OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escriptura creativa

L'escriptura creativa és aquella escriptura, de ficció o no-ficció, que desborda els límits de l'escriptura professional, periodística, acadèmica o tècnica. Aquesta categoria d'escriptura inclou la literatura i els seus gèneres i subgèneres, especialment, la novel·la, el conte i la poesia, així com l'escriptura dramàtica per al teatre, el cinema o la televisió. En aquest tipus d'escriptura predomina la creativitat per sobre del propòsit informatiu o comunicatiu propi de l'escriptura no literària.
L'escriptura creativa s'ensenya generalment en format de tallers d'escriptura. Als tallers, els estudiants solen redactar textos originals, compartint-los amb els companys, amb la supervisió i el feedback corresponent dels professors. Alguns cursos ensenyen formes d'explotar o accedir a la creativitat latent o competències més tècniques, com ara l'edició, el treball de tècniques narratives, gèneres, pluja d'idees, escriptura automàtica o desfer el bloqueig de l'escriptor. Alguns autors destacats, com Marta Orriols, Ildefonso Falcones, Sílvia Alcántara, Kazuo Ishiguro o Ian McEwan van començar la seva carrera literària a partir de tallers d'escriptura. El Gotham Writers' Workshop és el taller d'escriptura de més renom mundial, amb més de 6.000 alumnes, mentre que l'escola d'escriptura de l'Ateneu Barcelonès, amb més de 2.000 alumnes, és la més gran d'Europa.

## Elements

* Acció
* Ambientació
* Caràcter
* Conflicte
* Diàleg
* Espai
* Estil
* Gènere
* Narració
* Punt de vista
* Suspens
* Temps
* Tema i Motiu
* Trama
* To
* Versemblança
* Veu

## Formes i gèneres de la literatura

* Assaig
* Autobiografia/Memòries
* Blogs
* Còmic
* Conte
* Guió cinematogràfic
* Guió teatral
* Literatura infantil
* Literatura juvenil
* Microrelat
* Novel·la
* No-ficció
* Poesia

## Vegeu també

* Teoria de la literatura
* Didàctica de la literatura
* Narratologia
* Retòrica
* Trop literari

## Referències

* ↑ Bliss, Jayden; Burgess, Michael Nunes. My Macguffin: Business as a Spiritual Practice (en anglès). Balboa Press, 2012-09. ISBN 978-1-4525-5528-7.
* ↑ «Escola d'Escriptura de l'Ateneu: 20 anys ensenyant a escriure». El Nacional, 25-10-2018. [Consulta: 14 gener 2020].
* ↑ Swansburg, John «At Yale, Lessons in Writing and in Life» (en anglès). The New York Times, 29-04-2001. ISSN: 0362-4331.
* ↑ Dahlström, Anna. Storytelling in Design: Defining, Designing, and Selling Multidevice Products (en anglès). O'Reilly Media, Inc., 2019-12-12, p. 34. ISBN 978-1-4919-5939-8.
* ↑ Safont, Joan «Escola d'Escriptura de l'Ateneu: 20 anys ensenyant a escriure». El Nacional, 25-10-2018.

## Enllaços externs

* Escola d'Escriptura de l'Ateneu Barcelonès
* Gotham Writers Workshop de Nova York (anglès)
# Torre Mapfre

La torre Mapfre és un gratacel situat a la Vila Olímpica del Poblenou, i és el gratacel més alt de la ciutat i de tot Catalunya, empatat amb el veí Hotel Arts.

## Història

Ambdós edificis van ser construïts amb motiu dels Jocs Olímpics del 1992. Les dues torres es van convertir així en un dels emblemes de la remodelació urbanística de la ciutat motivada per la celebració de les Olimpíades.
Aquest gratacels va arribar a ser el 2n més alt d'Espanya, darrere de la Torre Picasso, a Madrid, fins que va arribar l'Hotel Bali, situada a Benidorm, que va passar a ser el gratacel de més altura d'Espanya i l'hotel més alt d'Europa occidental. Després de la construcció del complex Cuatro Torres a Madrid, que aglutina les quatre torres més altes d'Espanya, la torre Mapfre perd quatre posicions i passa a ser la vuitena. A poc a poc anirà perdent posicions, i presumiblement quedarà per sota de la desena posició per després de 2011, quan es realitzin nous projectes de construcció de gratacels a Bilbao, Sevilla, Madrid, Benidorm, Màlaga... No obstant, seguirà sent la més alta de la Ciutat Comtal, ja que no hi ha cap projecte previst fins a aquestes dates.

## Característiques

L'edifici té 40 plantes, mesura 154 metres i és visible des de tota la ciutat. Les finestres del gratacel reflecteixen el terra, amb la qual cosa adquireix l'aspecte d'un mirall gegantí. En la planta baixa es troba un centre comercial. Com el seu propi nom indica, la torre està en gran part ocupada per les oficines de MAPFRE, una de les majors companyies d'assegurances d'Espanya, encara que també allotja oficines d'altres empreses com URSSA Mondragon Corporación Cooperativa, Oriol Bohigas, Necso, Uniland Cementera S.A., Ciments Portland Valderrivas, Condal Grues, Otis España / Zardoya Otis, Texsa S.A., DORLET, Europerfil, DiamondCluster International S.L.

## Vegeu també

* Llista de gratacels del Barcelonès
# Théodore Ritter

Théodore Ritter (Nantes, 5 d'abril de 1840 - París, 6 d'abril de 1886) fou un pianista i compositor francès.

## Biografia

Des dels seus primers anys es dedicà a l'estudi de la música, i va rebre una esmerçada educació, que completà amb Liszt, el qual li donà lliçons de piano i composició. Encara molt jove es començà donar a conèixer com a concertista, arribant a dominar el mecanisme de tal manera que aconseguí una envejable reputació arreu on se l'escoltà, per la varietat de sonoritats que treia del piano amb les seves formes d'atac, ensems que la seva elegant i delicada manera de frasejar, que li conquistaren, especialment en les seves composicions, ja originals, com en els Correus i el Chant du braconier, ja transcripcions, com la del scherzo del Somni d'una nit d'estiu, de Mendelssohn, i d'obres de Bizet, Schubert, Gounod i Verdi, entusiastes admiradors i fins i tot intel·ligents imitadors.
A la seva mort deixà, a més de les citades, diverses composicions per a piano molt apreciades; una sonata per a dos pianos; diverses composicions vocals; una opereta en un acte, Marianne, estrenada a París i Florència (1861 i 1865), i una òpera, La Dea risoria, que assoliren un èxit mitjà.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 51, pàg. 865 (ISBN 84-239-4551-0)
# Théodore É D de Lajarte

Théodore Édouard Dufaure de Lajarte (Bourdeus, 10 de juliol de 1826 - París, 1890) fou un compositor i crític musical francès.
Estudià en la seva ciutat natal i després a París, i el 1855 estrenà amb èxit en el teatre Líric l'òpera còmica en un acte Le secret de l'oncle Vincent, que assolí 70 representacions seguides. Després sense abandonar el teatre, es dedicà a la crítica i a la història de la música, col·laborant en el Moniteur des Arts, Monde illustré, France musicale, Ménestrel, etc. A més de l'òpera citada va compondre les següents:
* Le duel du commandeur (1857);
* Mam'zelle Pénélope (1859);
* On guérit de la peur, Le neven de Gulliver (1861);
* La farce de maître Villon (1872);
* Pierrot ténor (1873);
* Le portrait (1883);
* Le roi de carreau (1883);
* Les fumeaux de Bergame (1886).
A més, va compondre obres per a banda, i va escriure els treballs següents:
* Instruments Sax et Fanfares civiles (1867);
* Bibliothèque musicale du théâtre de l'Opera (1877);
* Grammaire de la musique (1879);
* Petit traité de composition musicale (1881);
* Petite encyclopédie musicale (1883);
* Curiosités de l'Opera (1883).
Per acabar publicà una interessant col·lecció titulada Airs à danser, de Sulli à Mehul, i va transcriure per a piano i cant algunes obres de Lully i Rameau.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 238 (ISBN 84 239-4529-4)
# Sant Martí de Romanyà

Sant Martí de Romanyà és l'església parroquial de l'entitat de població de Romanyà de la Selva, al municipi baixempordanès de Santa Cristina d'Aro, dedicada a l'advocació de Sant Martí de Tours. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

L'edifici que acull l'església parroquial és un immoble d'estil del primer romànic dels segles x i xi, dedicada el 1019. De planta de creu grega, l'absis de planta trapezoïdal es troba al braç de llevant i les voltes de canó són reforçades amb arcs de ferradura. A la intersecció dels braços del transsepte s'hi dreça una estructura pseudocopular, molt més elevada que la resta d'espais, la qual cosa fa sobresortir aquest creuer pel dessobre dels braços del cos. Tot i que és considerada una construcció preromànica, té ja elements constitutius del romànic ple, com les finestres de doble esqueixada. La porta d'accés al temple se situa a migdia.
Com a element posterior, hom troba el campanar, d'un estil romànic més evolucionat. Es tracta d'una torreta quadrada d'un sol pis amb finestres geminades de columneta i capitell mensuliforme, sense decoració. Es construí annexat al cos central, en part sobre el braç nord del creuer. Es data entre els segles XI i xii, amb un afegit piramidal a la cúspide d'època més moderna.
En una cronologia similar a la del campanar s'afegí una sagristia al braç sud del creuer que desfigura la forma original de l'absis. Al costat del temple, s'hi situaven la rectoria i el cementiri parroquial. El cementiri fou clausurat el 1911 per raons higièniques i traslladat als afores de la població. Per la seva banda, la rectoria fou desafectada a mitjan segle xx.

## Història

Situada al cim de la serra, en el contrafort que separa la Vall d'Aro de la de Calonge, va pertànyer a l'arxidiaconat de la Selva; actualment pertany a l'arxiprestat de la Bisbal. El lloc apareix esmentat com a possessió del monestir de Sant Feliu de Guíxols el 968, i de manera més explícita en unes donacions fetes pels comtes de Barcelona el 1016.
En la restauració realitzada vers el 1970 va aparèixer una porta preromànica al mur N. Als voltants també s'han trobat restes romanes. A l'interior es conserva una imatge tallada en fusta que representa sant Martí, feta al segle XX per l'escultor olotí Modest Fluvià.

## Misses

S'hi celebren misses durant tot l'any el segon diumenge de cada mes, a la una del migdia. El juliol i agost, el segon i quart diumenge, a la una del migdia. També hi ha celebracions extraordinàries per Nadal, diumenge de Pasqua i el diumenge de la festa major de Romanyà de la Selva (setembre).

## Vegeu també

* Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà

## Referències

* 1 2 3 Buron, Vicenç. Esglésies romàniques catalanes: guia.. 2a ed.. Barcelona: Artestudi, 1980. ISBN 84-85180-24-0.
* 1 2 3 4 «Sant Martí de Romanyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].

## Enllaços externs

* Informació sobre Sant Martí de Romanyà Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine. (català)
# Ermita de la Salut (el Papiol)

L'Ermita de la Salut és una església ubicada a la serra de Collserola vora el Puig Madrona, al municipi del Papiol, que està protegida com a bé cultural d'interès local. Els vilatans del Papiol hi celebren un aplec el segon diumenge de setembre. També cada 12 d'octubre els ciutadans de Valldoreix hi celebren el seu Aplec.

## Descripció

Consta d'un edifici d'una sola nau, amb una part preromànica de cap al segle x que abasta les dues terceres parts de ponent de la nau i que se suposa que devia estar coberta amb encavallades de fusta. La coberta és de volta de canó sostinguda per diversos arcs torals. D'aquesta fase és la finestra geminada de la façana de ponent i la finestra esqueixada senzilla del costat de la porta. L'absis i les absidioles, semicirculars i amb decoració llombarda, són romàniques del segle xi, del mateix moment en què s'allargà la nau i es cobrí amb volta de canó amb arcs torals i s'hi afegiren els contraforts.
La porta d'accés, situada a migdia, és més tardana, possiblement de finals del segle xii, i està resolta amb dos arcs dovellats i un timpà llis. És romànica però se suposa que s'obre al mateix lloc que s'obria la porta original del temple preromànic. Les parets de l'antiga construcció preromànica eren més primes i foren reformades interiorment a la reforma romànica. Els pocs elements conservats d'època preromànica (a part de l'estructura de la planta) són dues finestres, una de doble separada per una petita columna de capitell corinti i una altra finestra que va quedar mig tapada per haver-s'hi afegit posteriorment un petit contrafort que en tapa just la meitat.

## Història

La seva existència, com a parròquia, està documentada des finals del segle xi (1060), dedicada a Santa Eulàlia de Mèrida, però el 1315 es va traslladar la parròquia i la dedicació a la capella del castell del Papiol, quedant l'ermita dedicada a Sant Pere fins que el 1717 es canvià per la Mare de Déu de la Salut. Galceran Despapiol (senyor del lloc i del castell) autoritzà el trasllat de la parròquia al nucli habitat que s'havia format vora el castell. Llavors l'antic edifici va romandre com a capella rural sota l'advocació de Sant Pere de Madrona i al s. XVIII fou dedicat a la Verge de la Salut com a santuari. Fou restaurada pel Servei de Conservació i Catalogació de Monuments de la Diputació.

## Galeria

* Façana de ponent, amb una finestra geminada del segle x
* La finestra geminada, amb un capitell en forma de mènsula i la llinda formada per dues peces en forma d'arc de mig punt
* Porta
* Interior

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Ermita de la Salut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].
* 1 2 3 CARABASSA, Lluïsa. Santa Eulàlia de Madrona (avui la Salut del Papiol), dins del vol. XIX de Guies Catalunya Romànica. Barcelona, 2002. Ed. Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-0730-5
* 1 2 3 MÓRA, F. El romànic de Collserola. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1987. ISBN 84-7202-870-4

## Enllaços externs

* Amics de l'Ermita de la Salut del Papiol al facebook
# Tilapia jallae

Tilapia jallae és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: curs superior del riu Zambeze.

## Referències

* ↑ Smith, A. 1838-1847. Pisces. A: Illustrations of the zoology of South Africa; consisting chiefly of figures and descriptions of the objects of natural history collected during an expedition into the interior of South Africa in 1834-1836. Illust. Zool. S. Africa v. 4: 77 unnumb. pp, accompanying Pls. 1-31.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Boulenger, G. A. 1896. Liste des poissons recueillis par le R. P. Louis Jalla à Kazungula, haut Zambèse. Boll. Mus. Zool. Anat. Comp. Torino v. 11 (núm. 260): 1-2.
* Daget, J., J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys v.d. Audenaerde, 1991. Check-list of the freshwater fishes of Africa. Volum IV. ISBN, Brussel·les, MRAC, Tervuren & ORSTOM, París. 740 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Teugels, G.G. i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1991. Tilapia. p. 482-508. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Teugels, G.G. i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1992. Cichlidae. p. 714-779. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Volum 2. Coll. Faune Tropicale núm 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, 902 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Tintorer

El tintorer era un menestral que tenia l'ofici de tenyir les matèries tèxtils (hi havia tintorers de draps de llana i tintorers de seda).
A Mallorca, els tintorers estan ben documentats ja el segle xiv. El 1381, es prohibí la seva activitat dins la ciutat perquè la pudor i el renou de les tintoreries molestava els veïnats. Sembla que el segle xvi el col·legi de tintorers ja estava perfectament organitzat, però degué desaparèixer perquè, en les actes posteriors, consta com a fundat el 1691. El seu patró era sant Antoni de Viana, que no era venerat en cap església en concret. L'escut del col·legi consistia en una caldera en foc que tiny uns vells de llana.
A Barcelona, els darrers segles medievals ja conformaren una confraria; a mitjan segle xv, hi havia deu tintorers de llana. També es troben documentats en altres poblacions, com Manresa, Igualada o Reus.

## Referències

* ↑ Quetglas Gayà, B. Los gremios de Mallorca. Imprenta Politécnica, 1980, p. 225-226.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 246.
# Haidong

Haidong —海东 en xinès simplificat, 海東 en xinès tradicional, Hǎidōng en pinyin, Haitung en wylie— és una ciutat-prefectura de la província de Qinghai, a la República Popular de la Xina. El nom literalment significa "a l'est del llac Qinghai." Antigament, la ciutat va tenir un paper important formant part del corredor de l'Hexi entre el segle ii aC i el segle viii.

## Vegeu també

* Lajia
# Wenonah (Illinois)

Wenonah és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 44 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Wenonah tenia 44 habitants, 16 habitatges, i 12 famílies. La densitat de població era d'11,3 habitants/km².
Dels 16 habitatges en un 37,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 68,8% hi vivien parelles casades, en un 0% dones solteres, i en un 25% no eren unitats familiars. En el 25% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,75 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,25.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,3% tenia menys de 18 anys, un 9,1% entre 18 i 24, un 20,5% entre 25 i 44, un 27,3% de 45 a 60 i un 15,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.375 $ i la renda mediana per família de 46.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 45.417 $ mentre que les dones 20.625 $. La renda per capita de la població era de 19.890 $. Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Wenonah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Wenonah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Gemert-Bakel

Gemert-Bakel és un municipi de la província del Brabant del Nord, al sud dels Països Baixos. L'1 de gener del 2009 tenia 28.582 habitants repartits sobre una superfície de 123,36 km² (dels quals 0,7 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Veghel, Boekel i Sint Anthonis, a l'oest amb Laarbeek i al sud amb Helmond, Deurne i Venray (L).

## Centres de població

Bakel, De Mortel, De Rips, Elsendorp, Gemert, Handel i Milheeze.

## Ajuntament

* CDA, 8 regidors
* PvdA, 4 regidors
* Dorpspartij, 3 regidors
* Lokaal Liberaal, 2 regidors
* Realisten2006, 1 regidor
* Fier&Actief, 1 regidor
* VVD, 1 regidor
* Actief Dorpsbelang, 1 regidor

## Enllaços externs

* www.gemert-bakel.nl
# Eremoryzomys mesocaudis

Eremoryzomys mesocaudis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del Perú, on viu a altituds d'entre 463 i 859 msnm. És un orizomini de mida mitjana, amb una llargada total de 256 mm de mitjana. El seu nom específic, mesocaudis, significa ‘cua mitjana’ en llatí. Com que fou descoberta fa poc, l'estat de conservació d'aquesta espècie encara no ha estat avaluat formalment.

## Referències

* ↑ Uturunco, A. C.; Pacheco, V. R. «Còpia arxivada» (en castellà). Mastozoología Neotropical, 23, 2, 2016, pàg. 483-503. Arxivat de l'original el 2017-04-10 [Consulta: 27 abril 2017].
Espècies d'orizominis :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Família: Cricetidae ·  Subfamília: Sigmodontinae :
# Sturla Þórðarson

    En aquest nom islandès, el darrer nom és un patronímic, no pas un cognom. La manera de referir-se a aquesta persona és pel nom de pila.
Sturla Þórðarson (1214 – 1284) va ser un cap medieval, escalda, lǫgsǫgumaðr, lǫgmaðr, historiador i godó (goði) islandès del llinatge dels Stúrlungar, que tingué un paper principal en el període de la guerra civil de la Mancomunitat Islandesa en el període conegut com a Sturlungaöld (època dels Esturlungs). L’Sturla era fill d'en Þórður Sturluson i la seua esposa Þóra. Era nebot i pupil de l'escalda, historiador i mitògraf Snorri Sturluson i lluità al costat d’en Þórður kakali Sighvatsson durant la guerra. Era germà de l’escalda Ólaf Þórðarson.
L’Sturla és autor de l’Íslendingasaga, la més extensa junt amb la Sturlungasaga i la Hákonar saga Hákonarsonar, la història del rei Haakon IV de Noruega. També escrigué la història del fill de Haakon IV i hereu Magnus VI de Noruega, Magnúss saga lagabœtis, però només n'han sobreviscut uns fragments. Alguns investigadors l'impliquen com a autor de la Kristnisaga, l’Ágrip af sǫgu Danakonunga i l’Sturlubók, una transcripció de la Landnámabók. També apareix a l’Skáldatal com a escalda de la cort d’en Birgir Magnússon („Birger Jarl“).
Sturla va ser elegit lögsögumaður de tota Islàndia durant un breu període, i redactà, per ordre del rei Magnús lagabœtir Hákonarson el codi de lleis Járnsíða, que fou un codi legal que ni tan sols estigué deu anys en vigor (del 1273 al 1281).

## Referències

* ↑ Jesse L. Byock (1990), Medieval Iceland: Society, Sagas, and Power, University of California Press, ISBN 0520069544 p. 32.
* ↑ Hrafnkel's Saga and Other Histories, Penguin Classics, ISBN 978-0-14-044238-0 p. 26.
* ↑ Sturlunga saga (1946), Jón Jóhannesson, Magnús Finnbogason, and Kristján Eldjárn, (2 volumes. Reykjavík, Iceland : Sturlunguútgáfan, 1946), FHL book 949.12 H2v 1946., vol. 2, p. 481.
* ↑ Íslendingabók og Landnámabók (1968), Jakob Benediktsson, 1907-., (1 volume in 2 parts. Reykjavík, Iceland: Íslenzka Fornritafélag, 1968), FHL book 949.12 H2bj., vol. 1, pt. 1-2, p. 5, 100, 103, 144, 166, 182; vol. 1, pt. 2, p. 264, 267-269, 292, 293, 397, #116, 117.
* ↑ Islenzkar æviskrár frá landnámstímum til ársloka 1940 (1948-1976), Páll Eggert Ólason, Jón Guðnason, and Ólafur Þ. Kristjánsson, (6 volumes. Reykjavík : Hid Íslenzka Bókmenntafélags, 1948-1952, 1976), FHL book 949.12 D3p., vol. 4, p. 357; vol. 2, p. 90, 91.

## Bibliografia

* Björn Þorsteinsson: Íslensk el meuðaldasaga, 2. útg., Sögufélagið, Rvk. 1980.
* Byock, Jesse L.: Medieval Iceland: Society, Sagues, and Power, University of Califòrnia Press, USA 1990.
* Gunnar Karlsson: “Frá þjóðveldi til konungsríkis", Saga Íslands II, ed. Sigurður Líndal, Hið íslenzka bókmenntafélag, Sögufélagið, Reykjavík 1975.
* ”Goðar og bændur”, s. 5-57, Saga X, Sögufélagið, Reykjavík 1972.
* Vísindavefurinn: Hvað var Sturlungaöld? Arxivat 2012-02-07 a Wayback Machine.
| Predecessor: Óláfr Þórðarson | Lögsögumaður Mancomunitat Islandesa 1251 | Successor: Óláfr Þórðarson |