OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Premis Pulitzer de 1944

Els següents són els Premis Pulitzer de 1944.

## Premis de periodisme

* Servei públic:
** The New York Times per la seva enquesta sobre l'ensenyament de la història nord-americana.
* Reportatge:
** Paul Schoenstein i col·laboradors del New York Journal American, per una notícia publicada el 12 d'agost de 1943, que va salvar la vida d'una nena de dos anys a l'Hospital Luterà de la ciutat de Nova York obtenint penicil·lina.
* Corresponsalia:
** Ernest Taylor Pyle, de la Scripps-Howard Newspaper Alliance, per corresponsalia de guerra distingida durant l'any 1943.
* Periodisme Telegràfic - Nacional:
** Dewey L. Fleming de The Baltimore Sun, pels seus distingits reportatges durant l'any 1943.
* Periodisme Telegràfic - Internacional:
** Daniel De Luce de l'Associated Press, pels seus distingits reportatges durant l'any 1943.
* Redacció Editorial:
** Henry J. Haskell de The Kansas City Star, per als editorials escrits durant l'any 1943.
* Caricatura Editorial:
** Clifford K. Berryman de l'Evening Star (Washington DC), per "But Where Is the Boat Going?"
* Fotografia:
** Earle L. Bunker de l'Omaha World-Herald, per la seva foto titulada "Homecoming".
** Frank Filan, de l'Associated Press, per la seva foto titulada "Tarawa Island"."But Where Is the Boat Going?", la caricatura Editorial premiada
* Citacions Especials:
** Byron Price, Director de l'Oficina de Censura, per a la creació i administració dels codis de premsa i ràdio.
** William Allen White va ser honrat amb un pergamí d'agraïment pels seus serveis durant set anys com a membre del consell assessor del Premi Pulitzer, lliurat a títol pòstum a la seva vídua.

## Premis de Lletres, Drama i Música

* Novel·la:
** Journey in the Dark de Martin Flavin (Harper).
* Drama:
** No es va concedir cap premi
* Història:
** El creixement del pensament americà de Merle Curti (Harper).
* Biografia o autobiografia:
** The American Leonardo: The Life of Samuel F B. Morse de Carleton Mabee (Knopf).
* Poesia:
** Western Star de Stephen Vincent Benet (Farrar).
* Música:
** Simfonia núm. 4. Opus 34 per Howard Hanson (Eastman School of Music). Interpretada per l'Orquestra Simfònica de Boston el 3 de desembre de 1943
* Premi Especial:
** En lloc del premi de Drama, es va lliurar un premi especial a Richard Rodgers i Oscar Hammerstein II, per Oklahoma!

## Referències

* ↑ Lee G. Miller «Ernie Pyle bet $100 he wouldn't achieve prize». The Marshfield News-Herald, 10-05-1944.
* ↑ «Periscope on the world front: The Star's editor». The Kansas City Star, 07-05-1944. De subscripció o mur de pagament
* ↑ AP «Pulitzer advisory board creates award recognizing late W. A. White». The Emporia Gazette. AP, 03-07-1944.
* ↑ Robert Jeans , 02-05-1944.

## Enllaços externs

* Premis Pulitzer de 1944
# Presó d'Alcatraz

La presó d'Alcatraz, situada a l'Illa d'Alcatraz, a la badia de San Francisco (Califòrnia) era una de les presons més segures i famoses dels Estats Units i on van ser tancats importants gàngsters.
La presó va deixar d'estar en funcionament el 1963 i es conserva com a element turístic, formant part de la Golden Gate National Recreation Area. Actualment rep aproximadament un milió de visites turístiques cada any.
Frank Lee Morris, un delinqüent comú i els germans Clarence i John Anglin, condemnats a més de deu anys per robar 15.000 $, van cavar un túnel durant mesos des les seves cel·les utilitzant tan sols unes culleres i aprofitant que el formigó que envoltava el respirador estava molt danyat per la humitat. Un acordió que sonava durant la classe de música esmorteïa els sorolls de l'excavació. La nit de l'11 de juny de 1962, van deixar en les seves lliteres uns caps falses fabricades amb sabó, fulls de revistes i pèl que van treure de la barberia, i es van escapolir per la reixeta de ventilació. Quan van arribar a l'exterior, es creu que van construir una bassa amb unes gavardines i van entrar a la badia de San Francisco.
Tot i la intensa recerca, es desconeix si els presos de la gran fugida van sobreviure en el seu intent per arribar a la riba, a uns dos quilòmetres i mig d'Alcatraz, o es van ofegar sense remei en les gèlides aigües que envolten l'illa. Com mai més es va saber d'ells, es van convertir en llegenda per haver estat capaços de burlar «La Roca», l'orgull de les presons de màxima seguretat, d'on se suposava ningú podia escapar.

## Presos famosos

* Alphonse Gabriel Capone, Al Capone
* Birdman of Alcatraz
* Henri Young
* George "Machine Gun" Kelly
* Morton Sobell
* Roy Gardner

## Presos que n'escaparen

* Frank Morris
* John Anglin
* Clarence Anglin

## Referències

* ↑ Mata, Jordi «Escapant d'Alcatraz». Sàpiens [Barcelona], núm. 64, 2-2008, p. 42-48. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Vastenavond, Esculies «Joan». Sàpiens [Barcelona], núm. 87, 1-2010, p. 79. ISSN: 1695-2014.
* 1 2 «Los tres presos de la gran fuga de Alcatraz pudieron haber sobrevivido» (en castellà). ABC.es. [Consulta: 11 desembre 2015].
* ↑ «La carta que cuestiona la leyenda de Alcatraz» (en castellà). La Vanguardia, 2018.

## Enllaços externs

* Presó d'Alcatraz a Google Maps (anglès)
* Alcatraz History (anglès)
# Prionotus alatus

Prionotus alatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels tríglids.

## Descripció

* Fa 17,5 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima subtropical (38°N-19°N) que viu entre 35-180 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental: des de Virgínia fins al sud de Florida i les Bahames, i des de l'est del Golf de Mèxic fins a Louisiana i Campeche (Mèxic).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E., 1801. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 3. i-lxvi + 1-558.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Goode, G. B. & Bean, T. H., 1883. Reports on the results of dredging under the supervision of Alexander Agassiz, on the east coast of the United States, during the summer of 1880, by the U. S. coast survey steamer "Blake," Commander J. R. Bartlett, U. S. N., commanding. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 10 (núm. 5): 183-226.
* 1 2 3 4 «Prionotus alatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Robins, C.R. i G.C. Ray, 1986. A field guide to Atlantic coast fishes of North America. Houghton Mifflin Company, Boston, Estats Units. 354 p.
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* ↑ Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1980. A list of common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (12)1-174.
* ↑ Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. Common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Pub. (20):183 p.
* ↑ Smith, C.L., 1997. National Audubon Society field guide to tropical marine fishes of the Caribbean, the Gulf of Mexico, Florida, the Bahamas, and Bermuda. Alfred A. Knopf, Inc., Nova York, Estats Units. 720 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Miller, G.C. i W.J. Richards, 1991. Nomenclatural changes in the genus Prionotus (Pisces: Triglidae). Bull. Mar. Sci. 48(3):757-762.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Prionurus biafraensis

Prionurus biafraensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels acantúrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 20 cm de llargària màxima (normalment, en fa 15).
* Presenta dues franges pàl·lides al cap.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic oriental: el golf de Guinea i des del cap Lopez (el Gabon) fins a Pointe-Noire (república del Congo) i l'illa de São Tomé.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède, B. G. E., 1804. Mémoire sur plusieurs animaux de la Nouvelle Hollande dont la description n'a pas encore été publiée. Ann. Mus. Hist. Nat. Paris v. 4: 184-211, 4 pls.
* ↑ Blache, J. & M. Rossignol, 1961. Uraspis cadenati nov. sp. (Carangidae) et Xesurus biafraensis nov. sp. (Acanthuridae). Poissons Perciformes nouveaux du Golfe de Guinée. Bull. Mus. Natl. Hist. Nat. (Sér. 2) v. 33 (núm. 5): 479-484.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Schneider, W., 1990. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the commercial marine resources of the Gulf of Guinea. Prepared and published with the support of the FAO Regional Office for Africa. FAO, Roma. 268 p.
* ↑ Afonso, P., F.M. Porteiro, R.S. Santos, J.P. Barreiros, J. Worms i P. Wirtz, 1999. Coastal marine fishes of São Tomé Island (Gulf of Guinea). Arquipélago 17(A):65-92.
* ↑ Debelius, H., 1998. Fischführer Mittelmeer und Atlantik. Jahr Verlag GmbH & Co., Hamburg. 305 p.
* ↑ Desoutter, M., 1990. Acanthuridae. P. 962-964. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (editors). Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* ↑ Ofori-adu, D.W., 1988. List of fishes, shellfishes and other marine food resources in the Ghanaian coastal waters. Mar. Fish. Res. Tech. Pap. Núm. 1. 43 p.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Marc Corneli Maluginense (tribú)

Marc Corneli Maluginense (llatí: Marcus Cornelius P. F. M. N. Maluginensis) segons el Fasti i Titus Livi, va ser tribú amb potestat consolar dues vegades: l'any 369 aC i el 367 aC.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita VI, 36,42
* ↑ «Person Details | DPRR». [Consulta: 8 març 2025].
# Estenòs

Estenòs (oficial Esténos) és un municipi francès situat al departament de l'Alta Garona i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Hubert de Toscana

Hubert o Humbert (Uberto) era fill bastard del rei Hug d'Italia (Hug d'Arle o Hug de Provença) amb la seva amistançada Wandelmoda. Vers el 936 el seu pare li va donar el marquesat o marcgraviat de Toscana en lloc del seu deposat oncle Bosó. El 941 el va nomenar comte palatí i el 943 duc de Spoleto i marcgravi de Camerino expulsant al duc Sarlione, condemnat per l'assassinat del seu antecessor Ansiar d'Ivrea. Així va governar tot Itàlia central i va esdevenir el senyor feudal més poderós del rei Berenguer II d'Itàlia.
Hubert aliat al Papa Joan XII van convidar a Otó el Gran rei de Germània a baixar a Itàlia i enderrocar a Berenguer II.
El 946 el ducat de Spoleto i marquesat de Camerino foren donats a Bonifaci II. A Toscana fou marcgravi fins al 13 de febrer del 962 en què va assolir el govern d'aquest feu el seu fill Hug el gran.
Va morir segon uns el 15 de setembre de 967 i segons altres el març de 970.
Es va casar amb Gil·la, filla de Bonifaci I de Spoleto amb la que va tenir a Hug el Gran, marcgravi de Toscana (962-1001) i de Spoleto (989-996), Gualdrada, esposa de Pere IV Candiano dux de Venècia, i Gil·la la jove, filla de Tedald, comte de Canossa.
# Teodoro Cottrau

Teodoro Cottrau (Nàpols, 7 de desembre de 1827 - idem. 30 de març de 1879), fou un compositor, poeta, editor de partitures, periodista i polític italià, famós per les seves cançons napolitanes.
Fou germà de Giulio i fill del compositor i editor Guglielmo (1797 – 1847). Cottrau desenvolupà tota la seva carrera a Nàpols. Va ser amic dels compositors d'òpera del moment, i publicà àries i cançons. Succeí al seu pare Guglielmo en la casa editorial de Música de B. Girard, que assolí celebritat tant a Itàlia com a l'estranger en aquella època.
Entre altres moltes composicions, se li deuen les cançons napolitanes: Addio mia bella Napoli i Santa Lucía, que, influïren de forma determinant en l'estil de la cançó i que malgrat els anys transcorreguts des que s'escriviren, encara serven la popularitat de què gaudiren.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1327. (ISBN 84-239-4515-4)
# Totxo

Un totxo és una peça massissa d'argila cuita al forn. És més gruixut que el maó ordinari, fa cinc centímetres o més de gruix. És una peça de construcció molt utilitzada per fer cases. Va ser inventat a Mesopotàmia fa aproximadament 4.500 anys.

## Vegeu també

* Argila
* Maó (construcció)
* Totxana
* Raser

## Bibliografia

* FULLANA, Miquel, Diccionari de l'art i dels oficis de la construcció. Editorial Moll, 1974. ISBN 84-273-0372-6

## Referències

* ↑ Totxo, Institut d'Estudis Catalans
* ↑ Totxo, Optimot
# Teofilo Orgiani

Teofilo Orgiani (Vicenza, 1650 - 1725) fou un compositor italià del Barroc.
Fou mestre de capella de la catedral d'Udine i va compondre molta música religiosa i les òperes:
* Il vizio depresso e la virtú coronata, ovvero l'Eliogabalo riformato, estrenada a Venècia el 1686.
* Dioclete, estrenada a Venècia el 1687.
* La gare dell'inganno e del amore, estrenada a Venècia el 1689.
* Il tirano deluso, estrenada a Vicenza el 1691.
* L'onor al cimento, estrenada a Brescia el 1697 amb el títol Gli amori di Rinaldo con Armida,
* Armida regina di Damasco, estrenada a Verona el 1711.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pàg. 361 (ISBN 84-239-4540-5)
# Districte de Franches-Montagnes

El Districte de Franches-Montagnes (en alemany Freiberge) és un dels tres districtes del Cantó de Jura, Suïssa. La capital és la vila de Saignelégier. El francès és l'idioma únic i té una població de 9.865 habitants (2005).
Franches-Montagnes té un total de 19 municipis:
| Municipi | Població (31 Dec 2005) | Àrea, km² |
| Epauvillers | 148 | 8.43 |
| Epiquerez | 88 | 9.41 |
| Goumois | 92 | 8.54 |
| La Chaux-des-Breuleux | 88 | 4.12 |
| Lajoux | 667 | 12.35 |
| Le Bémont | 346 | 11.64 |
| Le Noirmont | 1629 | 20.40 |
| Le Peuchapatte | 39 | 2.57 |
| Les Bois | 1087 | 24.70 |
| Les Breuleux | 1307 | 10.80 |
| Les Enfers | 141 | 7.09 |
| Les Genevez | 511 | 13.64 |
| Les Pommerats | 253 | 11.51 |
| Montfaucon | 486 | 14.82 |
| Montfavergier | 33 | 3.45 |
| Muriaux | 452 | 14.33 |
| Saignelégier | 2120 | 11.67 |
| Saint-Brais | 224 | 15.19 |
| Soubey | 154 | 13.51 |
| Total | 9865 | 218.17 |
# Neoprè

El neoprè o neopré és el nom d'una família de polímers basats en el policloroprè (forma polimèrica del cloropropè). Fou inventat per científics de l'empresa DuPont i comercialitzat per aquesta empresa. Inicialment anomenat duprene fou la primera goma sintètica produïda en massa. Les seves propietats aïllants de la calor i l'electricitat, i el fet que sigui impermeable i flexible, l'ha convertit en un producte utilitzat especialment en:
* Vestimenta en esports aquàtics, per a aïllar la persona de l'aigua i mantenir-ne la temperatura.
* Aïllaments elèctrics.
* Corretges dels ventiladors dels vehicles.

## Notes

* ↑ Neopré segons la pronúncia occidental i la normativa valenciana, i neoprè segons la pronúncia oriental. Per a més informació, consulteu el Llibre d'estil.
# Tercera picarda

Una tercera picarda (del francès tierce picarde) o tercera de Picardía, és un recurs harmònic usat en música clàssica. El terme "picarda" prové de la regió del nord de França, la Picardia, on aquest recurs era utilitzat en la música popular.
Es refereix a l'ús d'un acord major de tònica al final d'una secció musical que està en una tonalitat menor. És una manera diferent de resoldre una cadència. S'aconsegueix augmentant en un semitò la tercera de la tríada menor, que és l'habitual, i apareix un acord major. Per exemple, en una cadència final, en lloc d'un acord en la menor que conté les notes la-do-mi, apareix un acord en la major amb les notes la-do♯-mi. És a dir, en lloc d'un interval de tercera menor entre el la i el do (acord menor) hi ha una tercera major i és l'acord de la tercera picarda.
La tercera picarda no necessàriament ha de fer-se servir al final d'una secció: pot trobar-se en qualsevol cadència perfecta o plagal on la tonalitat que predomina és menor.
La tercera picarda inversa és quan l'esperat acord major es converteix en menor. Gairebé mai s'usa al final d'una obra. Un exemple d'aquesta raresa pot observar-se en la Peça Característica en re Op. 7 núm. 7 de Mendelssohn. Un efecte similar, sovint usat, es crea amb una cadència trencada en el relatiu menor (per exemple, en do major, seria reemplaçar l'esperat acord de tònica amb el de la menor).

## Referències

* ↑ The Oxford Companion to Music, Oxford University Press, 1955 (Percy Scholes, ed.)

## Bibliografia

* Robert A. Hall, Jr., "How Picard was the Picardy Third?," Current Musicology 19 (1975), pàg. 78–80.
# Província de Kardjali

La província de Kardjali (en búlgar: Кърджалийска област; en turc Kırcaali İli) és una província del sud de Bulgària, fronterera amb Grècia (prefectures gregues de Xanthi i Ròdope al sud i est. Té una extensió de 3209.1 km²

## Ciutats

La capital és Kardjali, i altres ciutats són:
* Ardino
* Krumovgrad
* Momtxilgrad
* Djebel

## Viles

La població el 15 de desembre de 2004 era:
* Abramovo (pob: 94)
* Ahrisko (pob: 127, elev: 680 m, codi postal: 6761)

## Demografia

Segons el cens del 2001, la població de la província era de 164.019 habitants, incloent-hi:
* Turcs = 101.116
* Búlgars = 55.939
* Gitanos = 1.264
* altres

## Vegeu també

* Províncies de Bulgària
# Banys Romans de Bath

Els Banys Romans (en anglès Roman Baths) són un edifici d'interès històric situat a la ciutat anglesa de Bath. Es tracta d'un complex de banys públics romans molt ben conservats i d'un gran interès turístic. Els edificis, la part alta dels quals data del segle xviii, són considerats listed buildings de grau I (sistema de classificació dels edificis d'especial interès arquitectònic, històric i cultural al Regne Unit).

## Història

Els celtes van construir el primer recinte sagrat a la ciutat de les aigües termals i el van dedicar a la deessa Sulis, que els romans van identificar amb la deessa Minerva. Tot i que el nom de Sulis es va continuar utilitzant després de la invasió romana, va acabar derivant en el topònim Aquae Sulis (literalment, 'Aigües de Sulis'). Des del segle i, durant l'ocupació romana a la Gran Bretanya, es van anar construir temples i balnearis enormes a Bath, que es van utilitzar durant quatre segles. Després de l'ocupació romana, durant la primera dècada del segle v, aquests edificis es van abandonar i a vegades van desaparèixer, ja que van ser enderrocats. Les seves aigües termals, reputades com a medicinals, es van utilitzar durant tota l'edat mitjana i van adquirir notorietat al segle xviii quan dos arquitectes, John Wood pare i fill, van reconstruir-ne els edificis. L'expansió victoriana dels banys públics va seguir respectuosament la tradició neopal·ladiana establerta pels Woods, com es pot veure a les imatges annexes. El complex romà, recuperat a finals del segle xix i novament obert al públic el 1897, a part de ser una gran troballa arqueològica, ha esdevingut una de les atraccions turístiques més importants de la ciutat.
L'aigua que flueix dels Banys Romans no es considera higiènicament adequada per prendre un bany, en part a causa del sistema de canonades de plom instal·lat en el passat i encara en funcionament, però sobretot també a causa de l'encefalitis Arxivat 2011-09-27 a Wayback Machine. que s'ha trobat a l'aigua. El nou Balneari Termal de Bath, construït al costat i dissenyat per l'estudi de Nicholas Grimshaw, permet als banyistes d'avui dia experimentar les aigües en les diferents perforacions que s'han realitzat recentment.

## Referències

* ↑ «Roman Baths Treatment Centre». Images of England. Arxivat de l'original el 2007-03-14. [Consulta: 15 novembre 2006].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial dels Banys Romans de Bath (anglès)
* Imatge panoràmica en 360° (anglès)
# Termes gal·loromanes d'Entrammes

Les termes gal·loromanes d'Entrammes (en francès Thermes gallo-romains d'Entrammes) són unes antigues termes romanes situades a Entrammes, Mayenne.

## Història

Les restes arqueològiques van ser descobertes el 1987, quan es van fer algunes reformes a l'església parròquial. L'1 de setembre de 1988, el lloc va ser declarat Monument Històric.

## Galería fotográfica

* L'hipocaust
* Un mur a l'entrada
* L'església parroquial

## Notes i referències

* ↑ Jacques Naveau; Entrammes, Mayenne, les thermes gallo-romains, pagina 49
* ↑ Monuments historiques

## Bibliografia

* Les thermes en Gaule romaine, dins Les dossiers d'Archéologia, núm. 323.
* Jacques Naveau; Entrammes, Mayenne, les thermes gallo-romains; rivista Arts, Recherches et Créations, 2002
* Jacques Naveau; La Mayenne, 53: carte archéologique de la Gaule, 1992 (ISBN 2877540154)
* Jacques Naveau; Les thermes romains d'Entrammes, Laval; Société d'archéologie et d'histoire de la Mayenne, 1991

## Enllaços externs

* Pàgina de les termes al lloc web de la Mayenne (francès)
# Província de Kiustendil

La província de Kiustendil (en búlgar: Кюстендилска област) és una província de l'oest de Bulgària, que limita amb Macedònia del Nord i Sèrbia. La principal ciutat és Kiustendil, i altres ciutats importants són:
* Dupnitsa
* Bobov dol
* Kocherinovo
* Boboshevo
* Separeva banya
* Rila
La Regió de Kiustendil està situada al sud-oest de Bulgària, ocupa una àrea de 3084,30 km². (constitueix el 2,7% del total de Bulgària), i una població de 173 889. Limita amb les províncies de Sofia, Pernik i Blagòevgrad, mentre que a l'oest, fa frontera amb Macedònia del Nord i Sèrbia. El principal centre administratiu és Kiustendil.