OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Uytenbogaardtita

La uytenbogaardtita és un mineral de la classe dels sulfurs. El seu nom fa referència a Willem Uytenbogaardt (1918-2012), professor de geologia a la Universitat de Delf, Països Baixos. Fou descoberta a Tambang Sawah, districte de Benkulen, Sumatra, Indonèsia el 1978 i descrita per M.D. Barton, C. Kieft, E.A.J. Burke i I.S. Oen.

## Característiques

La uytenbogaardtita és un sulfur de plata, or i sofre. Químicament és un sulfur d'argent i or (I), de fórmula Ag₃AuS₂ i nom químic disulfur de triargent i or, o disulfur d'or i triplata, de color gris blanquinós. A més dels elements de la seva fórmula, sol portar com a impuresa coure. La seva duresa és de 2 a l'escala de Mohs i la seva densitat és de 8,34 a 8,45 g/cm³. Cristal·litza en el sistema tetragonal, formant cristalls microscòpics.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la uytenbogaardtita pertany a «02.BA: sulfurs metàl·lics amb proporció M:S > 1:1 (principalment 2:1) amb coure, plata i/o or» juntament amb els següents minerals: calcocita, djurleita, geerita, roxbyita, anilita, digenita, bornita, bellidoita, berzelianita, athabascaïta, umangita, rickardita, weissita, acantita, mckinstryita, stromeyerita, jalpaïta, selenojalpaïta, eucairita, aguilarita, naumannita, cervel·leïta, hessita, chenguodaita, henryita, stützita, argirodita, canfieldita, putzita, fischesserita, penzhinita, petrovskaïta, petzita, bezsmertnovita, bilibinskita i bogdanovita.

## Formació i jaciments

Es forma com a mineral secundari en filons de quars amb plata i or, mitjançant alteració hidrotermal de baixa temperatura. Sol trobar-se associada a altres minerals com: acantita, aliatges d'Au-Ag, clorargirita, naumannita o quars. Encara que poc abundant, és buscada com a mena dels valuosos metalls de plata i or.

## Referències

* ↑ «Uytenbogaardtite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 febrer 2015].
* ↑ Riba, O.; Melgarejo, J.C.; Mata, J.M. Vocabulari de mineralogia. Segons les normes de la International Mineralogical Association. Amb equivalències angleses. Edicions Universitat Barcelona, 2000. ISBN 9788493100100 [Consulta: 7 maig 2012].
* ↑ Anthony, J.W.; Bideaux, R.A.; Bladh, K.W. [et al.].. «Uytenbogaardtite». A: Handbook of Mineralogy (pdf). Chantilly, EUA: Mineralogical Society of America, 2005 [Consulta: 7 maig 2012].
* ↑ «Uytenbogaardtite» (en anglès/francès). The EUROMIN project. [Consulta: 7 maig 2012].
# Quartets de corda op. 18 (Beethoven)

Els Quartets de corda op. 18 són sis obres compostes per Ludwig van Beethoven entre 1798 i 1800; fou un encàrrec del príncep Joseph Franz von Lobkowitz, que tenia al seu servei l'amic de Beethoven, el violinista Karl Amenda; foren els seus primers quartets de corda.
Els Quartets op. 18 foren publicats el 1801 per T. Molló et Comp a Viena, i l'edició constava de dos llibres de tres quartets de cada un. Amb ells, va demostrar el seu domini total del quartet de corda clàssic desenvolupat per Joseph Haydn i Mozart. L'epígraf i la dedicatòria, com era habitual en Beethoven, estaven redactats en francès: Sis Quatuors pour deux Violons, Alto et Violoncelle, composés et dédiés a Son Altesse le Prince Regnant de Lobkowitz, Duc de Raudnitz, par Louis van Beethoven. Oeuvre 18. Première livraison. A Vienne, Chez T. Mollo et Comp. (Verlags Nº 159).
L'ordre de publicació (la numeració dins de l'obra) no es correspon amb l'ordre de composició. Beethoven va compondre aquests quartets sent el primer el núm. 3, després el núm. 1, el núm. 2, el núm. 5, el núm. 6 i, finalment, el núm. 4. Els sis quartets són:
* Quartet de corda núm. 1 en fa major
* Quartet de corda núm. 2 en sol major
* Quartet de corda núm. 3 en re major
* Quartet de corda núm. 4 en do menor
* Quartet de corda núm. 5 en la major
* Quartet de corda núm. 6 en si♭ major
Beethoven, en una carta a Hofmeister (Leipzig, 8 d'abril de 1802) comenta que l'edició de Molló núms. 4-6 "un altre cop" està plena d'errors. Kerman fa un comentari semblant, deixant en la conclusió que la pobra edició de Molló dels núms. 4-6 va incitar les fortes protestes privades del compositor. Pel que fa a per al primer quartet en fa, es conserva tota una versió anterior que s'ha publicat i fins i tot enregistrat.

## Referències

* 1 2 Kerman, Joseph (1967). The Beethoven Quartets. Nova York: Knopf.
* ↑ «Beethoven's String Quartets». All about Beethoven. Arxivat de l'original el 2007-02-13. [Consulta: 31 març 2010].
* ↑ La Guardia, p. 16
* ↑ Beethoven's Letters, p. 28, a Google Books. (edició de 1926, Dent/Shedlock/Kalischer editing/translating.) "un altre cop" significa, com Kerman corrobora en la seva discussió dels quartets, que es tracta d'una referència al segon llibre (els núms. 4-6) i no necessàriament als sis quartets, malgrat la nota dels editors en aquesta edició de les seves cartes.

## Bibliografia

* de la Guardia, Ernesto. Los cuartetos de Beethoven. Su historia y análisis. Buenos Aires: Ricordi, 1952, p. 245. ISBN 950-22-0186-8.
# Quietula

Quietula és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Quietula guaymasiae (Jenkins & Evermann, 1889)
* Quietula y-cauda (Jenkins & Evermann, 1889)

## Morfologia

* Cos allargat.
* Cap gros.
* Ulls a la part de dalt del cap, molt propers l'un de l'altre.
* Boca grossa.
* Mandíbula superior molt gran, arribant fins a, gairebé, l'obertura branquial.
* Les aletes pèlviques es troben fusionades en forma de disc.
* L'aleta de la cua és llarga.
* Les escates són llises, diminutes i embotides.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Starks E. C., 1895. The fishes of Puget Sound. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 5. 785-855.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Jenkins, O. P. & B., W. Evermann. 1889. Description of eighteen new species of fishes from the Gulf of California. Proceedings of the United States National Museum v. 11 (núm. 698): 137-158.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* 1 2 Discover Life (anglès)

## Bibliografia

* Ahnelt, H. i J. Göschl, 2003: Morphological differences between the eastern Pacific gobiid fishes Quietula guaymasiae and Quietula y-cauda (Teleostei: Gobiidae) with emphasis on the topography of the lateral line system. Cybium v. 27 (núm. 3): 185-197.
* Birdsong, R. S., Murdy, E. O. i Pezold, F. L., 1988. A study of the vertebral column and median fin osteology in gobioid fishes with comments on gobioid relationships., Bull. Mar. Sci., 42:174-214.
* Eschmeyer, W. N., Herald, E. S. i Hamman, H., 1983. A field guide to Pacific coast fishes of North America from the Gulf of Alaska to Baja California. Peterson Field Guide Ser. 28., Houghton Mifflin: 336pp.
* Jordan, D.S. i Evermann, B.W., 1898. The fishes of North and Middle America: a descriptive catalogue of the species of fish-like vertebrates found in the waters of North America, north of the Isthmus of Panama. Part III., Bull. U.S. Nat. Mus., 47:2183-3136.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Quint Asconi Pedià

Quint Asconi Pedià (en llatí: Quintus Asconius Pedianus) va ser un escriptor romà comentarista de Ciceró que va viure al segle i.
Va néixer l'any 3 o 2 aC, probablement a Pàdua. Va romandre cec a 73 anys durant el regnat de Vespasià, i va morir a 85 anys l'any 83 dC. Va deixar diversos escrits sobre Ciceró, dels quals es conserven parcialment cinc comentaris a discursos. Aquests comentaris estan aplegats sota el nom de Orationum Ciceronis quinque enarratio:
* Contra L. Pisonem
* Pro M. Scauro
* Pro Milone
* Pro Cornelio de maiestate
* In toga candida, comentari que és una crítica dirigida contra Gai Antoni Hibrida i Luci Sergi Catilina, del qual només en resten alguns fragments.
Uns comentaris a les Verrines atribuïts originalment a Asconi són en realitat obra d'un escriptor desconegut del segle v, conegut convencionalment com a Pseudo-Asconi. Encara va ser autor de tres obres més, avui perdudes:
* Contra obtrectatores Vergilii (Contra els detractors de Virgili)
* Vita Sallustii (Vida de Sal·lusti)
* Un tractat a imitació del Simposi platònic.
Els textos de Quint Asconi van ser descoberts per l'humanista Poggio Bracciolini en un còdex que hi havia a l'Abadia de Sankt Gallen avui dia destruït. N'existeixen tres còpies: una feta pel mateix Poggio, guardada a Madrid (Matritensis X. 81), la còpia feta per Zomini que està a la biblioteca Forteguerri de Pistoia (núm. 37 del catàleg) i una tercera còpia feta per Bartolommeo da Montelciano que està guardada a la biblioteca de Florència (núm. 54 del catàleg).

## Referències

* ↑ Jeroni d'Estridó. Chronica Eusebii, p. 2092: 76.

## Bibliografia

* B.A. Marshall:" A historical commentary on Asconius", Columbia, ed.Univ. of Missouri Press, 1985.

## Enllaços externs

* Enciclopèdia Treccani
* Biblioteca Nacional Madrid Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Neculae Pop

Neculae Pop (Hodac, 3 de gener de 1951) és un jugador de voleibol romanès, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on guanyà la medalla de bronze en la competició de voleibol. En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat d'Europa de voleibol de 1977. Amb la selecció romanesa jugà més de 400 partits.
A nivell de clubs va jugar a l'Steaua Bucarest. Després de retirar-se de les competicions va treballar com a entrenador en diferents equips, destacant la selecció nacional romanesa entre 1987 i 1997.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Nicolae Pop». [Consulta: 25 agost 2023].
* 1 2 «Neculae Pop - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 25 agost 2023].
# Nicu Gingă

Nicu Gingă (Grăniceri, 10 de març de 1953) és un lluitador romanès, ja retirat, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real, on guanyà la medalla de plata en la prova del pes mosca del programa de lluita grecoromana. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, fou quart en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles al Campionat del Món de lluita, dues d'or, una de plats i una de bronze. entre les edicions de 1973 i 1978, així com quatre medalles al Campionat d'Europa de lluita, dues de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1974 i 1979; i tres medalles de plata a les Universíades.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Nicu Gingă». [Consulta: 5 abril 2023].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 5 abril 2023].
# R. Maristany (empresa)

R. Maristany (Ròmul Maristany) va ser una sucursal pianos. Va estar activa entre els anys 1870 i 1931.
Fou fundada per Ròmul Maristany l'any 1870. Aquesta sucursal primer va estar situada fins al 1906 al carrer Fontanella, després es traslladà al número 18 de la Plaça de Catalunya, on quedaria fins al 1929, i aquest any crearien una sucursal a Madrid, a la Calle Mayor núm. 47, amb el nom Hijo de Maristany. Va estar activa entre els anys 1882 i 1931.
Venien pianos, harmòniums, rotlles de pianola i accessoris. En aquells moments existien sis fàbriques de pianos a Barcelona, a les quals se'ls demanava posar la marca Maristany per a vendre'ls. Una de les marques més conegudes que van comercialitzar eren els pianos Chaissagne Frères o Steinway & Sons.
El director musical de la Casa Maristany, com se la coneixia, fou Agustí Borgunyó.

## Referències

* ↑ Fukushima, Mutsumi «Fabricantes de pianos en la Barcelona de 1900». Recerca Musicològica, XVII-XVIII, 2007-2008, pàg. 282 [Consulta: 9 juny 2015].
* 1 2 «Fabricantes de pianos en España: 1850 - ahora». Lieveverbeeck. Arxivat de l'original el 20 de juny 2015. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ Vaquero, Fernando. «Maristany». Fernando Vaquero. Arxivat de l'original el 20 de juny 2015. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «Pianos Ròmul Maristany. Plaça Catalunya 18. (1900-1926)». Barcelofília. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ Unknown. «Animas Acústicas: Los pianos y órganos que vendía Agustí Borguñó en Casa Maristany», 16-04-2017. [Consulta: 27 febrer 2020].

## Enllaços externs

* Agustí Borgunyó Pla, director musical
# Raf Raf

Raf Raf o Rafraf (àrab: رفراف, Rafrāf) és una vila al nord-est de Tunísia, situada a una seixantena de quilòmetres de Tunis, a una quarantena de quilòmetres de Bizerta i a 7 km de Ras Jebel. La municipalitat es troba dins de la delegació de Ras Jebel, a la governació de Bizerta, i tenia 9.850 habitants segons el cens de 2014. El nombre d'habitats es pot doblar a l'estiu, amb el retorn dels emigrats i, sobretot, gràcies al dinamisme del turisme estival.

## Situació

Raf Raf està penjada en un turó, adossat al Djebel Nadhour. A baix, de cara a la platja, hi ha l'altra part de la vila, anomenada Raf Raf Plage o El Hmari, que s'estén tot a l llarg de la costa. Des de la riba es pot veure l'illa de Pilau.
Es troba a la petita península del mateix nom, que acaba en el cap Ras Sidi Ali al-Makki. La península està delimitada a l'oest pel cap Ras el Djebel i a la part sud forma una gran badia on es troba la població de Ghar el Melh.

## Economia

La vila és coneguda a Tunísia per les seves vinyes, que produeixen raïm moscatell, les seves platges i els seus brodats tradicionals.

## Administració

Forma la municipalitat o baladiyya homònima, amb codi geogràfic 17 23 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en dues circumscripcions o dàïres:
* Rafraf (17 23 11)
* Rafraf Plage (17 23 12)
La municipalitat s'estén per dos dels set sectors o imades de la delegació o mutamadiyya de Ras Jebel (17 64):
* Rafraf (17 64 56)
* Sounine (17 64 55)

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 140-141. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «أمر حكومي عدد 602 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-602 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, pàg. 1970-1998. ISSN: 9061 0330 9061 [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 55-59. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].

## Enllaços externs

* Raf Raf - Lloc web oficial
# A Semente do Mal

A Semente do Mal (estrenada internacionalment com Amelia's Children) és una pel·lícula de thriller de terror portuguesa del 2024 escrita i dirigida per Gabriel Abrantes i protagonitzada per Jack Haven i Carloto Cotta.

## Argument

Un home descobreix que té un germà bessó i una mare. Així que ell i la seva xicota van a les seves reunions, però tot no surt com estava previst.

## Repartiment

* Jack Haven com a Riley
* Carloto Cotta com a Ed/Manuel/Artur
* Anabela Moreira com Amelia
** Alba Baptista com a jove Amelia
* Rita Blanco com a senyora Vieira
* Beatriz Maia com a filla de la senyora Vieira
* Nuno Nolasco com a assistent de vol
* Sónia Balacó com a Advocada

## Llançament

La pel·lícula es va estrenar el 18 de gener de 2024. Als Estats Units, la pel·lícula es va estrenar als cinemes i en VOD l'1 de març de 2024.

## Recepció

La pel·lícula té una puntuació del 46% a Rotten Tomatoes basat en 13 ressenyes. Simon Abrams de RogerEbert.com va atorgar a la pel·lícula tres estrelles. Brennan Klein de Screen Rant va premiar la pel·lícula amb dues estrelles i mitja sobre cinc. David Ehrlich d'IndieWire va qualificar la pel·lícula com a B-. Chase Hutchinson de Collider va puntuar la pel·lícula amb un 3 sobre 10.
Jeannette Catsoulis de The New York Times va donar una crítica negativa a la pel·lícula i va escriure: "Una col·lisió hilarantment horrible de telenovel·la i pel·lícula de terror, Amelia's Children es tambaleja tan precàriament al cim del penya-segat de la comèdia que s'hauria desitjat que el director, Gabriel Abrantes, s'hagués atrevit a donar-li una puntada de peu cap avall".
J. Kim Murphy de Variety va donar una crítica positiva a la pel·lícula i va escriure: "Cotta té una cara apta per a la farsa, amb els ulls desconcertats i amples que Abrantes té un gran plaer en mostrar. És prou divertit només veure'l fer un passeig."

## Referències

* 1 2 Klein, Brennan. «Amelia's Children Review: Disappointing Portuguese Horror Movie Fails To Break New Ground». Screen Rant, 01-03-2024. [Consulta: 2 maig 2024].
* 1 2 Ehrlich, David. «'Amelia's Children' Review: A DNA Test Leads to Hell in a Kooky, Incestuous Horror Movie About the Dark Side of 23andMe». IndieWire, 29-02-2024. [Consulta: 2 maig 2024].
* ↑ «Amelia's Children». Rotten Tomatoes. [Consulta: 2 maig 2024].
* ↑ Abrams, Simon. «Amelia's Children». RogerEbert.com, 01-03-2024. [Consulta: 2 maig 2024].
* ↑ Hutchinson, Chase. «'Amelia's Children' Review: This Is Why I'm Never Having Kids». Collider, 01-03-2024. [Consulta: 2 maig 2024].
* ↑ Catsoulis, Jeannette «'Amelia's Children' Review: Mommy Weirdest». , 29-02-2024 [Consulta: 2 maig 2024].
* ↑ Murphy, J. Kim (February 28, 2024). «'Amelia's Children' Review: Returning to Portugal, an American Finds Some Nasty Surprises in His Family Tree». Variety. Consulta: May 2, 2024.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Westport (Massachusetts)

Westport és una població dels Estats Units a l'estat de Massachusetts. Segons el cens del 2000 tenia 14.183 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Westport tenia 14.183 habitants, 5.386 habitatges, i 4.082 famílies. La densitat de població era de 109,4 habitants/km².
Dels 5.386 habitatges en un 29% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 62,9% hi vivien parelles casades, en un 9% dones solteres, i en un 24,2% no eren unitats familiars. En el 19,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,62 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,6% tenia menys de 18 anys, un 6,7% entre 18 i 24, un 28% entre 25 i 44, un 29% de 45 a 60 i un 14,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 55.436 $ i la renda mediana per família de 64.568$. Els homes tenien una renda mediana de 41.890 $ mentre que les dones 30.921$. La renda per capita de la població era de 25.281$. Entorn del 3,7% de les famílies i el 4,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Westport». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Westport». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Sotsveguer

A la Catalunya medieval, un sotsveguer era un funcionari reial amb funcions representatives i jurisdiccionals en un districte que o bé tenia, com a titular, el veguer d'un altre districte o bé era un districte que depenia, de diverses maneres, d'una vegueria reial propera (sotsvegueria).
Les demarcacions de Berga, Besalú, Camarasa, Camprodon (de 1321 a 1354), la Ral, Ripoll, Tàrrega (fins al 1330) i Pallars no tingueren veguer privatiu.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 239.
# Biofísica

La biofísica o física biològica és una branca de la biologia i de la física, una branca interdisciplinària, que estudia els fenòmens físics relacionats amb els sistemes biològics, entre molècules, a les cèl·lules, als organismes pluricel·lulars o dins d'un ecosistema.
Actualment la recerca en biofísica tracta un ventall de problemes biològics que no comparteixen un factor identificador únic ni es poden aplegar sota una definició clara i concisa. Això és conseqüència de l'aparició relativament recent de la biofísica com a disciplina científica. Els problemes tractats van des de la comparació de seqüències o el plegament de proteïnes a les xarxes neuronals. En els darrers anys la biofísica també ha inclòs problemes de bioenginyeria i nanotecnologia, com el disseny i la connexió d'extremitats mecàniques i de nanomàquines per regular funcions biològiques.

## Història

Els estudis de Luigi Galvani (1737-1798) van establir les bases del posterior camp de la biofísica. Alguns dels primers estudis de biofísica van ser realitzats a la dècada de 1840 per un grup conegut com l'escola de fisiòlegs de Berlín. Entre els seus membres hi havia pioners com Hermann von Helmholtz, Ernst Heinrich Weber, Carl F. W. Ludwig i Johannes Peter Müller.
William T. Bovie (1882-1958) va ser un dels impulsors del desenvolupament d'aquest camp a mitjans del segle xx. Va ser un dels líders en el desenvolupament de l'electrocirurgia.
La popularitat del camp va augmentar quan es va publicar el llibre Què és la vida? (What Is Life?) d'Erwin Schrödinger. Des de 1957, els biofísics s'han organitzat a la Societat de Biofísica, que actualment compta amb uns 9.000 membres a tot el món.
Alguns autors, com Robert Rosen, critiquen la biofísica perquè consideren que el mètode biofísic no té en compte l'especificitat dels fenòmens biològics.

## Vegeu també

* Bioquímica
* Biotecnologia
* Enginyeria biològica
* Enginyeria biomèdica
* Química física
* Sistema complex

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana. Volum 5. Reimpressió d'octubre de 1992. Barcelona: Gran Enciclopèdia Catalana, 1992, p. 64. ISBN 84-85194-89-6.
* ↑ Zhou, HX «What is biophysics?». BMC Biol, 9, 13, 2001. DOI: 10.1186/1741-7007-9-13.
* ↑ Rose, MR; Oakley, TH «The new biology: beyond the Modern Synthesis». Biol Direct, 2, 30, 2007. DOI: 10.1186/1745-6150-2-30. PMID: 18036242 [Consulta: 19 gener 2023].
* ↑ «Biophysics | science» (en anglès). [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ Sackmann, E. «Biological physics: Origin and perspectives». Chem. Phys. Chem., 3, 3, 2002, pàg. 237-42.
* ↑ Mielczarek, E.V. «Physical frontiers in biology». American Journal of Physics, 74, 2006, pàg. 375. DOI: 10.1119/1.2174054.
* ↑ Franceschetti, Donald R. Applied Science. Salem Press Inc., 15 May 2012, p. 234. ISBN 978-1-58765-781-8.
* ↑ Rosen, Joe; Gothard, Lisa Quinn. Encyclopedia of Physical Science. Infobase Publishing, 2009, p. 4 9. ISBN 978-0-8160-7011-4.
* ↑ «The Inert vs. the Living State of Matter: Extended Criticality, Time Geometry, Anti-Entropy - An Overview». Frontiers in Physiology, vol. 3, 01-01-2012, pàg. 39. DOI: 10.3389/fphys.2012.00039. PMC: 3286818. PMID: 22375127.
# Club Natació Banyoles

El Club Natació Banyoles fou fundat el 30 de desembre de l'any 1925 i és la primera entitat social i esportiva de la Comarca del Pla de l'Estany. Ramon Alsius Malagelada en va ser un dels membres fundadors i dissenyà l'escut del club juntament amb el seu germà Joan. Actualment compta amb més de 10.000 associats. Les modalitats esportives que es practiquen avui dia són la natació, el caiac polo, el rem, el piragüisme, el waterpolo, el triatló, l'atletisme, el salvament i socorrisme, comptant amb més de 500 esportistes federats.

## Referències

* ↑ Abellan, Joan Anton «Gent del Club Natació Banyoles: Ramon Alsius Malagelada i l'escut del Club». Els Colors del Pla de l'Estany, 10-2007, pàg. 55.
* ↑ «RAMON ALSIUS MALAGELADA I L'ESCUT DEL CLUB NATACIÓ BANYOLES». Joan Anton Abellan. [Consulta: 2 març 2015].
* ↑ Ferrer Oriol, Jordi; Busquets Ros, Gemma; Abellan, Joan Anton. Club Natació Banyoles 1925-2000. Lith gràfiques, 2000 [Consulta: 19 març 2016].