OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Protocol INAP

INAP significa Intelligent Network Application Protocol o Intelligent Network Application Part. És el protocol de senyalització utilitzat en xarxes intel·ligents (IN). Forma part de la suite de protocols del sistema de senyalització núm. 7 (SS7), normalment en capes a la part superior de la part d'aplicació de capacitats de transacció (TCAP). També es pot denominar com a lògica per controlar els serveis de telecomunicacions migrats des de punts de commutació tradicionals a una plataforma independent de serveis basats en ordinador.

## Aplicacions

La Unió Internacional de Telecomunicacions (ITU) defineix diversos "nivells de capacitat" per a aquest protocol, començant pel conjunt de capacitats 1 (CS-1). Una aplicació típica per a l'IN és un servei de traducció de números. Per exemple, al Regne Unit, els números 0800 són números de telèfon gratuïts i es tradueixen a un número geogràfic mitjançant una plataforma IN. Les centrals telefòniques descodifiquen els números 0800 a un disparador IN i la central es connecta a l'IN.
La central telefònica utilitza Transaction Capabilities Application Part (TCAP), Signaling Connection and Control Part (SCCP) i INAP i, en termes IN, és un punt de commutació de servei (SSP). Envia un missatge de punt de detecció inicial (IDP) INAP al punt de control de servei (SCP). L'SCP retorna un missatge INAP Connect, que conté un número geogràfic al qual desviar la trucada.
Els missatges INAP es defineixen mitjançant la codificació ASN.1. SCCP s'utilitza per a l'encaminament. La forma estesa d'INAP és l'aplicació personalitzada per a la lògica millorada de xarxes mòbils (CAMEL). TCAP s'utilitza per separar les transaccions en unitats discretes.

## Referències

* ↑ «Intelligent Network Application Part (INAP)» (en anglès). TelecomSpace. Arxivat de l'original el 2013-10-26. [Consulta: 26 febrer 2014].
* ↑ «INAP (IN Application Protocol)» (en anglès), 20-04-2023. [Consulta: 6 novembre 2023].
* ↑ «Signaling System No. 7 | Intelligent Network Application Protocol (INAP)» (en anglès). InformIT, 18-07-2008. Arxivat de l'original el 2014-03-04. [Consulta: 26 febrer 2014].
* ↑ «INAP and Camel Protocol - gsmSSF-OCSI- TCSI - gsmSCF» (en anglès americà), 24-10-2019. [Consulta: 6 novembre 2023].
# Escimnosaure

Els escimnosaures (Scymnosaurus) són un gènere extint de sinàpsids de la família dels pristerognàtids que visqueren al sud d'Àfrica durant el Capitanià (Permià mitjà), fa entre 259,5 i 264,3 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la província sud-africana del Cap Occidental. Es calcula que devien ser igual de grossos que les hienes d'avui en dia. Les seves dents fan pensar que tenien una dieta carnívora. Mancaven de paladar secundari. El nom genèric Scymnosaurus significa ‘llangardaix cadell de lleó’.

## Referències

* 1 2 Entrada «Scymnosaurus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 5 octubre 2024].
* ↑ Kammerer, C. E. «Revision of the Scylacosauridae (Therapsida: Therocephalia)» (en anglès). Palaeontologia africana, 56, 2023, pàg. 51-87.
* ↑ Broom, R. «On Some New Primitive Theriodonts» (en anglès). Annals of the South African Museum, vol. 4, 1903.
* ↑ «Genus: Scymnosaurus BROOM, 1903» (en anglès). [Consulta: 5 octubre 2024].
# Pròmac (fill d'Èson)

D'acord amb la mitologia grega, Pròmac (en grec antic Πρόμαχος), va ser un fill d'Èson i d'Alcímede (o Polimeda).
Quan Pèlias va enviar Jàson a conquerir el velló d'or a la Còlquida tenia l'esperança que no tornaria. Per por que li prengués el tron, va voler matar el seu germanastre Èson. Aquest li va demanar poder triar la manera de morir, i es va enverinar amb sang de toro. Alcímede, la mare de Jàson, va maleir Pèlias i es va penjar, deixant un fill de poca edat, Pròmac, a qui Pèlias també va matar. Es veia segur en el seu reialme perquè havia arribat la nova (falsa) de la mort de Jàson. Al cap d'un temps va tornar Jàson, que, tot i desitjar venjar els seus pares, va dissimular i es dirigí a Corint, on va tramar, amb Medea, la forma de castigar Pèlias.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 463. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 185. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Stomatepia mariae

Stomatepia mariae és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12 cm de longitud total.

## Hàbitat

És una espècie de clima tropical entre 25 °C-27 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: és una espècie de peix endèmica del llac Barombi-Mbo (Camerun).

## Referències

* ↑ Trewavas, E., 1962. Fishes of the crater lakes of the northwestern Cameroons. Bonner Zool. Beitr. v. 13 (heft 1/3): 146-192.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Holly, M., 1930. Synopsis der Süsswasserfische Kameruns. Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 139 (1. Abt.) (3-4): 195-281, Pls. 1-2.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Axelrod, H.R., W.E. Burgess, N. Pronek i J.G. Walls, 1991. Dr. Axelrod's Atlas of freshwater aquarium fishes. Sisena edició. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1997: Aquarien Atlas, Band 5. Mergus Verlag, Melle, Alemanya. 1148 p.
* ↑ Vivien, J., 1991. Faune du Cameroun. Guide des mammifères et des poissons. GICAM. 271 p.

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City, New Jersey, Estats Units.
* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Riehl, R. i H.A. Baensch, 1996. Aquarien Atlas, Band 1. 10a. edició. Mergus Verlag GmBH, Melle, Alemanya. 992 p.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Teugels, G.G., 1991. Stomatepia. p. 465. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Beth Israel Deaconess Medical Center

El Beth Israel Deaconess Medical Center (abreviat com BIDMC, traduït seria Centre Mèdic de la Diaconessa de la Casa d'Israel) de Boston, Massachusetts, és un hospital docent de la Harvard Medical School (Escola de Medicina de Harvard). Es va formar a partir de la fusió del 1996 del Beth Israel Hospital (l'Hospital de la Casa d'Israel, fundat el 1916) i el New England Deaconess Hospital (l'hospital de la Diaconessa de Nova Anglaterra, fundat el 1896). Entre els hospitals docents independents, el BIDMC se situa constantment entre els tres principals beneficiaris de finançament de la investigació biomèdica dels National Institutes of Health. El finançament de la investigació totalitza gairebé 200 milions de dòlars anuals. Els investigadors del BIDMC realitzen més de 850 projectes patrocinats actius i 200 assaigs clínics. El Centre de Recerca Clínica General de Harvard-Thorndike, el laboratori d'investigació clínica més antic dels Estats Units, es troba en aquest lloc des de 1973.

## Referències

* ↑ «Stats and Facts - Beth Israel Deaconess Medical Center». Arxivat de l'original el 13 desembre 2010.
* 1 2 «Merger». Beth Israel Deaconess Medical Center. Arxivat de l'original el 6 octubre 2011.
* ↑ «Stats and Facts». Beth Israel Deaconess Medical Center. Arxivat de l'original el 13 desembre 2010.
# Quartet de corda núm. 1 (Pizzetti)

El Quartet de corda núm. 1 en la major va ser compost per Ildebrando Pizzetti el 1906. El va dedicar a Maria, la seva filla, i té una durada aproximada de 28 minuts.

## Moviments

* I. Vivace ma sereno
* II. Adagio
* III. Tema con variazioni: Allegretto tranquillo
* IV Finale

## Música

Pizzetti va compondre dos quartets de corda. El Primer Quartet de corda en la major, una obra primerenca escrita quan tenia només vint anys s'inspira en els modes populars de la seva regió natal, Emília-Romanya, i recorda el caràcter rústic i encantador de Dvořák. La peça, dedicada a la seva filla Maria, nascuda durant la seva composició, conté un tercer moviment ple de variacions. Entre aquestes destaca Ninna nanna per la mia piccina (Cançó de bressol per a la meva nena), encara que el mateix Pizzetti va rebutjar haver utilitzat melodies populars directament. No es va interpretar fins al 1909 i no es va publicar íntegrament fins al 1920.
El primer moviment, Vivace ma sereno, presenta ressons del cant gregorià, amb un dinamisme i una inquietud creats per l’ús constant d’arpegis i un intercanvi melòdic entre viola, violoncel i, posteriorment, els violins. El segon moviment, Adagio, introdueix una melodia principal que recorda un himne religiós americà del segle XIX. El tercer moviment, Tema con variazione, comença amb un passatge canònic que recorda el murmuri d’un rierol, seguit d’una successió de variacions contrastades i plenes d’imaginació. El finale culmina l’obra amb una sensació vigorosa de moviment, desplegant un paisatge sonor expansiu i captivador.

## Referències

* ↑ «String Quartet No.1 in A major (Pizzetti, Ildebrando)». Imslp. [Consulta: 25 novembre 2024].
* 1 2 Waterhouse, John C.G. «String Quartet No. 1 in A major». Naxos. [Consulta: 26 novembre 2024].
* ↑ Barnard, Nick. «Pizzetti String Quartets». Musicweb. [Consulta: 26 novembre 2024].
# Quartet de corda núm. 1 (Smetana)

El quartet de corda núm. 1 (De la meva vida, en txec: Z mého života) en mi menor va ser compost per Bedřich Smetana el 1876. Es va estrenar a Praga el 29 de març de 1879 per un conjunt liderat per Ferdinand Lachner, marcant un moment significatiu en la trajectòria del compositor en música de cambra.

## Moviments

Aquest quartet està compost de quatre moviments i la seva execució dura aproximadament una mitja hora.
* Allegro vivo appassionato
* Allegro moderato a la Polca
* Largo sostenuto
* Vivace

## Anàlisi

Durant els seus anys de maduresa, Smetana va compondre tres obres de cambra: un trio per a piano el 1855 en memòria de la seva filla i dos quartets de corda, un el 1876 i l’altre el 1882. El seu primer quartet va ser inicialment rebutjat per la Societat de Música de Cambra de Praga per ser considerat massa orquestral i difícil tècnicament. Smetana, però, va defensar que la seva obra no seguia un estil de quartet tradicional, sinó que es basava en la inspiració del tema i les circumstàncies. Aquest quartet es va interpretar per primera vegada a Praga el 1879.
Considerat una obra amb un fort component autobiogràfic, Smetana el va compondre durant un moment difícil de la seva vida, en què ja no albirava cap esperança de recuperació de la sordesa que anava empitjorant, i des d’una profunda malenconia, evocava els anys llunyans de la seva joventut. «És un reflex de la meva vida i de la catàstrofe que significa la sordesa total», escrivia en una carta de començaments de 1879.
El primer moviment, Allegro vivo appassionato, en forma de sonata modificada, presenta dos temes, el del «destí» i el dels «anhels de joventut», i -segons Smetana- «expressa la meva inclinació juvenil envers l'art, l'atmosfera romàntica, l'anhel inaprehensible cap a alguna cosa que no puc expressar ni definir, i també una espècie de premonició de la meva futura desgràcia». La coda del moviment descriu els brunzits que ferien l'orella del músic. Les danses tenen el seu lloc reservat en l'Allegro moderato alla polca, records de la seva feliç joventut. El Largo sostenuto pretén descriure el seu primer amor mitjançant un malenconiós lirisme, que no exclou episodis de diversa índole, canvis d'ànim i inserció de cançons. El quart moviment, Vivace, descriu l'entusiasme pel descobriment de la identitat musical nacional i tracta temes txecs diversos en una atmosfera d'alegria creadora, fins a l'arribada de la desgràcia: successió de vivaces temes dansaires fins a la sobtada presència d'acords ostinatos i ombrívols.
Smetana inaugurà amb aquesta obra i amb la de 1883 una tradició al seu país que va donar fruits tan importants com els quartets d'Antonín Dvořák.

## Referències

* 1 2 Golding, Robin. «Smetana: String Quartet no. 1». EMI. [Consulta: 13 novembre 2024].
* ↑ Brandenburg, Daniel. «Smetana; Janácek; Schubert: String Quartets». Arte Nova Classics. [Consulta: 13 novembre 2024].
* ↑ Los grandes compositores Tom núm. 4. Editorial Salvat.
# Felicia Afrăsiloaie

Felicia Afrăsiloaie (Piatra Neamț, 16 de gener de 1954) és una remadora romanesa, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real on guanyà la medalla de bronze en la competició del quàdruple scull amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Ioana Tudoran, Maria Micșa, Elisabeta Lazăr i Elena Giurcă i fou la primera medalla olímpica de la història del rem femení romanès.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del món de rem de 1977.
Un accident de cotxe l'obligà a retirar-se de la competició el 1978.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Felicia Afrăsiloaie». [Consulta: 23 maig 2023].
* 1 2 «Felicia Afrasiloaie - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 23 maig 2023].
* ↑ «World Rowing - Felicia AFRASILOAIA» (en anglès). Arxivat de l'original el 2023-06-03. [Consulta: 23 maig 2023].
# Bogdan George Apetri

Bogdan George Apetri (Piatra Neamț, 2 de febrer de 1976) és un productor , director de cinema i escriptor romanès. També és director de fotografia i editor. Va estudiar cinema i fotografia a la Universitat de Colúmbia.

## Filmografia

* 2002 : Corny (curtmetratge)
* 2002 : The Arrival of the Train at the Station (curtmetratge)
* 2003 : Crossing (curtmetratge)
* 2006 : O foarte scurta trilogie despre singuratate (curtmetratge)
* 2008 : Ultima zi in decembrie (curtmetratge)
* 2010 : Periferic
* 2020 : No identificat (Neidentificat)
* 2021 : Miracol

## Notes i referències

* ↑ Bogdan George Apetri a cineuropa.org
* ↑ Bogdan George Apetri • Director de Miracle: "Como director, no tienes que ir hacia los lados, tienes que ir hacia lo profundo", Cineuropa, 19 de setembre de 2021
* ↑ Neidentificat al concello da Coruña
* ↑ "Milagro", de Bogdan George Apetri: sobre el fin y los medios s Página/12
# Quico, el progre

Quico, el progre és una tira de premsa creada per J.L. Martín per a El Periódico de Catalunya en 1978, adaptada a sèrie de televisió per Televisió de Catalunya el 1992 com a Quico.

## Trajectòria editorial

La tira còmica es va publicar entre 1978 i 1989 a El Periódico de Catalunya. També va aparèixer en El Jueves, JAuJA (1982) i La Oca (1985).
La tira s'ha recopilat en àlbums monogràfics:
* 1980 Ya estás un poco carroza, Quico (Planeta: Fábula, núm. 80);
* 1982 Te estás quedando calvo, Quico (Planeta: Fábula, num. 109);
* 1983 Has engordado, Quico (Planeta: Fábula, núm. 133);
* 1984 No estás en forma, Quico (Planeta: Fábula, núm. 151);
* 1985 Quico, el Progre (El Jueves: El humor no ciega tus ojos);
* 1988 Quico es así (B: Quico, el Progre, núm. 1);
* 1988 No eres moderno, Quico (B: Quico, el Progre, núm. 2);
* 1989 No fumes, Quico (B: Quico, el Progre, núm. 3);
* 1989 Quico quiere ser feliz (B: Quico, el Progre, núm. 4);
* 1990 ¡Cómo pasa el tiempo, Quico! (B: Quico, el Progre, núm. 5);
* 1990 ¡Cómo pasa el tiempo, Quico (B: Quico, el Progre, núm. 6).

## Adaptació a altres mitjans

Entre 1992 i 1995 es va produir una sèrie de televisió en imatge real, amb Ferran Rañé en el paper de Quico el progre.
El gener de 2017 la sèrie va tornar en format de còmic digital amb el títol de Quico jubilata, que des del 2018 es publicaria en tires còmiques a la Vanguardia.

## Referències

* 1 2 3 Cuadrado (2000), p. 798.
* ↑ Quico el progre a tebeosfera
* ↑ Quico (TV Series 1992–1995), "IMDb".
* ↑ El día en el que ‘Quico, el progre’ se convirtió en ‘Quico Jubilata’, La Vanguardia, 2 de maig de 2018

## Bibliografia

* CUADRADO, Jesús. Atlas español de la cultura popular: De la historieta y su uso, 1873-2000.. Madrid: Ediciones Sinsentido/Fundación Germán Sánchez Ruipérez. 2 v, 2000. ISBN 84-89384-23-1.
* GUIRAL, Antoni. Cuando los cómics se llamaban tebeos: La Escuela Bruguera (1945-1963). Colección Magnum nº 4. Barcelona: Ediciones El Jueves, S. A., 12/2004. Depósito Legal: B-45994-2004. ISBN 84-9741-555-8.
# Quintet per a piano (Weinberg)

El Quintet per a piano, per a piano, dos violins, viola i violoncel, va ser compost per Mieczysław Weinberg el 1944 i estrenat a Moscou el 18 de març del 1945 per Emil Guílels al piano i el quartet del teatre Bolxoi. Té una durada d'uns 42 minuts.

## Moviments

* I. Moderato con moto
* II. Allegretto
* III. Presto
* IV. Largo
* V. Allegro agitato

## Origen i context

Escrit immediatament després de la seva Primera Simfonia, l'obra està carregada d'una profunda intensitat emocional, marcada per l'angoixa de la guerra. El que sorprèn és la inclusió d'un tema irlandès dins de la seva paleta melòdica: segons la seva filla, Victoria, el seu pare percebia els britànics i els irlandesos com a alliberadors.

## Referències

* ↑ Elphick, Daniel. «Explicació de l'obra». [Consulta: 5 agost 2019].
* ↑ Duperron, Jean-Yves. «Ressenya del disc». Classical Music Sentinel. [Consulta: 5 agost 2019].
* ↑ Clarke, Colin. «More Weinberg: the Piano Quintet on Oehms Classics». Classical Explorer. [Consulta: 17 octubre 2024].
# Missa brevis núm. 11 (Mozart)

La Missa brevis núm. 11 en do major, «Credo», K. 257, és una missa composta per Wolfgang Amadeus Mozart, probablement el 1776. La Missa «Credo» ha estat classificada com un missa solemnis, una missa brevis o una missa brevis et solemnis. També la durada en la seva interpretació, que és d'uns 25 minuts, fa que sigui difícil classificar-la de manera definitiva. El seu nom deriva de la llarg Credo, en el qual la paraula credo es repeteix diverses vegades a partir d'un motiu de dues notes. Per tant, forma part de la tradició de les anomenades "Misses Credo", entre les quals s'inclouen la «Kleine Credo Messe» (Missa brevis núm. 3, K. 192) i, més tard, la Missa Solemnis de Beethoven. La primera interpretació fou a Salzburg, el novembre de 1776. Aquesta és una de les tres misses que Mozart va compondre durant els mesos de novembre i desembre de 1776. Totes en la tonalitat de do major, inclosa la «Piccolomini-messe» (K. 258) i la Missa del solo d'orgue, «Orgelsolomesse» (K. 259).

## Estructura

Està constituïda per sis moviments.
* "Kyrie" Andante maestoso, do major, 3/4
    "Kyrie eleison..." Allegro, do major, 4/4
* "Gloria" Allegro assai, do major, 4/4
* "Credo" Molto allegro, do major, 3/4
    "Et incarnatus est..." Andante, do major, 6/8
    "[Credo, credo...] Et resurrexit..." Molto allegro, do major, 3/4
* "Sanctus" Allegretto, do major, 4/4
    "Hosanna in excelsis..." Molto allegro, do major, 4/4
* "Benedictus" Allegro, fa major, 4/4
    "Hosanna in excelsis..." Molto allegro, do major, 4/4
* "Agnus Dei" Andante maestoso, do major, 3/4
    "Dona nobis pacem..." Allegro vivace, do major, 4/4
Pel que fa a la instrumentació, està escrita per a quatre solistes (soprano, contralt, tenor i baix), cor mixt a quatre veus, violins (I i II), dos oboès, dos clarins (trompetes agudes), tres trombons (colla part) i baix continu.

## Referències

* 1 2 Sadie, Stanley. Mozart: The Early Years 1756–1781, 2006, p. 388.
* ↑ The Cambridge Mozart Encyclopedia, 2006, p. 271.
* ↑ Shrock, Dennis. Choral Repertoire, 2009, p. 379.
* ↑ Stauffer, George B. Bach - The Mass in B Minor: The Great Catholic Mass, 2003, p. 103.
* ↑ Einstein, Alfred. Mozart: His Character, His Work, 1945, p. 338.

## Enllaços externs

* Missa brevis núm. 11, K. 257: Partitura al Neue Mozart-Ausgabe
* Partitures lliures of Missa brevis núm. 11 en do major (Missa «Credo»), K 257 a Choral Public Domain Library (ChoralWiki)
# Telefaassa

Segons la mitologia grega, Telefaassa (en grec antic Τηλέφαασσα) fou una nimfa, filla de Posidó i de Líbia. Es casà amb Agenor, rei de Fenícia, i fou mare de Cadme, Cílix, Fènix i Europa.
Va marxar amb els seus fills a la recerca d'Europa quan aquesta va ser raptada per Zeus. Va morir d'esgotament a Tràcia i Cadme la va enterrar. De vegades se li atribueix un altre fill, Tasos, epònim de l'illa de Tassos.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. «Telefaassa». A: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, octubre del 1997, p. 203 (Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1.
* ↑ «Telefaassa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 503. ISBN 9788496061972.
# Prònax

Prònax (en grec antic Πρώναξ), segons la mitologia grega, va ser un heroi, fill de Tàlau, rei d'Argos, el fill de Biant, i de Lisímaca.
Prònax és germà d'Adrast i d'Erifile. Va tenir una filla, Amfítea, que es va casar amb Adrast, i se li atribuïa un fill, Licurg, el pare d'Ofeltes. Algunes versions diuen que Amfítea es va casar amb Dió, rei de Lacònia.
Prònax va ser mort a Argos pel seu cosí Amfiarau amb motiu d'una rebel·lió. Es deia que els Jocs Nemeus van tenir per origen els jocs fúnebres celebrats en el seu honor.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 464. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 186. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Val Degano

Val Degano (friül Cjanâl di Guart) és una de les set valls de la Cjargne, una de les comarques de la província d'Udine (Friül). De nord a sud és travessada pel torrent homònim, que neix a Forni Avoltri per a desembocar al Tagliamento després d'Enemonzo i Villa Santina. Els municiñis de la vall són:
* Forni Avoltri (Fôr Davuàtri)
* Rigolato (Rigulât)
* Comeglians (Comelians)
* Ovaro (Davâr)
* Raveo (Raviei)