OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Myoglanis koepckei

Myoglanis koepckei és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,9 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 47.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones al Perú.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Memories of the Carnegie Museum v. 5 (núm. 1). i-xxii + 1-578.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Chang, F., 1999: New species of Myoglanis (Siluriformes, Pimelodidae) from the Río Amazonas, Peru. Copeia 1999 (núm. 2): 434-438.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Mystacoleucus

Mystacoleucus és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Mystacoleucus argenteus (Day, 1888)
* Mystacoleucus atridorsalis (Fowler, 1937)
* Mystacoleucus chilopterus (Fowler, 1935)
* Mystacoleucus ectypus (Kottelat, 2000)
* Mystacoleucus greenwayi (Pellegrin & Fang, 1940)
* Mystacoleucus lepturus (Huang, 1979)
* Mystacoleucus marginatus (Valenciennes, 1842)
* Mystacoleucus padangensis (Bleeker, 1852)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Kottelat, M. 2000. Diagnoses of a new genus and 64 new species of fishes from Laos (Teleostei: Cyprinidae, Balitoridae, Bagridae, Syngnathidae, Chaudhuriidae and Tetraodontidae). J. South Asian Nat. Hist. v. 5 (núm. 1): 37-82.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia), Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Mystus punctifer

Mystus punctifer és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A. 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W.E. 1989. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City (Nova Jersey, Estats Units). 784 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ng, H. H., S. Wirjoatmodjo & R. K. Hadiaty 2001. Mystus punctifer, a new species of bagrid catfish (Teleostei: Siluriformes) from northern Sumatra. Raffles Bull. Zool. v. 49 (núm. 2): 355-358.
* Roberts, T.R. 1994. Systematic revision of Asian bagrid catfishes of the genus Mystus sensu stricto, with a new species from Thailand and Cambodia. Ichthyol. Explor. Freshwat. 5(3):241-256.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Màrius Calado i Colom

Màrius Calado i Colom (Barcelona, 23 d'octubre de 1862 - Barcelona, 24 d'agost de 1926) va ser un pianista i professor de música català.

## Biografia

Va néixer a Barcelona el 23 d'octubre de 1862, fill del valencià Lluís Calado i de la barcelonina Amàlia Colom. Estudià amb Gabriel Balart al Liceu de Barcelona i al Conservatori d'Isabel II amb Joan Baptista Pujol. Als setze anys marxà a París, i una excel·lent interpretació d'una Sonata de Georges Mathias, i la seva joventut li permeteren ingressar en el Conservatori en condició d'estranger.
Dos anys més tard, el 1881, la seva magistral execució (segons els examinadors) del Carnaval de Robert Schumann i de l'Allegro de concert de Hugo Wolf obtingué el primer premi de la classe superior de piano i seguidament va començar la seva carrera concertística a la capital francesa amb molt bona acollida per part de la premsa. Va fer nombrosos concerts a París (sales Érard, Pleyel, Sociedad La Trompette, etc.), va col·laborar regularment amb Marthe Ruelle, I. Philipp i Sarmiento, i va tocar amb la Orquestra de los Concertinos Pasdeloup en 1884 , fins que el 1888 tornà a Barcelona, on va fer concerts al Teatre Principal, a la Sala Beethoven, al Gran Teatre del Liceu i a la Sucursal Érard, i la crítica el va batejar com a "El Planté Catalán". Realitzà dues petites gires per l'Amèrica del Sud, especialment per Argentina en 1881 i 1890, i a Espanya tocà a Madrid, València, Palma. El seu darrer concert públic va ser el 18 de gener del 1895 i posteriorment es dedicà a l'ensenyament en exclusiva.
D'ell es destacà la gran nitidesa amb què interpretava Liszt, Chopin, Franz Schubert, Schumann, Saint-Saëns… Formà part de les tertúlies culturals que el Doctor Andreu feia a casa; Enric Granados, un dels contertulians, tingué una bona amistat amb ell, i li dedica el Vals de concert, op. 35, del 1914.

## Referències

* ↑ «Los que mueren - Mario Calado». La Vanguardia, 26-08-1926, pàg. 6.
* ↑ «Naixements 1862, 3r llibre, foli 395, registre 4766». AMCB.
* ↑ La Vanguardia, 25-7-1881, p. 3785.
* ↑ Gubiscg-Viñes, N. Les années de jeunnesse d'un pianiste espagnol en France. 1887-1900. Barcelona: Gran enciclopèdia catalana.
* ↑ Milton, John W. «Granados and Goya: Artists on the Edge of Aristocracy» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-03-03.

## Bibliografia

* J.S. «Màrius Calado». La Veu de Catalunya, 11-09-1926. Reproduit a «(facsímil)». Scherzando, núm. 190, 1926, pàg. 3-4.

## Enllaços externs

* Article de La Ilustración Española y Americana XXXIII, p. 131 (castellà)
# Mèmnon

Segons la mitologia grega, Mèmnon (grec antic: Μέμνων -έμνονος. Llatí: Mĕmnōn -ŏnĭs) va ser un rei d'Etiòpia, fill de Titonos i d'Eos. Va ser criat per les Hespèrides.
Acudí en ajut de Príam, el seu oncle, durant la guerra de Troia. En un combat matà Antíloc, fill de Nèstor, però llavors s'hagué d'enfrontar amb Aquil·les i fou vençut i mort per l'heroi. Els antics suposaven que la rosada s'originà en les llàgrimes d'Eos, deessa de l'aurora, que plorava per la mort del seu fill.
Una tradició situa la tomba de Mèmnon a la desembocadura del riu Esep, a l'Hel·lespont. Cada any es reunien allà uns ocells que ploraven la mort de l'heroi. Els ocells, anomenats Memnònides, es deia que eren els companys de Mèmnon que van ser transformats després de la seva mort, o bé que eren les seves cendres, que d'aquesta forma havien adquirit la immortalitat. Els ocells es dividien cada any en dos grups que lluitaven entre ells, fins que la meitat sucumbia.
Hi ha diverses tradicions sobre la pàtria de Mèmnon, ja que es diu que era nascut a Síria, o a Susa, o a la Bactriana, a l'Àsia interior. També podia haver nascut a Egipte, a Tebes. Aquesta identificació que el fa egipci va portar a anomenar Colossos de Mèmnon unes colossals estàtues d'Amenofis III, i es deia que quan els primers raigs de l'aurora il·luminaven les estàtues sortia d'elles una música melodiosa que saludava la llum que l'enviava la seva mare.

## Referències

* 1 2 Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, V. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932. p. 65
* ↑ «Mèmnon». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 355. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 146-147. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Vegeu també

* Etiòpia (mitologia)
* Colossos de Mèmnon
# Mèrope (Plèiade)

D'acord amb la mitologia grega, Mèrope (en grec antic Μερόπη), va ser una de les Plèiades, filla d'Atles i Plèione.
Es casà amb el mortal Sísif i fou la mare de Glaucos. De totes les Plèiades és l'única casada amb un mortal, per això l'estrella que li correspon a la constel·lació de les Plèiades té menys lluentor que les que representen les seves germanes.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 361. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 148. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Mèrope (filla de Cípsel)

Segons la mitologia grega, Mèrope (en grec antic Μερόπη), era la filla de Cípsel, rei d'Arcàdia.
Es va casar amb l'heràclida Cresfontes, amb el qual tingué tres fills. Cípsel l'havia donat en matrimoni a Cresfontes per garantir-se l'aliança amb els Heràclides i conservar el tron d'Arcàdia.
En el repartiment del Peloponès que van fer els heràclides, a Cresfontes li va tocar Messènia. Mèrope és la protagonista d'una tragèdia d'Eurípides, avui perduda, però que es pot reconstruir. Cresfontes, que en altres tradicions havia mort per una revolta dels seus súbdits, en aquesta tragèdia era mort per Polifontes, un dels heràclides, que també va matar els dos fills grans de Cresfontes i es va casar amb la vídua, Mèrope, en contra de la seva voluntat. Mèrope havia aconseguit salvar el fill petit, Èpit, enviant-lo a Etòlia, amb uns amics. Va seguir en contacte amb ell a través d'un servidor que feia els viatges secretament, però Polifontes va saber que el fill no havia mort, i va donar ordre de què el busquessin, perquè li representava una preocupació tenir lliure un possible venjador. Va oferir una quantiosa recompensa a qui matés Èpit. El noi, però, havia crescut i s'havia proposat venjar el seu pare i els seus germans. Va adoptar el nom de Telefontes i es va presentar davant del rei per demanar-li la recompensa, ja que assegurava haver matat Èpit. El rei no se'l va creure gaire, però li va demanar que es quedés al palau en qualitat d'hoste mentre ell se n'informava. Mentrestant, Mèrope va parlar amb el criat que feia de mitjancer entre mare i fill, que va dir-li que no sabia on era Èpit, i que havia desaparegut uns dies abans. Mèrope no va dubtar que l'estranger acollit per Polifontes havia matat el seu fill, i una nit va entrar a l'habitació on dormia el fals Telefontes per matar-lo. Ja tenia el braç aixecat amb el ganivet, quan es presentà el criat i l'aturà. Li va dir que aquell era el seu fill Èpit. Llavors mare i fill van convenir en la manera de matar Polifontes. Mèrope es va vestir de dol de manera molt ostensible i Polifontes ja no va tenir dubtes de la mort d'Èpit. A més, Mèrope, que s'havia mostrat fins aquell moment molt distant amb el rei, va acostar-se-li com si hagués perdut tota esperança i es resignés a la seva sort. El rei, amb alegria, es va preparar per celebrar un sacrifici en acció de gràcies i va invitar el fals Telefontes com a hoste d'honor demanant-li que immolés la víctima. Però, a l'altar, en lloc de sacrificar l'animal, el jove va clavar el punyal al cor de Polifontes, venjant així la sort del seu pare i dels seus germans, i també el llarg patiment de la seva mare. Després es va proclamar rei, cosa que li va ser molt fàcil.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 361. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 148. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Mètode catàrtic

El mètode catàrtic era una tècnica psicoterapèutica dels inicis de la psicoanàlisi. Consistia a provocar un efecte terapèutic amb la purga o descàrrega d'afectes patògens units a fets traumàtics en evocar-los. Josef Breuer va crear la tècnica i la va desenvolupar en col·laboració amb Sigmund Freud a la fi del segle xix a Viena. El terme deriva del concepte filosòfic d'Aristòtil katharsis (καθάρσις), utilitzat per explicar la purificació que el teatre i altres obres d'art haurien en l'espectador.
Breuer i Freud van inventar el mètode catàrtic entre 1881 i 1895 com a teràpia contra els símptomes de les afeccions que ells diagnosticaven amb el concepte nebulós d'histèria femenina. Prèviament, Jean-Martin Charcot havia intentat demostrar, amb aplicació de la hipnosi, que aquestes alteracions tenien una causa psíquica i no orgànica. El mètode i la seua tècnica van ser il·lustrats pels dos autors al tractat Estudis sobre la histèria, publicat el 1895. S'hi explica que Breuer va ser el primer que el va emprar en una teràpia amb una pacient d'«histèria», Bertha Pappenheim (Anna O.), el 1881 i 1882. Anna O. ha passat a la història de la psicoanàlisi com un cas paradigmàtic, per l'extravagant i sorprenent varietat de símptomes que presentava. L'informe sobre la suposada desaparició dels símptomes amb l'ajut d'aquesta teràpia continua inspirar els adeptes de la psicoanàlisi. La mateixa Pappenheim hauria parlat de la teràpia de neteja de xemeneia o cura de la parla, al·ludint a aquest efecte de neteja i alliberament de l'ànim de la brutícia que la blocava. Mentrestant, «el diagnòstic d'histèria s'ha convertit en un globus ple d'aire en lloc de substància» i el concepte com a suposada malaltia mental s'ha abandonat. Estudis posteriors han mostrat que Breuer i Freud més aviat van adaptar l'informe de llurs observacions a llur teoria, i no pas la teoria a les observacions de la realitat com el necessitaria el mètode científic.

## Referències

* ↑ Laplanche, Jean; Pontalis, J. B.. Diccionario de psicoanálisis (en castellà, traduït del francès títol vocabulaire de la psychanalyse, 1967). 9a ed.. Buenos Aires: Paidós, 2007, p. 428. ISBN 950-12-7321-0.
* 1 2 «Hysteria - an overview» (en anglès). International Encyclopedia of the Social & Behavioral Sciences. Science Direct Topics, 2001. [Consulta: 1r gener 2022].
* ↑ Freud, Joseph. Studies on Hysteria (en anglès, traduït de l'alemany). Nova York: Coolidge Foundation Publishers, p. 20 (Nervous and Mental Disease Monographs, núm. 61).
* ↑ Onfray, Michel. Le crépuscule d'une idole : l'affabulation freudienne. París: Librairie générale française, impr. 2011. ISBN 978-2-253-15786-1.
# Les Invasions barbares

Les Invasions barbares és una pel·lícula quebequesa de l'any 2003, escrita i dirigida per Denys Arcand. Es tracta de la continuació, 17 anys després, de Le Déclin de l'empire américain, del mateix autor.

## Argument

Montreal 2002. Començament cinquantena i divorciat, Rémy és a l'hospital. La seva ex-dona Louise recorda d'urgència el seu fill Sébastien, que fa una brillant carrera a Londres. Sébastien vacil·la - el seu pare i ell no tenen més res a dir-se des de molt de temps - després acaba per acceptar venir amb la seva promesa francesa a donar un cop de mà a la seva mare.
Des de la seva arribada, Sébastien mou cel i terra per obtenir un diagnòstic clar sobre l'estat de salut del seu pare i per suavitzar les proves que l'esperen. Usarà la seva imaginació, mourà les seves relacions, empentarà el sistema de totes les maneres possibles i recorrerà als suborns, entre altres tàctiques il·legals, per procurar al seu pare condicions millors...i una mica de felicitat.
Mentestant, familiars, amics i examants aflueixen a la capçalera de Rémy per oferir-li el seu suport o arreglar els seus comptes... i reflexionar sobre la seva pròpia existència. Entre els visitants, es troben diversos membres de l'alegre banda que ha marcat el passat de Rémy. Què se n'ha fet? Divorciada de Rémy des d'una quinzena d'anys, Louise ha aconseguit oblidar-ho i refer la seva vida? Pierre, el poc amor propi del qual li prohibia de reproduir-se, s'ha col·locat finalment? Fins on l'han portat les pulsions carnals de Diana? Contra qui estima Dominique, que no tenia cap escrúpol en escalfar el seu llit amb els marits de les seves amigues? I Claude, l'homosexual, encara és sotmès al seu irreprimible instint de caçador?
Sigui quin que sigui el camí que han seguit, aquests intel·lectuals no han perdut el seu gust per la conversa hàbil i deliciosament irreverent.
Pel que fa a Rémy, l'hora del balanç ha sonat. En el transcurs de discussions - sobretot amb la seva nova amiga drogada amb qui manté una relació de simbiosi i amb una religiosa atractiva i animosa -, Rémy fa una mirada sincera sobre els seus excessos i les seves llacunes. Però aquesta introspecció serà suficient per provocar la reconciliació de Rémy amb el seu fill, que representa tot el que menyspreava en el seu propi pare?

## Repartiment

* Rémy Girard: Rémy
* Stéphane Rousseau: Sébastien
* Dorothée Berryman: Louise
* Louise Portal: Diane
* Marie-Josée Croze: Nathalie
* Marina Hands: Gaëlle
* Dominique Michel: Dominique
* Pierre Curzi: Pierre
* Yves Jacques: Claude
* Mitsou Gélinas: Ghislaine
* Micheline Lanctôt: Infermera Carole
* Johanne-Marie Tremblay: Sor Constance
* Roy Dupuis: Gilles Levac

## Premis

* César al millor guió original o adaptació

## Referències

* ↑ Scott, A.O. «FILM FESTIVAL REVIEWS; Flower Children Grown Up: Somber, Wiser and Still Talking Dirty» (en anglès). The New York Times, 17-10-2003.

## Enllaços externs

* Les Invasions barbares - Lloc web oficial
# Harb

Una tribu àrab de la regió de Hijaz de l'Aràbia Saudita.
Els orígens de la tribu es remunten a Sarat Khawlan, al sud de l'Aràbia Saudita. [سراة خولان]
Un dels líders més destacats de la tribu Harb és Masoud bin Mudyan, que va participar en la guerra otomano-saudita.
La tribu Harb va tenir el seu propi emirat al mateix temps.
La tribu Harb té moltes figures històriques com ara: [محسن الفرم]
Al-Samh bin Malik Al-Khawlani és una de les figures de la tribu Harb a l'època del califat omeia, on era famós per la seva justícia i valentia. El seu nom en àrab [السمح بن مالك الخولاني] .
La tribu Harb s'estén pels Estats del Golf, concretament a la regió de Hijaz a l'Aràbia Saudita.

## Bibliografia

* Ch. M. Doughty, Travels in Arabia Deserta, Cambridge 1888.
# Nangra bucculenta

Nangra bucculenta és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,4 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 34.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Yamuna a Bangladesh.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Day F., 1877. The fishes of India; being a natural history of the fishes known to inhabit the seas and fresh waters of India, Burma, and Ceylon. Fishes India Part 3. 369-552.
* ↑ «Nangra bucculenta». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ Roberts, T. R. i C. J., Jr. Ferraris, 1998: Review of South Asian sisorid catfish genera Gagata and Nangra, with descriptions of a new genus and five new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 50 (núm. 14): 315-345.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Jayaram, K.C., 1999. The freshwater fishes of the Indian region. Narendra Publishing House, Delhi - 110006, Índia. 551 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hora, S. L. i N. C. Law, 1941: Siluroid fishes of India, Burma and Ceylon. IX. Fishes of the genera Gagata Bleeker and Nangra Day. X. Fishes of the genus Batasio Blyth. Records of the Indian Museum (Calcutta) v. 43 (pt 1): 9-42, 2 pls.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sen, N. i B. K. Biswas, 1994: On a new species of Nangra Day (Pisces: Siluriformes: Sisoridae) from Assam, north east India with a note on comparative studies of other known species. Records of the Zoological Survey of India v. 94 (núms. 2-4): 441-446.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB