tots els regidors entrants van poder prendre possessió oficial, Llobet deixa de ser alcalde per motius que es desconeixen i va ser substituït per Pere Vehils.
En l'àmbit personal, es va casar amb la badalonina Maria Martí i Viltró, amb qui va tenir diversos fills, entre ells l'hereu, Josep Llobet i Martí. Amb el pas dels anys anys va deixar de viure a Can Llobet i va passar a viure al carrer d'Arnús. Va morir a Badalona el 25 de juny de 1881.

## Referències

* 1 2 3 Palacio Serra, Francesc «L'Ajuntament de Badalona des de l'establiment de l'estat liberal fins a la Revolució de Setembre (1835-1868)». Carrer dels Arbres. Revista anuari del Museu de Badalona, 2020, pàg. 132, 145.
* ↑ Palacio Serra, Francesc «Pere Vehils, un alcalde en temps convulsos». Carrer dels Arbres. Revista anuari del Museu de Badalona, núm. 6, 2021, pàg. 71.
# Ramon Maynès i Calvet

Ramon Maynès i Calvet (Barcelona, 1825 - 1886) fou concertista de contrabaix.
Primer fou contrabaix en el Gran Teatre del Liceu de Barcelona, en la primera inauguració l'any 1847, i sense perdre la seva plaça, passà amb la mateixa categoria a l'orquestra del Teatre Italià de París, també treballà dues temporades a Londres i una a Sant Petersburg, tornant després a l'orquestra del Liceu de Barcelona.

## Referències

* 1 2 «Ramon Maynès i Calvet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 316 (ISBN 84-239-4533-2)
# Onda Cero

Onda Cero és la tercera cadena generalista de ràdio espanyola en nombre d'oïdors. Té 220 emissores i forma part del Grupo Antena 3. El seu president actual és Javier González Ferrari.

## Història

L'emissora sorgeix de la fusió entre les freqüències de Radio Alba, adquirida per l'ONCE el 1989, i les freqüències de Cadena Rato que van ser comprades per la mateixa empresa el 1990.
Onda Cero va ser propietat de l'ONCE fins al 1999, quan Telefònica va adquirir la cadena. En associar-la a Antena 3 va crear el grup de comunicació del mateix nom, Grupo Antena 3. Actualment aquest grup i, per tant, Onda Cero, cotitza en borsa i el seu propietari majoritari és el Grup Planeta. Telefònica va abandonar el grup per incompatibilitat amb la participació que en aquells moment mantenia a Sogecable.
Onda Cero va ser pionera en l'emissió del seu senyal a través d'Internet i podcasting. Emet també com a canal de ràdio a la televisió digital terrestre pel multiplexor d'Antena 3 al canal 69 amb cobertura nacional i mitjançant la ràdio digital DAB pel múltiplex MF-II.
El seu actual director d'informatius és Julián Cabrera Cruz, substituint a Carlos Alsina, que ha passat a exercir de locutor i presentador del programa La Brújula.
La cadena compta amb professionals com Carlos Herrera (Herrera en la Onda), Carlos Alsina (La Brújula), Júlia Otero (Julia en la Onda), Javier Ares i Javier Ruiz Taboada (Radioestadio), Isabel Gemio (Te doy mi palabra), el Dr Bartolomé Beltrán (En Buenas Manos), Elena Gijón a les Noticias Mediodía o Juan Antonio Cebrián, (mort el 20 d'octubre de 2007), que va dirigir el programa La Rosa de los Vientos fins al mateix dia de la seva mort, programa que ara presenta Bruno Cardeñosa.
Les seves emissores musicals són Europa FM i Onda Melodía (Dance FM a La Rioja).
L'any 2017 el programa Mujeres con historia va obtenir el Premi Bones Pràctiques de Comunicació no Sexista, de l'Associació de Dones Periodistes de Catalunya, per un programa radiofònic que visibilitzava les dones a la història. Per contra, l'any següent el programa El Transistor, presentat per José Ramon de la Morena, va obtenir el Premi Males Pràctiques de Comunicació no Sexista que atorga l'Associació de Dones Periodistes de Catalunya, per comentaris masclistes i sexistes a esportistes.

## Referències

* ↑ «Guanyadores i guanyadors dels Premis de Comunicació no Sexista 2017». Dones. Revista digital, 14-11-2017. [Consulta: 2 gener 2021].
* ↑ «Guanyadores i guanyadors dels Premis de Comunicació no Sexista 2018». Dones. Revista digital, 23-11-2018. [Consulta: 2 gener 2021].

## Vegeu també

* Ramon Mateu i Llevadot.

## Enllaços externs

* Lloc web d'Onda Cero. (castellà)
# Districte de Chhindwara

El districte de Chhindwara és una divisió administrativa de Madhya Pradesh a l'Índia, part de la divisió de Jabalpur. La superfície és d'11.815 km² i la població d'1.848.882 habitants. El districte es va formar oficialment a Madhya Pradesh l'1 de novembre de 1956 però ja existia cent anys abans sota domini britànic i dins de Madhya Bharat (1947-1956). La capital és Chhindwara.
Està administrat en 9 tehsils:
* Chhindwara
* Parasia
* Junnardeo
* Tamia
* Amarwara
* Chourai.
* Bicchua.
* Sausar.
* Pandhurna.
I 11 blocks de desenvolupament: Chhindwara, Parasia, Junnardeo, Tamia, Amarwara, Chourai, Bicchua, Harrai, Mohkhed, Sausar i Pandhurna)

## Història

Chhindwara va estar governada per la dinastia gond de Deogarh (situada a 38 km al sud-oest). Al segle xvii el rei de Deogarh, Bakht Buland, fou tributari de Delhi i va expandir el seu regne a costa del veïns regnes de Mandla i Chanda. Va fundar Nagpur i altres ciutats i a Nagpur va traslladar la capital el rei Chand Sultan, successor de Bakht. Al començament del segle xviii va arribar a ser més important que els regnes gonds de Mandla i Chanda, però a la meitat del segle Raghuji I Bhonsle es va apoderar del regne i va pensionar al darrer rei i així Nagpur i Chhindwara van passar a mans dels marathes.
Després de la batalla de Sitabaldi el 1818, el rei de Nagpur, Appa Sahib fou enviat en custòdia a Allahabad es va escapar i es va refugiar a territoris de prínceps gonds de la regió de Chhindwara, junt amb el cap pindari Chitu, i foren ben rebuts pels jagirdars gonds; finalment va poder marxar al Panjab. Chhindwara com tot el regne de Nagpur va ser administrat per un superintendent britànic (1818-1830) i després de l'extinció de la dinastia (1853) va passar a domini britànic directe (1854) formant la província de Nagpur, dins la qual es va formar el districte; una part dels seus territoris tradicionals (Almod, Bariam Pagara i part del jagir de Pachmarhi) foren transferits al districte d'Hoshangabad, l'estat de Adegaon al districte de Seoni i la comarca de Bordehi al districte de Betul.
El districte es va crear el 1854, i tenia 11.994 km² i una població de 372.899 el 1881, 407.494 (1891) i 407.927 el 1901. Les ciutats principals eren: Chhindwara (la capital), Pandhurna, Mohgaon i Sausar, i a més hi havia 1751 pobles. Administrativament estava dividit en dos tahsils: Chhindwara i Sausar. El tahsil de Chhindwara tenia 9137 km² i una població de 286.779 habitants el 1901 amb capital a Chhindwara i amb 1368 pobles. Incloïa 10 jagirs o principats hereditaris.

## Vegeu també

* Kanhan.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India. Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. , Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India. Oxford: Clarendon Press, 1908.

## Enllaços externs

* Chhindwara District
* Chhindwara Arxivat 2009-02-21 a Wayback Machine.
# The Souls of Black Folk

The Souls of Black People és un recull de catorze assaigs de William Edward Burghardt Du Bois publicat l'any 1903. Aquesta obra és l'obra fundacional i de l'acció de l'autor, perquè "va donar veu als negres per primera vegada".

## Història de l'obra

Encara que va aparéixer l'any 1903, la majoria dels textos que conformen el llibre els va escriure entre el 1897 i el 1903. Sovint són articles reelaborats que han aparegut abans en diaris i revistes. Alguns també són inèdits. Aquesta obra fou un èxit immediat. L'any 1905 ja es va reeditar dues vegades, i va tenir vint-i-dues reedicions el 1938. L'any 2003, centenari de la publicació, l'obra havia estat reimpresa cent dinou voltes. Tanmateix, tot i el desig de Du Bois de fer canvis ocasionals a l'obra, el text de l'edició de 1903 es mantingué sense modificar.

## Temes

Du Bois explica a la primera línia del recull per què va escriure aquesta obra: "Gran part del que hi ha enterrat en aquestes pàgines pot ajudar un lector pacient a entendre amb tota la seua estranyesa què vol dir ser negre, ací, a l'alba del segle xx. Aquest significat té interés per a tu, noble lector; perquè el problema del segle XX és el problema de la línia divisòria del color". Per a Du Bois, es tracta de mostrar què vol dir ser negre a principis del segle XX (allò que ell anomena "vida darrere del vel", metàfora de la segregació racista) perquè, als seus ulls, el racisme és el problema central del segle vinent.
L'obra reuneix textos de gèneres molt diferents: recerca sociològica, ficció, etnomusicologia, història.

## En cultura

L'any 2020, l'artista de Benín Roméo Mivekannin va destacar per la seua exposició “Les ànimes dels negres”, titulada en referència a l'obra de Du Bois.

## Notes i referències

* 1 2 «The Souls of Black Folk | Encyclopedia.com» (en anglés). www.encyclopedia.com. [Consulta: 26 març 2020].
* 1 2 3 Bessone in Du Bois 2007.
* ↑ Bessone in Du Bois 2007, p. VII.
* ↑ Rolyvan Kotto. «À la rencontre des «âmes du peuple noir» de Roméo Mivekannin» (en francés). lifemag-ci.com, 24-09-2020. [Consulta: 1r febrer 2021].
# Ramon Ramon Palau

Ramon Ramon Palau (Eivissa, 6 de febrer de 1958) és un ex-pilot de motocròs eivissenc que destacà en competicions estatals durant la dècada de 1970, arribant a guanyar el campionat d'Espanya en categoria sènior 250 cc el 1977.

## Resum biogràfic

Fill de llauradors, Ramon entrà a treballar de planxista en un taller d'automòbils a 14 anys. El 1974 provà per primer cop una motocicleta de motocròs en una cursa organitzada per l'Escuderia Ronsana en una hípica de l'illa. Poc després, es comprà una OSSA de trial i començà a practicar pels voltants de casa seva, fins que un dia el veieren entrenant-se dos patrocinadors de motociclistes eivissencs, Bufí i Guerra, i li oferiren sengles Montesa Cota de trial i Cappra 125 de motocròs per a entrenar-se i competir.
Amb la Cappra debutà en una cursa de motocròs a Eivissa i, tot seguit, s'apuntà al Trofeu Montesa (el primer que es disputava, l'any 1976) i es desplaçà a Mollet del Vallès per a córrer-ne la primera prova. Allà, tot i ser la segona cursa de motocròs que corria, guanyà amb autoritat davant de pilots de gran nivell, entre els quals el vigatà Toni Arcarons. Finalment, acabà guanyant el Trofeu i Montesa el fitxà com a pilot oficial per a disputar el Campionat d'Espanya Júnior en les cilindrades de 74 i 125cc com a company del vigatà, qui acabà guanyant ambdós títols. Ramon fou subcampió en 125cc.
De cara a 1977, havent pujat ja a categoria Sènior, Ramon seguí com a oficial de Montesa i disputà els campionats d'Espanya de 250 i 500cc, quedant subcampió rere Arcarons en 500cc i guanyant el títol de 250cc. D'ençà de 1978, però, Ramon deixà de formar part de l'equip oficial de Montesa i hagué de seguir disputant el campionat d'Espanya de forma privada, amb la qual cosa els seus resultats davallaren considerablement.

## Palmarès

* Guanyador del Trofeu Montesa (1976)

### Campionat d'Espanya

| Any | Motocicleta | 500 cc | 250 cc | 125 cc |
| 1976 | Montesa | - | - | 2n Júnior |
| 1977 | Montesa | 2n Senior | 1r Senior | - |
| 1978 | Montesa | ? | 6è | - |
| 1979 | Montesa | - | 12è | - |
| 1980 | Montesa | ? | ? | - |

## Referències

* ↑ Alguersuari, Jaume (Director) «Solo Moto Stars. Ramon Ramon» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 118, 01-12-1977, p. 30.
* 1 2 3 4 5 Alguersuari, Jaume (Director) «Ramon Ramon, un ibicenco veloz» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 115, 11-11-1977, p. 45-46.
* ↑ «Eivissa - Esports». eeif.es. Arxivat de l'original el 11 de juny 2013. [Consulta: 30 desembre 2012].
* ↑ «Ramon Ramon, el mejor» (en castellà). motocrossibiza.com. Arxivat de l'original el 25 de gener 2012. [Consulta: 30 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Pàgina dedicada a Ramon Ramon Arxivat 2012-01-25 a Wayback Machine. (castellà)
# Flippin

Flippin és una població dels Estats Units a l'estat d'Arkansas. Segons el cens del 2000 tenia 1.357 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Flippin tenia 1.357 habitants, 583 habitatges, i 357 famílies. La densitat de població era de 291,1 habitants/km².
Dels 583 habitatges en un 29,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,3% hi vivien parelles casades, en un 14,2% dones solteres, i en un 38,6% no eren unitats familiars. En el 33,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,33 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,99.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,9% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 27,6% entre 25 i 44, un 20% de 45 a 60 i un 15,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 74,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.395 $ i la renda mediana per família de 25.573 $. Els homes tenien una renda mediana de 20.946 $ mentre que les dones 16.331 $. La renda per capita de la població era de 10.873 $. Entorn del 14,7% de les famílies i el 18,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Flippin». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Flippin». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Ramon Riu i Cabanes

Ramon Riu i Cabanes (Solsona, 17 de juny de 1852 — la Seu d'Urgell, 27 de desembre de 1901), fou bisbe català, bisbe d'Urgell i copríncep d'Andorra i va ser administrador apostòlic de Solsona.

## Biografia

Estudià al Seminari Conciliar de Solsona, cursà de forma brillant les carreres eclesiàstica i de Dret i era doctor en Dret canònic.
Fou ordenat prevere el 1875 a Solsona i al llarg de la seva carrera eclesial va ser canonge doctoral, per oposició, de la catedral de Mallorca i després de la de Toledo, on des de 1891 fou el degà de la catedral metropolitana.
Erudit en ciències dogmàtiques, va ser premiat per alguns dels seus treballs. A més, fou un erudit arqueòleg, literat i historiador motius pels quals va merèixer els títols de soci corresponent de la Reial Acadèmia de la Història, soci de mèrit de l'Acadèmia Bibliogràfica Mariana de Lleida, delegat de l'Acadèmia Arqueològica Llulliana de Palma, així com d'altres corporacions dedicades a cultivar les lletres, les arts i les ciències. Era escriptor d'alta volada i orador de fàcil paraula, sàvia i convincent. En el concurs de l'Acadèmia Bibliogràfica Mariana de Lleida, celebrat el 1890, li fou premiada l'obra Memòria històrica de la imatge de Nostra Senyora del Claustre que es venera en la santa església catedral de Solsona.
Quan es restaurà la diòcesi de Solsona, a la seva ciutat nadiua, des de Catalunya es va sol·licitar que n'ocupés la seva seu. El 15 de juliol de 1895, el papa Lleó XIII el va nomenar bisbe titular de Tamasos i administrador apostòlic de Solsona. El dia 8 de setembre va ser consagrat bisbe pel nunci apostòlic a Espanya, l'arquebisbe Serafino Cretoni, i l'endemà, el dia 9, va prendre possessió de la diòcesi. Durant el seu episcopat, va ser el seu secretari en Marià Grandia i Fígols.
El mateix papa el va nomenar bisbe d'Urgell el 18 d'abril de 1901 i el dia 13 d'octubre va prendre possessió de la diòcesi i va assolir la condició de copríncep d'Andorra.
Va morir l'any 1901 als pocs mesos de ser traslladat a la Seu d'Urgell.

## Obra

* 1891: Memòria històrica de la imatge de Nostra Senyora del Claustre que es venera en la santa església catedral de Solsona. Lleida: Imprempta Mariana.

## Referències

* 1 2 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1069 (ISBN 84-239-4526-X)
* ↑ «El doctor Riu y Cabanas» (en castellà). La Vanguardia, 29-12-1901, pàg. 4.
* ↑ «Des de la Seo de Urgel» (en castellà). La Vanguardia, 09-10-1901, pàg. 3.
* ↑ Riu i Cabanes, Ramon. Memoria histórica de la imagen de Nuestra Señora del Claustro que se venera en la iglesia catedral de Solsona. Lleida: Imprempta Mariana, 1891. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 869 (ISBN 84-239-4551-0)
# Ramon Torrella i Cascante

Ramon Torrella i Cascante (Olesa de Montserrat, Baix Llobregat, 30 d'abril de 1923 - Tarragona, 22 d'abril de 2004) fou arquebisbe de Tarragona (1983-1996).

## Biografia

Estudià enginyeria tèxtil, però poc després ingressà al Seminari Conciliar de Barcelona, i el 25 de juliol de 1953 fou ordenat sacerdot. Fins al 1958 estudià sociologia i teologia a Roma, on es doctorà amb la tesi L'humà i el diví en l'Església. Alguns aspectes del reformisme catòlic contemporani.
Del 1966 al 1968 fou consiliari de la Joventut Obrera Catòlica, primer a Barcelona i després a Europa, i rector del Seminari de Barcelona. El 1967 fou nomenat president de la nova Facultat de Teologia de Catalunya i el 1968 fou preconitzat bisbe titular de Minervium i auxiliar de Barcelona. El 1970 es traslladà a Roma: el papa Pau VI el nomenà vicepresident del Consell de Laics (dimitit el 1974) i de la Comissió Pontifícia Justícia i Pau, i el 1971 del Consell Pontifici Cor Unum. El 1975 fou nomenat vicepresident del Secretariat per a la Unió dels Cristians, on desenvolupà una gran tasca ecumènica.
Havia estat copresident del Grup Mixt de Treball entre l'Església Catòlica i el Consell Ecumènic de les Esglésies i el Comitè de Coordinació de la Comissió per al diàleg amb l'Església Ortodoxa. El 1983 fou nomenat arquebisbe de Tarragona i primat, càrrec des del qual va impulsar la celebració del Concili Provincial Tarraconense. El 1997 va renunciar al càrrec per motius de salut.
El 1998 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ Torrella Cascante, Ramon «Ramon Torrella Cascante (Olesa de Montserrat, 1923-Tarragona, 2004)». Revista catalana de teologia, vol. 30, núm. 1, 2005, pàg. 205-209. ISSN: 0210-5551.

## Enllaços externs

* Ramón Torrella, arzobispo emérito de Tarragona necrològica a El País
* «Ramon Torrella i Cascante». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Ramon Vilanova i Barrera

Ramon Vilanova i Barrera (Barcelona, 21 de gener de 1801 - Barcelona, 14 de maig de 1870) fou un compositor i mestre de capella català.

## Biografia

Als vuit anys començà a estudiar música amb D. José Ferres, professor de trompa i de guitarra. La Guerra del francès va obligar a la família a traslladar-se a Berga, on en Ramon formà part de la capella de música del mossèn Jaume Domènech. Allà treballà aspectes musicals com el contrapunt, els retards, el pas forçat o la fuga. De tornada a Barcelona, l'any 1814, completà els estudis musicals amb el mestre de capella de la catedral de Barcelona, Francesc Queralt. A més a més, allà va rebre classes d'alguns dels mestres més acreditats de Catalunya, entre ells el célebre Mateu Ferrer i Oller. L'any 1829 començà a treballar a Milà amb Gaetano Piantanida i Bonifacio Asioli. En tornar a Barcelona fou mestre de capella de la Catedral de Barcelona, des de 1830 i fins al 1833, quan decidí marxar per dirigir els espectacles d'òpera del Teatre Principal de València. Allà s'hi està fins que van deixar de fer funcions, amb motiu de la mort del rei Ferran VII d'Espanya. Així doncs, tornà a Barcelona, on es dedicà a l'ensenyament i a la composició, a temps complert.

## Obra musical

El compositor es va donar a conéixer sobretot pel seu repertori sacre. En el camp de la música religiosa va escriure sobretot misses. Així, l'any 1828 va estrenar una Missa pastoral que es presentà a Roma amb gran èxit. Aquesta missa, és una obra gran inspiració melòdica i d'instrumentació original, que assolí una gran difusió al segle xix. També compongué una Missa per a gran orquestra i una Missa coneguda com la missa de l'arpa, amb la que inaugurà el seu magisteri a la Catedral. Seguint amb les obre del compositor trobem, tres misses de Glòria i una Missa de Rèquiem, dedicada a les víctimes de la Primera Guerra Carlina (1833-1839) a Bilbao. Posteriorment, va escriure dues misses de rèquiem, de menys extensió i d'orquestra menys nombrosa. També va escriure una Pregària de la Verge, per a cor, un Tantum ergo, un O Salutaris i un nombre crescut de motets, lletanies, goigs i responsoris. La seva obra més notable és el Rèquiem del 1845, de grans dimensions i estil sever. També compongué un Capritx per a gran orquestra, dues simfonies i diferents peces per a piano.
Publicà un mètode de solfeig i completà el mètode de composició d'Anton Reicha. Foren deixebles seus Vicenç Cuyàs, Eduard Domínguez, Josep Teodor Vilar, Josep Piqué, Antoni Rovira, Marià Obiols i Tramullas, D. Pedro Tintorer, i el senyor Casañas.

## Referències

* ↑ «En Ramon Vilanova». La Llumanera de Nova York, núm. 41, 9-1978, pàg. 1.
* ↑ «Ramon Vilanova i Barrera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Vilanova i Barrera, Ramon». dadescat.info. Arxivat de l'original el 6 d’octubre 2016. [Consulta: 1r gener 2017].
* ↑ «Ramon Vilanova y Barrera». requiemsurvey.org/. [Consulta: 1r gener 2017].
* Diccionario Bibliografico de efemèrides de músicos españoles, Baltasar Saldoni