OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vicente Bachero Castells

Vicente Bachero Castelles (Onda, 6 de gener de 1905 - batalla de l'Ebre, entre el 25 de juliol i abans del 25 d'octubre del 1938) va ser un ciclista i polític d'origen valencià establert a Catalunya, que fou professional des del 1925 al 1935.

## Biografia

Els seus pares el portaren a viure a Barcelona de molt jove, i Bachero es vinculà a activitats esportives al barri de Sants. Fill de ciclista (el seu pare, Vicente també de nom, faria equip amb ell el 1926), l'any 1925 firmà per córrer amb l'equip Peugeot, i el 1932-1933 corria per l'AC Montjuïc. Feu competicions en ruta, i a velòdroms com els de Palma o Reus, en aquests darrers en proves de carreres a l'americana.
Establert a Sant Just Desvern (ja hi vivia el 1932), el 1936 formava part del grup local "Acràcia", de la FAI i el 7 de setembre del 1936, en representació del sindicat CNT, s'incorporà al Comitè de Milícies Anti-feixistes de Sant Just que prengué el govern municipal. Poc després, el 17 d'octubre del 1936 s'integrà, com a alcalde tercer, en la junta de govern municipal, institució on romangué fins al 8 de juliol del 1937. Va ser internat al camp de treball número 6 pels voltants de juliol del 1938 i al cap de poc participà, i morí, a la batalla de l'Ebre. El seu nom està recollit al memorial de Camposines (La Fatarella).

## Palmarès

* 1930
** 3r al Campionat d'Espanya en ruta
* 1932
** 1r al Campionat de Barcelona
* 1933
** 3r al Campionat d'Espanya en ruta
* 1934
** 2n a la Volta a Mallorca i vencedor d'una etapa

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1935. 16è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1935. 39è de la classificació general

## Referències

* ↑ «De interés para los familiares de unos soldados». El Diluvio, 25-10-1938, pàg. 4.
* ↑ «Encuesta: Lo que opinan los "ases" del deporte y de su deporte - Vicente Bachero». Grafic-Sport, 26-04-1927, pàg. 11.
* ↑ «Bachero I, Bachero II y Zenon han evidenciado sus conocimientos en contabilidad correteril». El Mundo Deportivo, 10-11-1926, pàg. 1.
* ↑ «Ciclismo». La Jornada deportiva, 09-02-1925, pàg. 6.
* ↑ «Ciclismo». El Diluvio, 03-09-1935, pàg. 16.
* ↑ R.T «Buscando nuevos rumbos al deporte. El militante Vicente Bachero, nos expone su ideología social-deportiva». El Mundo Deportivo, 17-12-1936, pàg. 4.
* ↑ Masdéu i Térmens, Raimon «Composició de l'ajuntament de Sant Just Desvern 1897-1955». Miscel·lània d'Estudis Santjustencs, núm. 4, 1992.
* ↑ Badia Batalla, Francesc. Els camps de treball a Catalunya durant la Guerra Civil, 1936-1939. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2001, p. 399. ISBN 8484153444.
* ↑ «Record als santjustencs morts a la guerra». El butlletí, núm. 257, octubre-novembre 2013, pàg. 12. Arxivat de l'original el 2017-09-14 [Consulta: 7 gener 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Ferrièras

Ferrièras (francès Ferrières-sur-Ariège) és un municipi francès del departament de l'Arieja i la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Victor Elbel

Victor Elbel (Estrasburg, 8 de gener de 1817 - Niça, 1 d'abril de 1894) fou un músic alsacià de principis de segle XIX.
Residí molts anys a París dedicant-se a la ensenyança, però sense poder donar a la publicitat les seves composicions que, malgrat la seva vàlua, no eren acceptades pels editors. A Estrasburg donà conèixer els seu gran oratori amb lletra alemanya, Der Münsterban, que produí gran efecte per la seva grandiositat i inspiració.
És també autor de dues simfonies descriptives, L'Ocean i Berlín la nuit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 488. (ISBN 84-239-4519-7)
# Victor Nováček

Victor Nováček, també escrit Viktor (Timișoara (Romania), vers el 1875 - Hèlsinki (Finlàndia), 3 de març, 1914) va ser un violinista i professor de música txec.

## Biografia

Victor Nováček era el fill petit de la família musical Nováček. El seu pare, Martin Nováček, era de Horažďovice. Victor es va graduar al Conservatori de Praga i a l'Escola d'Orgue de la mateixa ciutat, i a la Universitat de Música i Teatre de Leipzig. Aquí va guanyar el premi Robert Schumann pel seu domini del violí. També va estudiar breument a Berlín amb Joseph Joachim, però es va establir a Timișoara, on va ser mestre de cor de l'església ortodoxa, director de la Societat Filharmònica i director de l'escola de música local. Els seus germans, Rudolf, Otakar i Karel, també es van convertir en músics. Va rebre així la seva educació musical en la família. Es va convertir en membre del quartet familiar. Als 13 anys, el 9 de desembre de 1888, va tocar el Quartet Op. 2, núm. 5, trio op. 15 per a violí, violoncel i piano de Bedřich Smetana i Quintet de corda op. 87 de Felix Mendelssohn-Bartholdy. Un any més tard, ja va tocar amb l'orquestra el 1r concert per a violí de Niccolò Paganini.
Tenia la intenció d'obrir cursos d'interpretació de violí a la seva Timișoara natal, però va rebre una oferta per convertir-se en el mestre de concerts de la Filharmònica de Hèlsinki, així que la realització d'aquest projecte no es va produir. A Hèlsinki, també va treballar com a professor de violí a l'Acadèmia d'allà. El 8 de febrer de 1904 va tenir l'honor d'estrenar el Concert per a violí en re menor, op. 47 de Jean Sibelius sota la batuta de l'autor.

## Referències

* ↑ Různé zprávy/Lipsko. S. 94. Dalibor [online]. 1891-03-07 [cit. 2020-09-07]. S. 94. Dostupné online

## Bibliografia

* Franz Metz: Die Kirchenmusik in Südosteuropa: historische und typologische Studien zur Musikgeschichte südeuropäischer Regionen. H. Schneider, 2003.
* Diccionari musical txecoslovac de persones i institucions II - (MZ), 1965, Editorial Estatal de Música, Praga
# Victoria González Somón

Victoria González Somón (Jerez de la Frontera, 1885 – Barcelona, 30 de novembre de 1955) va ser una pintora i col·leccionista d'art andalusa. Va ser pintora ocasional i amiga íntima del col·leccionista Lluís Plandiura. Tractà de prop molts dels pintors catalans de la seva època. Va ser retratada en diverses ocasions per artistes com Ricard Canals (1931), Pere Pruna (1934), Joaquim Mombrú (1947) i Francesc Domingo. La seva col·lecció d'obres de petit format de grans mestres de la pintura catalana i els retrats realitzats per Canals, Pruna i Mombrú es conserven a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer de Vilanova i la Geltrú. Fou la tresorera d'una valuosa col·lecció d'obres d'art coneguda com a «Llegat 1956», que fins a la seva recepció es trobava en mans de Lluís Plandiura. Després de la mort d'aquest el 1956, el conjunt va arribar a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, gestionat per Alexandre de Cabanyes, patró vitalici del museu.

## Obres destacades

* 1920 - Caldes de Malavella (oli sobre tela), conservada a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer.

## Referències

* 1 2 Cadena, Josep M. «L'obra de Nogués a Vilanova». Butlletí de la Biblioteca Museu Balaguer. Associació d'Amics de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer; Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, núm. 3, 2010, pàg. 87-88. ISSN: 2385-3131 [Consulta: 18 octubre 2019].
* ↑ Trullén, Josep Maria. Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Guia de les col·leccions del museu. 2001. Vilanova i la Geltrú: Organisme Autònom Biblioteca Museu Víctor Balaguer, p. 139. ISBN 84-931438-3-9.
* ↑ «Museus en línia: ‘Retrat de la Senyora Victòria González’, de Ricard Canals i Llambí». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 novembre 2019].
* ↑ «Museus en línia: ‘Retrat de Victòria Gonzàlez’, de Pere Pruna». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 novembre 2019].
* ↑ «Museus en línia: ‘Retrat de Victória Gonzàlez’, de Joaquim Mombrú». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 novembre 2019].
* ↑ Alsina Galofré, Esther. La Societat Artística i Literària de Catalunya (1897-1935). Exposicions, crítica i col·leccionisme d'art (tesi). Barcelona: Universitat de Barcelona, 29-07-2015, p. 629.
* ↑ «Museus en línia: obra de Victoria González Somón a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 novembre 2019].
# Vidre emmotllat

El vidre emmotllat, pavès (o pavés) de vegades vitrociment és un material utilitzat a la construcció per crear parets o paviments semitransparents, per tal de permetre el pas de la llum, sense comprometre la privadesa.

## Història

El vidre emmotllat neix a principis del segle xx, en estreta relació amb el desenvolupament industrial: donada la seva robustesa, combinada amb la transparència, acabà sent utilitzat sovint per il·luminar magatzems i edificis industrials.
Considerat durant molt de temps un material "pobre", recentment s'ha redescobert per la seva versatilitat, i és àmpliament utilitzat també pels grans noms de l'arquitectura en edificis prominents.

## Estructura

El vidre emmotllat es compon de blocs de vidre units entre si per mitjà de juntes de formigó armat. Els blocs de vidre estan al seu torn compostos per dos panells de vidre premsats entre ells, de manera que creen un cambra d'aire, impermeable i aïllant. El bloc de vidre també pot ser acolorit.

## Referències

* ↑ «pavès». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Vegeu entrada pavès al web del TERMCAT
* ↑ Pavés en pronúncia occidental i pavès en pronúncia oriental. Per a més informació, consulteu: el llibre d'estil.
* ↑ «Recurs de cassació núm. 62/2008». Cercador de jurisprudència. Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i Consell General del Poder Judicial, 2009. [Consulta: 12 febrer 2016].
# Ceridòus

Ceridòus (francès Cérizols) és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Viggo Sanne

Viggo Agathon Hagbarth Sanne (Christiania, 10 d'agost de 1840 - Copenhaguen, 22 de juliol de 1896 va ser un musicòleg i músic danès. El 1865 s'havia casat amb Eliza Sanne.
Deixeble de Tofte i de Gebauer, ingressà en la Capella reial, fou des de 1874 cantor en una església de Copenhaguen, i el 1880 se'l nomenà inspector d'ensenyança del cant en les escoles de Dinamarca.
Va escriure diversos tractats musicals i va compondre gran nombre de lieder i de cants infantils, molt populars en el seu país.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 53, pàgs. 1421-22. (ISBN 84-239-4553-7)
# Aigasvivas

Aigasvivas (francès Aigues-Vives) és un municipi francès situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Le Peirat

Le Peirat (en francès Le Peyrat) és un municipi francès situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Senta Susana

Senta Susana (en francès Sainte-Suzanne) és un municipi francès situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Sent Ibarç (Arieja)

Sent Ibarç (en francès Saint-Ybars) és un municipi francès situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Vilalta (Vilanova de l'Aguda)

Vilalta es un poble del municipi de Vilanova de l'Aguda a la Noguera. Està situat entre Ponts i Guissona, a una alçada de 400 metres. El 2019 tenia censats 5 habitants.

## Clima

A Vilalta, els estius són calorosos i a la nit refresca quan arriba la Marinada. Els hiverns són freds, de vegades neva i sovint hi fa boira.

## Llocs d'interès

* Sant Salvador de Vilalta (monument nacional)

## Festes i tradicions

La Castanyada, el Caga Tió, els aniversaris, la Mona, i Cap d'Any se celebren a l'antic estudi. La festa Major, se celebra el primer cap de setmana d'Agost. El dissabte se celebra a la Plaça de dalt, i tot el poble sopa agermanat. El diumenge hi ha música contractada a la Plaça de baix, i hi ha balls.

## Referències

* ↑ «Vilanova de l'Aguda | enciclopèdia.cat». [Consulta: 13 abril 2019].
* ↑ Catalunya), Ergates Informàtica (Barcelona. «Vilanova de l'Aguda (La Noguera - Lleida) | femturisme» (en castellà). [Consulta: 20 abril 2019].
* ↑ «252496 Vilanova de l'Aguda». Idescat. [Consulta: 29 agost 2020].
* ↑ «La Comarca de La Noguera, la més extensa de Catalunya», 02-11-2014. Arxivat de l'original el 2019-04-28. [Consulta: 28 abril 2019].
* ↑ Acord GOV/61/2017, de 2 de maig, pel qual es declara Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric, l'església de Sant Salvador de Vilalta, a Vilanova de l'Aguda (Noguera), i se'n delimita 'entorn de protecció (DOGC, núm. 7.362 de 02/05/2017).

## Enllaços externs

* Entitats que formen el municipi de Vilanova de l'Aguda
# Vilarinho de Samardã

Vilarinho de Samardã fou una freguesia portuguesa del municipi de Vila Real, situada al marge dret del riu Corgo i al vessant est de la serra do Alvão. Tenia 21,71 km² d'àrea i 740 habitants (al 2011). Va ser extinta per la reorganització administrativa de 2012-2013, i s'integrà en la Unió de Freguesies d'Adoufe i Vilarinho de Samardã.
Incloïa al seu territori aquests llogarets: Benagouro, Covelo (llogaret compartit amb la freguesia de Telões, del veí municipi de Vila Pouca de Aguiar), Samardã i Vilarinho de Samardã (seu).
Ací, de 1839 a 1841, hi residí Camilo Castelo Branco amb la seua germana Carolina Rita Botelho Castelo Branco.
Fou el bressol d'alguns personatges il·lustres com el professor Mário Augusto do Quinteiro Vilela, nascut ací el 2 de gener de 1934 i son germà Nelson Vilela, nascut al 1933.
Distribució de la població per grups d'edat el 2001 i 2011 :
| Idade | 0-14 | 15-24 | 25-64 | > 65 | 0-14 | 15-24 | 25-64 | > 65 |
| 2001 | 148 | 135 | 381 | 143 | 18,3% | 16,7% | 47,2% | 17,7% |
| 2011 | 115 | 87 | 406 | 132 | 15,5% | 11,8% | 54,9% | 17,8% |

## Història

Els registres del 1220 de Santa Maria d'Adoufe citen l'existència d'aquest Vilarinho. Més tard haurien existit al territori d'aquesta freguesia dos petits municipis durant els segles XIII i XIV: Antela (carta foral de 1255) i Codeçais (carta foral de setembre de 1257).
Com a parròquia, Vilarinho de Samardã és posterior al segle XIV. El 1530 els tres principals llogarets d'aquesta antiga freguesia (Benagouro, Samardã i Vilarinho «d’Arufe») encara són inclosos en la freguesia d'Adoufe, però el 1721 (Relació de Vila Real i el seu terme) Vilarinho de Samardã hi apareix com a freguesia autònoma.
En la reorganització administrativa dictada per la Llei núm. 22/2012, el seu territori fou annexat al de la veïna freguesia d'Adoufe, en la pràctica reconstruint el territori d'aquella antiga freguesia, segons devia ser al segle XVI. El conjunt passà a designar-se oficialment Unió de les Freguesies d'Adoufe i Vilarinho de Samardã, "Adoufe" i "Vilarinho de Samardã" foren extintes com a designacions oficials de freguesia.(2)

## Referències

* ↑ Instituto Geográfico Português, Carta Administrativa Oficial de Portugal (CAOP), versão 2012.1. Arxivat 2013-11-09 a Wayback Machine.
* ↑ Diário da República, Reorganização administrativa do território das freguesias, Lei n.º 11-A/2013, de 28 de janeiro, Anexo I.
* ↑ Ribeiro Aires (2007) — História das Freguesias do Concelho de Vila Real. Vila Real: Maronesa. pp. 743 ss.
* ↑ Diário da República, Regime jurídico da reorganização administrativa territorial autárquica, Lei n.º 22/2012, de 30 de maio

## Enllaços externs

* http://www.cm-vilareal.pt/index.php?option=com_content&task=view&id=40&Itemid=163
* http://www.igeoe.pt/igeoearcweb/igeoesig/ExecCmd.asp?cmd=SelArea&distrito=VILA%20REAL&concelho=VILA%20REAL&freguesia=VILARINHO%20DE%20SAMARD%C3
* http://goo.gl/maps/RnPUr
* http://www.ikimap.com/map/freguesia-de-vilarinho-de-samarda-vila-real-em-2012
# Subregió de l'Ave

Ave és una subregió estadística portuguesa, part de la Regió Nord. La majoria dels seus municipis formen part del Districte de Braga, encara que Santo Tirso i Trofa pertanyen al Districte de Porto. Limita al nord amb Cávado i amb Alt Trás-os-Montes, a est i sud amb Tâmega i a l'oest amb Grande Porto. Àrea: 1.238 km². Població (2001): 509 969, el que equival a una densitat de població de 412 hab/km².

## Composició

Comprèn 8 concelhos:
* Cabeceiras de Basto
* Celorico de Basto
* Fafe
* Guimarães
* Póvoa de Lanhoso
* Vieira do Minho
* Vila Nova de Famalicão
* Vizela
# Subregió del Cávado

Cávado és una subregió estadística portuguesa, part de la Regió Nord i del Districte de Braga. Limita al nord amb Minho-Lima, a l'est amb Alt Trás-os-Montes, al sud amb Ave i amb Grande Porto i a l'oeste amb l'oceà Atlàntic. Àrea: 1.198 km². Població (2001): 393 064.
Comprèn 6 concelhos:
* Amares
* Barcelos
* Braga
* Esposende
* Terras de Bouro
* Vila Verde
# Districte de Briey

El Districte de Briey és un dels quatre districtes amb què es divideix el departament francès de Meurthe i Mosel·la. Té 10 cantons i 130 municipis. El cap de districte és la sotsprefectura de Briey. Aquest districte formava part del departament de la Mosel·la i no fou incorporat a l'imperi Alemany el 1871. Llavors fou incorporat al departament del Meurthe, que es va convertir en l'actual Meurthe i Mosel·la.

## Cantons

cantó d'Audun-le-Roman - cantó de Briey - cantó de Chambley-Bussières - cantó de Conflans-en-Jarnisy - cantó d'Herserange - cantó d'Homécourt - cantó de Longuyon - cantó de Longwy - cantó de Mont-Saint-Martin - cantó de Villerupt

## Vegeu també

* Cantons de Meurthe i Mosel·la
# Montaut (Arieja)

Montaut és un municipi francès, situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.
# Vincentia badia

Vincentia badia és una espècie de peix pertanyent a la família dels apogònids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 10 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls del litoral i de clima temperat que viu fins a 1 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic oriental: és un endemisme d'Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans i de costums nocturns.

## Referències

* ↑ Castelnau F. L., 1872. Contribution to the ichthyology of Australia. Núm. 1.--The Melbourne fish market (pp. 29-242). Núm. II.--Note on some South Australian fishes (pp. 243-247). Proc. Zool. Acclim. Soc. Victoria v. 1. 29-247 plus 1 p. Errata.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Allen, G. R., 1987. New Australian fishes. Part 2. Four new species of Apogonidae. Mem. Mus. Victoria v. 48 (núm. 1): 3-8.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Vincentia badia» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Gomon, M.F., C.J.M. Glover i R.H. Kuiter (eds.), 1994. The fishes of Australia's south coast. State Print, Adelaida. 992 p.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Vincenzo Acquaviva

Vicenzo Aquaviva (Foggia, Itàlia, 1832 - Nàpols, 1902) fou un pintor italià.
El 1848 entrà en l'Institut de Belles Arts de Nàpols, on estudià art amb un aprofitament tal que assolí el premi de color. Pensionat primerament per la seva ciutat natal i després per la província, pogué continuar llurs estudis amb més tranquil·litat.
El 1856 acabat el termini que l'assignà la pensió, durant l'hivern es trobà amb gran dificultats, tantes què, estan treballant en el seu quadre Iluminato, el model no va voler despullar-se per ser massa fred el taller d'Acquaviva, i no tenint el pintor recursos suficients per emprar-los en calefacció, amb objecte d'animar al model amb el seu exemple, ell, també es despullà, pintant així per espai d'algunes hores, fins que caigué a terra desmaiat, a causa de l'immens fred, sent recollit per la seva mare en aquest estat.
A l'Exposició Nacional de Florència envia una Preghiera que assolí molt d'èxit. També són quadres seus Il carattere delle donne italiane, premiat amb medalla d'or en l'Exposició d'Utrecht (Països Baixos) i un Salvator Rosa.
Des de 1877 es dedicà solament a retrats, havent fet en aquest gènere algunes obres notables, entre d'altres la del comanador Minervini, que cridà molt l'atenció, com també al cardenal La Valleta, el del comte Miquele Pironti, el de la senyora Correnti i alguns d'altres.
Gubernatis en llur Dizionario degli artisti italiani viventi, diu d'Acquaviva que era un pintor meticulós.

## Referències

* ↑ «ACQUAVIVA, Vincenzo». Dizionario Biografico degli Italiani. [Consulta: 12 abril 2013].
* Tom núm. 2, pag. 418 de l'enciclopèdia Espasa
# Cante

Cante (francès Canté) és un municipi francès situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
Viccionari
# Crampanhan

Crampagna (en occità Crampanhan) és un municipi francès situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.
# Sent Felitz de Riutòrt

Sent Felitz de Riutòrt (en occità Saint-Félix-de-Rieutord) és un municipi francès situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Vincenzo Manfredini

Vincenzo Manfredini (Pistoia, Toscana, Itàlia, 22 d'octubre de 1737 – Sant Petersburg, Rússia, 16 d'agost de 1799) fou un compositor i contrapuntista italià. Era fill del també músic Francesco Manfredini.
Cursà harmonia i composició a Bolonya i Milà, i el 1755 es traslladà a Sant Petersburg amb altres artistes i allà primer es dedicà a escriure música per a balls i espectacles, i donà tals mostres dels seus talents musicals, que l'emperadriu Caterina II el nomenà professor del seu fill el llavors gran duc Pau, al qual dedicà sis sonates; l'emperadriu, en recompensa, li feu un regal de 1.000 rubles.
El 1769 tornà a Bolonya, on va poder gaudir d'una vida descansada mercès a les sumes guanyades a Rússia. Deixà la composició i es dedicà exclusivament a la didàctica, col·laborant ensems en el Giornale Enciclopedico.
Quan Pau I de Rússia ascendí al tron l'any 1796, va convidar el seu antic mestre a la cort. Manfredini va arribar el setembre de 1798, però no va ocupar cap càrrec formalment, i va morir a Sant Petersburg l'any següent.
Va compondre, entre d'altres, les òperes Olympiade, Carlo Magno i Alessandra nelle Indie, diverses sonates i concerts per a piano. També va escriure tractats sobre música, com ara Regole armoniche o sieno precetti regionati per aprender i principi della musica, il portamento del basso sopra gli stromenti, da tasti, como l'organo, il cembalo, etc. (Venècia, 1775), i Difesa della musica moderna e de suoi celebri esecutori (Bolonya, 1788).

## Notes

* ↑ Sovint s'indica la data del 5 d'agost, segons el calendari julià que era vigent a Rússia a la mort del compositor, i que correspon al 16 d'agost del calendari gregorià.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 801 (ISBN 84-239-4532-4)
# Vinzenz Mašek

Vinzenz Mašek (Zwikowitz, Bohèmia, 5 d'abril de 1755 - Praga, 15 de novembre de 1831) fou un compositor bohemi. Era pare i germà dels també músics Kašpar i Pavel respectivament. El 1794 fou nomenat mestre de capella de l'església de Sant Nicolau de Praga, i més tard es feu editor de música. Deixà les òperes El navegant i El cavaller del mirall, una cantata en honor del príncep Carles, vuit misses, 34 motets, cançons amb acompanyament de piano, simfonies, concerts sonates, variacions, fantasies, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 692 ISBN 84-239-4533-2
# Cinfães

Cinfães és un municipi portuguès, situat al districte de Viseu, a la regió del Nord i a la Subregió del Tâmega. L'any 2006 tenia 20.774 habitants. Es divideix en 17 freguesies. Limita al nord amb Marco de Canaveses i Baião, a l'est ambr Resende, al sud amb Castro Daire i Arouca i a l'oest amb Castelo de Paiva.

## Població

Població del concelho de Cinfães (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 2687 | 7125 | 25631 | 30080 | 29757 | 25619 | 23489 | 22424 | 21318 |

## Fregesies

* Alhões
* Bustelo
* Cinfães
* Espadanedo
* Ferreiros de Tendais
* Fornelos
* Gralheira
* Moimenta
* Nespereira
* Oliveira do Douro
* Ramires
* Santiago de Piães
* São Cristóvão de Nogueira
* Souselo
* Tarouquela
* Tendais
* Travanca