OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paoli (Colorado)

Paoli és una població dels Estats Units a l'estat de Colorado. Segons el cens del 2000 tenia 42 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Paoli tenia 42 habitants, 19 habitatges, i 12 famílies. La densitat de població era de 54,1 habitants per km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,4% tenia menys de 18 anys, un 0% entre 18 i 24, un 14,3% entre 25 i 44, un 35,7% de 45 a 60 i un 28,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 50 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.500 $ i la renda mediana per família de 33.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 22.917 $ mentre que les dones 40.625 $. La renda per capita de la població era de 14.947 $. Entorn del 30% de les famílies i el 18,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Fact Sheet- Paoli». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 1r agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Paoli». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 1r agost 2010].
# Inspiració (fisiologia)

La inspiració és el procés pel qual entra aire des d'un medi exterior cap a l'interior dels pulmons. És la fase activa de la respiració pulmonar. S'hauria de reservar el terme inhalació a la inspiració de certs gasos, vapors o líquids degudament polvoritzats, amb finalitats terapèutiques.

## Mecànica inspiratòria

Durant la inspiració el diafragma i els músculs intercostals es contrauen. El diafragma descendeix de la seva posició i els músculs intercostals, a conseqüència de la postura que adopten, eleven les costelles. Amb aquests moviment, el volum de la caixa toràcica augmenta conjuntament amb el volum dels pulmons, i es disposa d'un major espai. Amb l'augment de volum dels pulmons, la pressió de l'aire que es troba en ells disminueix i, producte de la diferència de pressions (ara major a l'exterior), l'aire penetra ràpidament a l'interior dels pulmons provocant en només alguns segons l'efecte contrari conegut com l'expiració.

## Referències

* ↑ «inhalar». Enciclopèdia Catalana, S.A.. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 6 febrer 2014].
# Tmolos

El Tmolos o Tmol (actualment Bozdağlar) fou el nom d'una muntanya de la Lídia prop de l'antiga Sardis. El seu nom es relaciona amb Tmolos, rei de Lídia i marit d'Òmfale, enterrat en aquesta muntanya.

## Referències

* ↑ Estrabó 13.4.5.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 532. ISBN 9788496061972.
# José Norberto Huezo Montoya

José Norberto Huezo Montoya (San Salvador, 6 de juny de 1956 - 5 de març de 2025) fou un futbolista salvadorenc.
La seva trajectòria esportiva transcorregué principalment a diversos clubs centre-americans com l'Atlético Marte o el C.D. FAS, al Salvador, el Jalapa a Guatemala, el Club Sport Herediano a Costa Rica, o el Club de Fútbol Monterrey a Mèxic. També jugà a Espanya als modestos Palencia CF i Cartagena FC. Fou internacional amb la selecció del Salvador, amb la qual disputà la Copa del Món de 1982.

## Referències

* ↑ «Falleció Norberto "Pajarito" Huezo», 05-03-2025.
* ↑ «LA TRIBUNA - www.laprensa.com.sv», 23-11-2011. [Consulta: 9 març 2025].
# Llac Daumesnil

El llac Daumesnil (lac Daumesnil, en francès) és un llac artificial del Bosc de Vincennes, a l'est de París, a França. Forma part de la xarxa hidràulica del bosc de Vincennes i és alimentat per les aigües del Sena (de manera inicial, de les del Marne).
El llac Daumesnil, que porta el nom del baró Pierre Daumesnil, conté dues illes, l'illa de Bercy i l'illa de Reuilly. Prop de les ribes del llac es troben la pagoda de Vincennes i el temple budista tibetà de Kagyu-Dzong.
Cap a 1865, el passeig públic del bosc de Vincennes es va unir al parc de Charenton, unint el bosc a la ciutat de París; és en aquesta part que es va cavar aquesta bassa de 12 hectàrees.
El llac Daumesnil està envoltat pel passeig Maurice Boitel.

## Vegeu també

* Bois de Vincennes
* Lac des Minimes
* Lac de Gravelle
* Lac de Saint-Mandé
* Île de Reuilly
* Île de Bercy
# Viana do Alentejo

Viana do Alentejo és un municipi portuguès, situat al districte d'Évora, a la regió d'Alentejo i a la subregió de l'Alentejo Central. L'any 2004 tenia 5.639 habitants. Limita al nord amb Montemor-o-Novo, al nord-est amb Évora, a l'est amb Portel, al sud-est amb Cuba, al sud amb Alvito i al sud-oest i oest amb Alcácer do Sal.

## Població

Població del concelho de Viana do Alentejo (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 1298 | 3493 | 5065 | 7814 | 9237 | 6188 | 5720 | 5615 | 5639 |

## Freguesies

* Aguiar
* Alcáçovas
* Viana do Alentejo

## Galeria

* Carrer davant del castell
* Junt al castell
# Carrer Ample (Reus)

El Carrer Ample és un carrer del municipi de Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Neix a la Plaça de la Llibertat i acaba al Passeig de Mata. Els edificis conserven el pla de la façana, són d'alçada mitjana (entre 3 i 5 pisos), amb obertures de forma rectangular corresponents a finestres i balcons. Hi ha algun exemple de balcó corregut amb baranes de ferro forjat. Els murs i les barbacanes estan gairebé tots arrebossats, no hi ha ornamentació a destacar. La tipologia dels edificis és unitària, ja que les plantes baixes són comerços i els pisos, habitatges. Un 20% dels edificis ha canviat la seva estructura i composició original, algunes per adaptar-se a la moda de l'època, com la façana modernista de la Casa Ramon Vendrell. Per les seves característiques i composició del conjunt, cal destacar l'edifici que fa xamfrà amb el nº1 del carrer de Colon. Es conserva encara, ara de propietat municipal, el local d'estiu de l'antiga Societat La Palma que ocupa tot una illa de cases a la cantonada del carrer amb el Passeig de Mata, i s'usa com a espai per a concerts i música i allotja el casal de joves de la ciutat. Entre el carrer Alt de Sant Josep, i el carrer de Santa Elena, dues travessies, hi trobem la Font de Neptú. Al número 13 hi ha l'Institut de Puericultura, de línies noucentistes.

## Història

El primer nom del carrer era carrer dels Seminaris, ja que portava al Seminari, la casa-missió de Sant Vicenç de Paül construïda el 1758 al lloc on ara hi ha la caserna de la guàrdia civil. La primera referència del carrer, és del 1733, quan es fa un projecte d'urbanització de la zona. Durant el segle xix fou un dels llocs de passejada habitual de la burgesia reusenca. El 1899 el nom va ser substituït pel de Castelar, encara que popularment tothom el coneixia com a carrer Ample. El 1939, se li va imposar el d'Avenida del Generalísimo Franco. Pel desembre de 1979 li va ser restituïda oficialment la denominació popular.
El novembre de 1862 s'enderrocà el portal dels Seminaris, construït per les Guerres Carlines. El 1864 i 1865 es documenta l'edificació de cases noves al final del carrer. El 1860 s'autoritzen les obres d'urbanització de la Plaça dels Pastells (del Víctor); el projecte es realitzà el 1861. El 1888 es reformà l'últim tram, traient les escales que hi havia. En aquesta època es fan diverses obres encaminades a dotar els edificis d'una imatge més sumptuària, així com noves edificacions. El 1910 es posen llambordes, el 1931 es construeixen les voreres i el 1943 les clavegueres.

## Referències

* 1 2 «Carrer Ample». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 149. ISBN 8486387655.
# Pornocràcia

La Pornocràcia (del grec porne -prostituta- i kratein -govern-) o Govern de les Meuques fou un període en la història del Papat Romà en què totes les decisions, i fins i tot, les nominacions de Papes de Roma foren influenciades per dones poderoses o parents seus de la família dels Teofilactes. Hom considera que el període de pornocràcia començà amb la nominació com a Papa de Sergi III (29 de gener de 904) i acabà amb la defunció de Joan XII el maig de 964. En total, 12 papats s'inclouen en aquest període fosc:
* Sergi III (904-911)
* Anastasi III (911-913)
* Landó I (913-914)
* Joan X (914-928)
* Lleó VI (928)
* Esteve VII (928-931)
* Joan XI (931-935)
* Lleó VII (936-939)
* Esteve VIII (939-942)
* Marí II (942-946)
* Agapit II (946-955)
* Joan XII (955-964)
Tots aquests papes restaren sota la influència de dones (no pas prostitutes) de la família dels Teofilactes, en concret, foren autèntics governants titelles de Teofilacte I i la seva esposa Teodora Senatrix, posteriorment de la seva filla Maròzia i finalment del fill d'aquesta Alberic II. És plenament acceptat que Maròzia fou la concubina del papa Sergi III i la mare del Papa Joan XI. Maròzia també fou acusada d'organitzar l'assassinat del Papa Joan X (que havia estat abans nomenat d'acord amb l'interès de la seva mare Teodora) per tal d'assegurar la designació com a papa del que gaudia de la seva predilecció en aquell moment, Lleó VI. La resta de relacions entre diferents papes del període de la pornocràcia i Teodora o Maròzia presenten certs dubtes, sobretot ja que el primer a denunciar aquests actes fou Liutprand de Cremona, bisbe que va participar en l'Assemblea de Bisbes que va deposar el Papa Joan XII i que era enemic de les famílies governants de la Roma del segle x..
# Districte d'Argandab (Kandahar)

Argandab és el nom d'un districte administratiu (woloswali) de l'Afganistan a la província de Kandahar.
Té una superfície aproximada de 579 km² i una població estimada al cens de 1979 de 43.000 habitants; està situat al centre de la part nord, més aviat cap a l'oest. La capital és la vila d'Argandab.
# Pauline Grabosch

Pauline Grabosch (Magdeburg, 14 de gener de 1998) és una ciclista alemanya especialista en la pista que representa Alemanya en competicions internacionals. Va guanyar la medalla de bronze en l'esprint femení per equips als Jocs Olímpics de París 2024. Va guanyar la medalla de plata al Campionat d'Europa de Pista de la UEC 2016 en la contrarellotge de 500 m.

## Palmarès

* 2015
** Campiona del món júnior en 500 metres contrarellotge
** Campiona del món júnior en Velocitat per equips (amb Emma Hinze)
** Campiona d'Europa júnior en Velocitat per equips (amb Emma Hinze)
* 2016
** Campiona del món júnior en Velocitat
** Campiona del món júnior en 500 metres contrarellotge
** Campiona d'Alemanya en Velocitat per equips
* 2017
** Campiona d'Europa sub-23 en 500 metres contrarellotge
** Campiona d'Alemanya en Velocitat per equips
Fonts:

### Resultats a la Copa del Món

* 2016-2017
** 1a a Apeldoorn, en 500 m.
* 2017-2018
** 1a a Pruszków, en Velocitat per equips
Fonts:

## Referències

* ↑ «Great Britain secure gold and new world record in women's Team Sprint». .
* ↑ «European Track Championships 2016 Saint-Quentin-en-Yvelines». europeantrack2016.veloresults.com, 10-2016 [Consulta: 21 octubre 2016].
* 1 2 3 «CycleBase» (en anglès britànic). [Consulta: 9 març 2025].
* 1 2 3 Deutschland, Team. «Pauline Grabosch» (en anglès). [Consulta: 9 març 2025].
# Cantó de Lo Pònt Sent Esperit

El cantó de Pont-Saint-Esprit és un cantó francès del departament del Gard, a la regió d'Occitània. Es troba en el districte de Nimes, té 16 municipis i el cap cantonal és Lo Pònt Sent Esperit.

## Municipis

* Aiguesa
* Carçan
* Cornilhon
* Lo Garn
* Godargues
* Issirac
* La Vau de Sant Roman
* Montclús
* Lo Pònt Sent Esperit
* Sent Aleissandre
* Sent Andrieu de Ròcapertús
* Sent Cristòu de Rodièra
* Sent Julian de Pairolaç
* Sent Laurenç de Carnòls
* Sent Paulet de Caisson
* Salasac
# Josep Manuel Basáñez i Villaluenga

Josep Manuel Basáñez i Villaluenga (Burgos, 6 de juliol de 1942 - 10 d'agost de 2024) fou un gestor públic, polític i empresari català. Fou diputat per CiU a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1988 i conseller d'Economia i Finances de la Generalitat de Catalunya el 1987-1988.

## Biografia

Estudià el batxillerat al Colegio de Indauchu a Bilbao i el Col·legi de Sant Ignasi de Barcelona. Va estudiar enginyeria industrial i es va doctorar per la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC). Va participar de l'escoltisme en un agrupament afiliat a la Delegació Diocesana d'Escoltisme i va ser dirigent escolta de Minyons Escoltes i Guies de Catalunya, i a Europa com a vicepresident del Comitè Europeu del Moviment Scout.
En l'administració publica fou professor associat i gerent de la UPC, conseller d'Economia i Finances de la Generalitat de Catalunya, diputat al Parlament de Catalunya i vicepresident del Consejo Español de Política Fiscal y Financiera .
En el sector privat fou conseller delegat d'Autopistas ACESA, president de Mercado Español de Futuros y Opciones Financieros i de Caprabo, membre del consell de Gas Natural, de BME, membre del consell i president del comitè tècnic a Autostrade Spa a Italia i membre del consell de Sanef i SFL a França entre altres posicions, i de la Immobiliària Colonial.
En l'àmbit institucional va ser membre del Comitè Organitzador del Jocs Olímpics de Barcelona, president del Rotary Club de Barcelona, vicepresident del Cercle del Liceu, president de l'Asecap, vicepresident primer i candidat a la presidència de la Cambra de Comerç, Indústria i Navegació de Barcelona, del Foment del Treball Nacional, i de la Junta Directiva de la CEOE. Va ser president de SABA Italia Spa., membre del consell d'administració del Port de Barcelona, del Council de la WCF, del consell del Banco Mare Nostrum, de ThyssenKrupp Elevator Spain. En altres àmbits fou també vocal de la Fundació del RACC, vicepresident de la Federació Catalana de Basquetbol, Cònsol General Honorary of the Republic of Singapore i vicepresident de la Fundació Abertis a Itàlia.

## Referències

* ↑ «Mor als 82 anys Josep Manuel Basáñez, conseller d'Economia amb Jordi Pujol». 324cat, 11-08-2024. [Consulta: 12 agost 2024].
* ↑ «Basáñez dimite como director de ACESA y es sustituido por Alemany» (en castellà). El Pais, 21-11-1998. [Consulta: 20 març 2017].
* ↑ «Se confirma el vuelco en el Consejo de Colonial, que acepta la dimisión de Portillo - elEconomista.es».
* ↑ «Josep Manuel Basáñez y Miquel Valls buscan agrupar sus candidaturas para presidir la cámara | Edición impresa | EL PAÍS».
* ↑ «Autoridad Portuaria> Licitaciones en curso> Tramitaciones y resoluciones >2010». Port de Barcelona, 2010. Arxivat de l'original el 2017-03-20. [Consulta: 20 març 2017].
# Connexina

Les connexines, també anomenades proteïnes d'enllaç gap, conformen una família de proteïnes estructurals transmembrana que s'uneixen per a formar enllaços gap (gap junctions, en anglès) en els vertebrats (una família totalment diferent de proteïnes, les inexines, formen enllaços gap en els invertebrats). Cada enllaç gap es compon de 2 hemicanals o connexons, compostos cadascun d'ells per 6 molècules de connexina. Els enllaços gap són essencials per a molts processos fisiològics, com per exemple la despolarització coordinada en el múscul cardíac i el correcte desenvolupament embrionari. Per aquesta raó, les mutacions en els gens encarregats de la codificació de la connexina poden dur a anormalitats en la funció i el desenvolupament de l'organisme.

## Estructura

Les connexines són proteïnes de quatre passos transmembrana amb terminacions carboxi i aminoterminals citoplasmàtiques, un bucle citoplasmàtic (de CL, de l'anglès: cytoplasmic loop) i dos bucles extracel·lulars (El-1) i (El-2). Les connexines s'uneixen entre si en grups de 6 per a formar hemicanals (connexons) i al seu torn, dos hemicanals poden combinar-se per a formar un enllaç gap. La família gènica de la connexina és diversa, amb 21 membres identificats en el genoma humà seqüenciat, i 20 en el de ratolí (19 dels quals són parells ortòlegs). Solen pesar entre 26 i 60 kDa, i posseïxen una longitud mitjana de 380 aminoàcids.

## Referències

* ↑ Lodish, Harvey F.; Arnold Berk, Paul Matsudaira, Chris A. Kaiser, Monty Krieger, Mathew P. Scott, S. Lawrence Zipursky, James Darnell. Molecular Cell Biology. 5th Ed.. Nova York: W.H. Freeman and Company, 2004, p. 230-1. ISBN 0-7167-4366-3.
# Maria Teresa de Savoia (duquessa de Parma)

Maria Teresa de Savoia (Roma, Estats Pontificis 1803 - Lucca, Regne d'Itàlia 1879) fou una princesa de Regne de Sardenya que va esdevenir duquessa consort de Lucca i Parma.

## Orígens familiars

Va néixer el 19 de setembre de 1803 al Palazzo Colonna de la ciutat de Roma, sent filla del rei Víctor Manuel I de Sardenya i de la seva esposa, l'arxiduquessa Maria Teresa d'Àustria-Este. Fou neta per línia paterna del rei Víctor Amadeu III de Sardenya i Maria Antònia d'Espanya, i per línia materna de Ferran III de Mòdena i Maria Beatriu d'Este.
Fou germana de Maria Beatriu de Savoia, casada amb Francesc IV de Mòdena; Maria Cristina de Savoia, casada amb Ferran II de les Dues Sicílies; i fou bessona de Maria Anna de Savoia, casada amb l'emperador Ferran I d'Àustria.

## Infància i joventut

Maria Teresa va passar la major part de la seva infància a la ciutat de Càller, població situada a l'illa de Sardenya, on la seva família s'havia refugiat dels exèrcits de Napoleó Bonaparte. El 1814 el seu pare va ser restaurat al tron de Torí (Piemont), i la seva família va retornar a aquesta ciutat.

## Núpcies i descendents

Es casà el 5 de setembre de 1820 a la ciutat de Lucca amb el duc Carles de Borbó-Parma, futur duc de Lucca i duc de Parma. D'aquesta unió nasqueren:
* Lluïsa de Borbó-Parma (1821-1823)
* Carles III de Parma (1823-1854), duc de Parma

## Duc de Lucca

De gran fervor religiós, Maria Teresa i el seu marit dugueren vides separades i passaren la major part de la seva vida allunyats l'un de l'altre. Fou nomenada el març de 1824 duquessa consort del Ducat de Lucca a la mort de la seva titular, la seva sogra Maria Lluïsa d'Espanya, i el desembre de 1847, en conformitat del Congrés de Viena, el seu marit fou nomenat duc titular de Parma.
Maria Teresa va esdevenir a partir d'aquell moment virtual governant del ducat de Parma, càrrec que va mantenir fins a les revolucions liberals de 1848. El març d'aquell any el seu marit abdicà en favor del seu fill Carles III de Parma, per la qual cosa Maria Teresa de Savoia va esdevenir "duquessa mare" del ducat.
Maria Teresa va viure la major part de la seva vila a Viareggio, sobretot després de l'assassinat del seu fill, fet ocorregut el març de 1854 a la ciutat de Parma. Els últims anys de la seva vida els passà a San Martino in Vignale, prop de la ciutat de Lucca, on morí d'arterioesclerosi cerebral el 16 de juliol de 1879. El seu cos fou enterrat al cementiri d'Estiu de Roma.
# Carlos Carnicero Giménez de Azcárate

Carlos Carnicero Giménez de Azcárate (Saragossa, 1951) és un periodista espanyol. Durant la Transició Espanyola, va ser secretari federal d'Organització del Partit Carlí.

## Premsa escrita

Llicenciat en Dret i Ciències Econòmiques per les Universitats del País Basc i Complutense de Madrid, va començar la seva carrera professional com periodista en els mitjans de premsa escrita. Va col·laborar amb El Diario Vasco i La Voz de Guipúzcoa. Actualment és director de la revista argentina Contrapunto de América Latina. En 1982 va ingressar en la revista Tiempo, de la qual arribaria a ser sotsdirector i on va romandre fins a 1988. Al maig d'aquest any es va incorporar a un nou projecte i va col·laborar en el llançament d'una nova publicació: Tribuna. Al juny de 1989 es va incorporar a Diario 16 com a director adjunt, i va romandre en aquest càrrec fins a 1991, que va ser nomenat director de la revista Panorama (fins a 1993). Va compaginar la direcció d'aquesta publicació amb la de la revista Viajar.

## Ràdio

Especialitzat en anàlisi política, Javier González Ferrari va comptar amb ell com a comentarista en la primera etapa del programa La linterna de la Cadena COPE (1988-1989). El setembre del 1993, i de nou amb González Ferrari es va incorporar a la tertúlia d'Hora cero a Antena 3 Ràdio i Onda Cero. Des de 1994 col·labora amb els programes Hoy por hoy i Hora 25 de la Cadena SER. A aquesta mateixa cadena col·labora en l'espai La Tertulia de los Viernes, del programa vespertí La Ventana.

## Televisió

El seu pas per televisió es remunta a 1989, quan va copresentar al costat de González Ferrari el programa informatiu El ruedo, a Telemadrid. En 1992, de la mà de Hermida va participar com contertulià habitual en el seu espai El programa de Hermida, dAntena 3, al que seguiria La noche de Hermida (1993). Un any més tard, en 1994, Telecinco li encomana la direcció i presentació d'un reality show titulat Confesiones en el qual persones anònimes acudien al plató a relatar esdeveniments de la seva vida personal. El gener de 1997 va substituir Miguel Ángel Aguilar en l'espai Cruz y Raya, dintre de Informativos Telecinco. Es tractava d'una secció en la qual Carnicero debatia sobre un tema d'actualitat amb el periodista Luis Herrero. En la temporada 1997-1998 la secció va passar a dir-se Fuego cruzado, i Herrero va ser substituït per Federico Jiménez Losantos. En l'actualitat, a més, analitza l'actualitat política en els programes La mirada crítica, també de Telecinco i 59 segundos, de TVE.

## Enllaços externs

* Fitxa de Carlos Carnicero a Thinking Heads Arxivat 2008-05-30 a Wayback Machine..

## Referències

* ↑ «Carlos Hugo, reelegido presidente del Partido Carlista». El País, 21-02-1978.
# Pom (botànica)

En botànica, un pom (del llatí pomum, poma) és un tipus de fruit complex produït per plantes de la subfamília Maloideae de la família de les rosàcies. El pom està compost de cinc o més carpels en els quals l'epicarpi forma una capa discreta. El mesocarpi és normalment carnós, i l'endocarpi forma un embolcall al voltant de la llavor. La part externa de l'endocarpi és la part més comestible d'aquesta fruita, que prové del receptacle floral i altres parts, de la flor, l'endocarpi correspon al que s'anomena popularment "el cor" i conté les llavors. Les restes arrugades dels sèpals, estil i estams es poden veure al capdavall d'un pom fent-se evident que l'ovari és ínfer en aquestes flors. Els exemples més coneguts d'aquest tipus de fruit són la poma, la nespra, la pera i el codony.
Viccionari