OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lycodes sadoensis

Lycodes sadoensis és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí i de clima temperat que viu fins als 235 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar del Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Reinhardt J. C. H., 1831. (Bidrag til vor Kundskab om Grönlands Fiske). Pp. 18-24. A: H. C. Örsted. Overs. Kgl. Danske Vidensk. Selsk. Forhand. (Kjøbenhavn) 1830-31. 1-40.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Toyoshima, M. & Honma, Y., 1980. Description of a new zoarcid fish, Lycodes sadoensis, from the Sea of Japan. Japanese Journal of Ichthyology v. 27 (núm. 1): 48-50.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615p.

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Knipowitsch, N., 1906: Ichthyologische Untersuchungen im Eismeer. I. Lycodes und Lycenchelys. Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de St. Petersbourg v. 19 (núm. 1): 1-130, 1 pl.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Smitt, F. A., 1900: On the genus Lycodes. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 5 (núm. 25): 56-58.
* Smitt, F. A., 1901: On the genus Lycodes. Bihang till Kongl. Svenska vetenskaps-akademiens handlingar. Estocolm, Suècia. v. 27 (núm. 4): 1-45, 1 pl.
* Taranetz, A. Ya. i A. Andriashev, 1935: Vier neue Fishcarten der Gattung Lycodes Reinh. aus dem Ochotskischen Meer. Zoologischer Anzeiger v. 112 (núms. 9-10): 242-253.
* Vladykov, V. D. i J.-L. Tremblay, 1936: Nouvelles espèces de Lycodes (Pisces, Zoarcidae) du Saint-Laurent et revision de toutes les espèces du même genre de l'Atlantique Occidental. Fauna et flora laurentianae, Station Biologique du Satin-Laurent. Quebec, Canadà. Núm. 1: 1-45, Pls. 1-7.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Léon Jehin

Léon Jehin (Spa, Bèlgica, 17 de juliol de 1853 – Mònaco, 14 de febrer de 1928) fou un director d'orquestra i compositor belga.
El seu primer mestre fou el seu pare, el qual era director de l'Escola de Música d'aquella ciutat, i després estudià en els Conservatoris de Lieja i Brussel·les, pertanyent per espai de deu anys, com a primer violí, a l'orquestra del Théâtre de la Monnaie. El 1881 fou nomenat professor d'harmonia del Conservatori de Brussel·les i director d'orquestra del teatre d'Anvers, passant després com a segon director al de la Moneda de Brussel·les (1882-88). Posteriorment fou cridat a la direcció del teatre i dels concerts de Montecarlo, havent dirigit també dues temporades l'orquestra del Covent Garden de Londres. És autor d'una Suite de ballet, en quatre parts, i d'altres moltes obres orquestrals i melodies per a cant i piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, segona part, pàg. 2625 (ISBN 84-239-4582-0)
# Línia evolutiva de Poliwag

Aquesta línia evolutiva de Pokémon inclou Poliwag, Poliwhirl, Poliwrath i Politoed.

## Poliwag

En Poliwag (ニョロモ, Nyoromo al Japó, Quapsel a Alemanya i Ptitart a França) és la seixantena de les 493 espècies fictícies que provenen del món de Pokémon. Té tres evolucions (Poliwag, Poliwhirl i Poliwrath o Politoed). És el núm. 60 a la Pokédex Nacional i el 72 a la Pokédex Johto.

## Poliwhirl

En Poliwhirl (ニョロゾ, Nyorozo al Japó, Quaputzi a Alemanya i Tertarte a França) té tres evolucions (Poliwag, Poliwhirl i Poliwrath o Politoed). És el núm. 61 a la Pokédex Nacional i el 73 a la Pokédex Johto.

## Poliwrath

Poliwrath és una de les espècies que apareixen a la franquícia Pokémon, una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. És de tipus aigua i lluita. Evoluciona de Poliwhirl.

## Politoed

Politoed és una de les espècies que apareixen a la franquícia Pokémon, una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. És de tipus aigua i evoluciona de Poliwhirl.
L'espècie de nematode Parapharyngodon politoedi fou anomenada en referència a aquest Pokémon.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Poliwag a Bulbapedia (anglès)
* 1 2 «Pokémon Franchise Approaches 150 Million Games Sold» (en anglès). PR Newswire. Nintendo, 04-10-2005 [Consulta: 21 setembre 2020].
* ↑ «Do #Pokemon get parasites? Maybe?» (en anglès). Journal of Helminthology, 27-12-2019. [Consulta: 30 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Web oficial de Pokémon
* Poliwag a Bulbapedia (anglès)
* Poliwhirl a Bulbapedia (anglès)
* Poliwrath a Bulbapedia (anglès)
* Politoed a Bulbapedia (anglès)
Espècies de Pokémon :
# M. Carroça de Vilaragut

M. Carroça de Vilaragut (València, segona meitat del segle XIV - ca. 1423) va ser una noble catalana nascuda a València, senyora de Carrícola.
Descendia d'un dels cavallers que acompanyaren a Jaume I en la conquesta de València i fou senyora d'Albaida, Carrícola i Corbera. Restà orfe al cap de poc de néixer, i sent encara molt jove casà amb Juan Jiménez de Urrea, per a separar-se no gaire més tard. En aquell temps ja devia formar part de la casa dels ducs de Girona i el 1382 era la dama favorita de Na Violant, esposa de Joan I. A l'adveniment d'aquest al tron el 1387, Carroça esdevingué una de les persones més influents de la cort, el que primer donà motiu de descontentament de la noblesa i després murmuris i calumnies, fins que per fi els nobles presentaren a les Corts de Monçó una Cèdula concebuda en els termes següents:
| « | <Como Na Carroça, hallandose en casa de dicho señor y señora y siendo casada cometa adulterio, violando su matrimonio como vil y malvada mujer, no temiendo a Dios, ni guardando el honor a los dichos señor i señora, ni considerando el grande y singular afecto que le tienen y que nada saben de sus maldades, antes creyendola buena, yace carnalment con Francisco de Paúl, camarlengo e intimo consejero de dicho señor y mayordomo de la dicha señora reina, y no solamente con el, sinó que estando en dicha casa hace almoneda de su vil cuerpo, se dice publicamente, a otros, y al mismo tiempo algunos, en la casa, servidores de dicho señor y señora, han cometido entre si vileses, las cuales son muy deshonroses y ruinosas para la casa y corona real...> | » |
Joan I no va permetre la lectura d'aquest document i als que l'havien presentat manifestaren trobar-se disposats a defensar amb les armes el que havien escrit, i després de moltes vicissituds, el rei es va veure obligat a expulsar de palau Na Carroça, la qual es retirà al seu castell de Corbera.
Vídua algun temps després casà amb Pedro Pardo de la Casta, matrimoni del qual naixeren dos fills, Pere i Joan. Segons notícia de Francisco Danvila, que és la millor biografia de Na Carroça, aquesta no va merèixer la fama de deshonesta que li atribuïa la Cèdula els principals extrems de la qual resten reproduïts anteriorment. Aquestes calúmnies naixeren de la gran influencia que Na Carroça exercí en el govern, ja que, per ser la favorita de la reina i trobar-se el rei molt allunyat dels negocis públics, era ella la que en realitat governava.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 1229 (ISBN 84-239-4568-5)
# Macar (mitologia)

Segons la mitologia grega, Macar (en grec antic Μάκαρ o Μακαρεύς) va ser un dels Helíades, un dels fills d'Hèlios i de Rode. Alguns autors l'anomenen Macareu, en lloc de Macar.
Després de matar el seu germà Tènages va fugir de Rodes i es refugià a Lesbos, al capdavant d'una tribu de jonis i altres colons que procedien de diversos llocs. Allà va aconseguir prosperar i sotmetre a les illes veïnes, que en la seva major part estaven deshabitades. Va esdevenir rei de l'illa i de les illes properes. En aquella època va arribar a l'illa el fill de Làpites, Lesbos, que per obeir un oracle, va anar a establir-se a l'illa amb la seva gent. Lesbos es va casar amb la filla de Macar, Metimne, epònima de la ciutat de Metimna. Macar va tenir una altra filla, Mitilene, també epònima de Mitilene. Els jonis de Macar i els tessalis de Lesbos van habitar l'illa plegats. Després l'heroi Lesbos donà nom a l'illa.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1996, p. 141 (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461.
* ↑ «Macar». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 337. ISBN 9788496061972.
Viccionari
# Macrognathus circumcinctus

Macrognathus circumcinctus és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 20 cm de llargària màxima.

## Alimentació

Menja, durant la nit, invertebrats i peixets.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical (24 °C-27 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Cambodja, Indonèsia, Malàisia i Tailàndia, incloent-hi les conques dels rius Mekong i Chao Phraya.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Ús comercial

És comú als mercats i forma part del comerç de peixos d'aquari.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E., 1800. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 2. i-lxiv + 1-632.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Hora, S. L., 1924. Zoological results of a tour in the Far East. Fish of the Talé Sap, Peninsular Siam. Parts I, II. Memoirs of the Asiatic Society of Bengal v. 6 (pt 9): 461-501.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* 1 2 Vidthayanon, C., 2002. Peat swamp fishes of Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia, 136 p.
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch, 1996. Aquarien Atlas, Band 1. 10a. edició. Mergus Verlag GmBH, Melle, Alemanya. 992 p.
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch, 1996.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 1985. Fresh-water fishes of Kampuchea. Hydrobiologia 121:249-279.
* ↑ Kottelat, M., 2001. Fishes of Laos. WHT Publications Ltd., Colombo 5, Sri Lanka. 198 p.
* ↑ Monkolprasit, S., S. Sontirat, S. Vimollohakarn i T. Songsirikul, 1997. Checklist of Fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 353 p.
* ↑ Parenti, L.R. i K.K.P. Lim, 2005. Fishes of the Rajang basin, Sarawak, Malaysia. Raffles Bull. Zool. Supplement (13):175-208.
* ↑ Roberts, T.R., 1986. Systematic review of the Mastacembelidae or spiny eels of Burma and Thailand, with description of two new species of Macrognathus. Jap. J. Ichthyol. 33(2):95-109.
* ↑ Taki, Y., 1978. An analytical study of the fish fauna of the Mekong basin as a biological production system in nature. Research Institute of Evolutionary Biology Special Publications núm. 1, 77 p. Tòquio (Japó).
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Magin de Topoloveni

Magiun de Topoloveni és un aliment tradicional romanès a base de pruna que rep des de 2011 un Estatus Geogràfic Protegit de la Unió Europea. Magiun de Topoloveni és una mena de melmelada feta de fruita molt madura de diverses varietats de prunes sense sucre afegit. És de la ciutat de Topoloveni al comtat d'Argeș.

## Història

La recepta del magiun de Topoloveni està documentada des de 1914.
El magiun de Topoloveni es produeix exclusivament a la zona delimitada pels municipis de Boţarcani, Crinţeşti, Gorăneşti, Inuri, Goleştii Badii, Ţigăneşti, Topoloveni i Viţicheşti. Aquesta regió, especialment indicada per al cultiu de prunes, pertany al comtat d'Argeș a la regió de Valàquia. Les pruneraies cobreixen unes 17.000 hectàrees.
El magiun es va convertir en el primer producte natural romanès certificat i protegit per la Unió Europea per ordre núm. 338/2011 de data 7 d'abril de 2011 la Comissió Europea ha reconegut una denominació d'origen protegida i una indicació geogràfica protegida a Magiun de Topoloveni.
L'any 2003, Romania ha desplegat tropes a l'Afganistan, com a membre de l'OTAN. El 2009, el magiun 100% natural de Topoloveni substitueix la melmelada a totes les bases de l'OTAN. El 2010, la fàbrica de Topoloveni va ser nomenada proveïdor oficial de la Casa Reial Romanesa.

## Etimologia

La paraula magiun prové de la llengua turca macun que significa "aliment d'untar".

## Preparació

Per a la recepta de magiun de Topoloveni calen quatre tipus diferents de prunes, després cuinar durant 10 hores sense sucre, a foc molt lent fins que el magiun s'enganxi a la cullera. El magiun de Topoloveni és una pasta espessa i homogènia, de color marró fosc, amb un contingut de matèria seca com a mínim del 55%. Aquesta concentració, que correspon a 55° Brix, garanteix la conservació del producte, a una temperatura màxima de 20° Celsius, sense afegir cap additiu.
Les prunes utilitzades per a la producció de magiun de Topoloveni pertanyen a diverses varietats locals de Prunus domestica: Boambe de Leordeni, Bistriteana, Brumarii, Centenar, Dimbovita, Grasa ameliorata, Grasa Romanesca, Pescarus, Pitestean, Silvia, Stanley, Tomnatici Caran Sebes, Tuleu fat, Tuleu timpuriu, Valcean, Vinata Romaneasca.

## Referències

* ↑ O poveste romaneasca de succes: magiunul de Topoloveni
* ↑ «Caiet de sarcini - Magiun de prune Topoloveni» (en anglès). Ministerul Agriculturii si Dezvoltarii Rurale.
* ↑ «Règlement (CE) n° 510/2006 du Conseil " Magium de prune Topoloveni " n° CE : RO-PGI-0005-0763-04.03.2009» (en francès). Journal officiel de l’Union européenne C 241/3 du 08-09-2010..
* ↑ Le magiun dans l'OTAN Arxivat 2012-09-13 at Archive.is
* ↑ «Magiun» (en romanès). www.dexonline.ro.
# Malapterurus gossei

Malapterurus gossei és una espècie de peix de la família dels malapterúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 56 cm de llargària total i les femelles 42.
* Nombre de vèrtebres: 44-45.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Norris, S.M., 2002: A revision of the African electric catfishes, family Malapteruridae (Teleostei, Siluriformes), with erection of a new genus and descriptions of fourteen new species, and an annotated bibliography. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool., 289:155 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986: Malapteruridae. p. 102-104. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Howes, G. 1985. The phylogenetic relationships of the electric catfish family Malapteruridae (Teleostei: Siluroidei). J. Nat. Hist., 19: 37-67.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Roberts, T.R., 2000. A review of the African electric catfish family Malapteruridae, with descriptions of new species. Occas. Pap. Ichthyol. 1:1-15.
* Teugels, G.G., 1992. Malapteruridae. p. 496-499. A C. Leveque, D. Paugy, G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28 Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* «Malapterurus gossei». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
# Malapterurus tanoensis

Malapterurus tanoensis és una espècie de peix de la família dels malapterúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 26 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 41-43.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: riu Tano a la frontera entre Costa d'Ivori i Ghana.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986: Malapteruridae. p. 102-104. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Howes, G. 1985. The phylogenetic relationships of the electric catfish family Malapteruridae (Teleostei: Siluroidei). J. Nat. Hist., 19: 37-67.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Norris, S.M., 2002: A revision of the African electric catfishes, family Malapteruridae (Teleostei, Siluriformes), with erection of a new genus and descriptions of fourteen new species, and an annotated bibliography. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool., 289:155 p.
* Roberts, T.R., 2000. A review of the African electric catfish family Malapteruridae, with descriptions of new species. Occas. Pap. Ichthyol. 1:1-15.
* Teugels, G.G., 1992. Malapteruridae. p. 496-499. A C. Leveque, D. Paugy, G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28 Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Manducus

Manducus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels gonostomàtids.

## Taxonomia

* Manducus greyae (Johnson, 1970)
* Manducus maderensis (Johnson, 1890)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Johnson, R. K., 1970. A new species of Diplophos (Salmoniformes: Gonostomatidae) from the western Pacific. Copeia 1970 (núm. 3): 437-443.
* ↑ Johnson, J. Y., 1890. On some new species of fishes from Madeira. Proceedings of the General Meetings for Scientific Business of the Zoological Society of London 1890 (pt 2): 452-459.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Manganbeliankinita

La manganbeliankinita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom per ser l'anàleg de manganès de la beliankinita.

## Característiques

La manganbeliankinita és un òxid de fórmula química (Mn,Ca)(Ti,Nb)₅O₁₂·9H₂O. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 2 i 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la manganbeliankinita pertany a «04.FM - Hidròxids amb H₂O +- (OH); sense classificar» juntament amb els següents minerals: franconita, hochelagaïta, ternovita, beliankinita, gerasimovskita, silhydrita i cuzticita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: vis6437.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita núm. 31 del mont Kedykverpakhk, al districte de Lovozero (óblast de Múrmansk, Rússia). També ha estat descrita al dipòsit de manganès de Tolovanu, a Suceava (Romania). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Manganbelyankinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 desembre 2021].
* ↑ Riba, O.; Melgarejo, J.C.; Mata, J.M. Vocabulari de mineralogia. Segons les normes de la International Mineralogical Association. Amb equivalències angleses. Edicions Universitat Barcelona, 2000. ISBN 9788493100100 [Consulta: 3 abril 2012].
# Manuel Bartolomé Cossío

Manuel Bartolomé Cossío (Haro, 22 de febrer de 1858 - Collado Mediano, 2 de setembre de 1935) va ésser un pedagog espanyol, deixeble i col·laborador de Francisco Giner de los Ríos.
Estudià dret a la Universitat de Madrid i fou professor de Pedagogia d'aquesta universitat i de la Institución Libre de Enseñanza. També va ser director del Museo Pedagógico Nacional durant 45 anys i de les Misiones Pedagógicas en temps de la Segona República espanyola. La reforma educativa d'aquells anys va estar molt influenciada per l'ideari de Cossío; la Generalitat de Catalunya posà el seu nom a l'"Institut-Escola Manuel Bartolomé Cossío" de Sabadell.
La seua obra escrita inclou temes pedagògics i treballs sobre art espanyol i italià.

## Referències

* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, plana 24.

## Vegeu també

* Escola de filosofia de Barcelona.

## Enllaços externs

* Biografia, bibliografia i fotografies de Manuel Bartolomé Cossío. Arxivat 2013-06-14 a Wayback Machine. (gallec)
* La reforma escolar segons Manuel Bartolomé Cossío. Arxivat 2005-12-30 a Wayback Machine. (castellà)