OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Quartet de corda núm. 3 (Weinberg)

El Quartet de corda núm. 3 en re menor, op. 14, va ser compost per Mieczysław Weinberg el 1944. Inèdit en vida de l'autor, va ser reformat i reordenat molts anys després (1987) en certa manera en la Segona Simfonia de cambra, op. 147.

## Moviments

* I.Presto attacca
* II Andante sostenuto attacca
* III Allegretto

## Origen i context

L'Ària op. 9 i el Capriccio op. 11, compostos durant la residència del compositor a Taixkent, assenyalen la transició cap al Quartet núm. 3, una obra d'intensa sensibilitat.
El Tercer Quartet és el primer d'una remarcable successió d'obres mestres de cambra de Weinberg en els seus tres primers anys a Moscou. És una obra ambiciosa en tres llargs moviments que es toquen de forma continuada. És molt diferent de la relaxada qualitat del segon quartet.
El 1987, va compondre la Simfonia de Cambra núm. 2, op. 147 per a orquestra de corda i timbales, que en gran part era una transcripció del Tercer Quartet amb el moviment lent original enviat al final i un nou segon moviment totalment nou.

## Anàlisi musical

El tercer quartet de corda reverteix, almenys al principi, a la intensitat i fúria del primer, però aquesta vegada amb un llenguatge harmònic molt clarificat i textures més transparents.
En opinió de Gary Higginson, «de tant en tant recorda a Britten, sobretot en l'Andante i en la seva mètrica de 5/4». David Fanning, especialista en la música de Mieczysław Weinberg, considera que «Estructuralment, cada moviment és en si mateix una autèntica aventura. En les diferents seccions del primer moviment, el Presto, diversos pensaments competeixen per l'atenció de l'oient, mentre que la successió de tons sembla improvisada i, per tant, imprevisible».

## Referències

* ↑ Rickards, Guy. «Ressenya del disc» (en anglès). Gramophone. [Consulta: 27 abril 2020].
* 1 2 3 Fanning, 2010, p. 45.
* ↑ «Informació del disc» (en anglès). phillipscollection.org. [Consulta: 27 abril 2020].
* ↑ Viana, Juan Manuel «La isla del tesoro camerístico: los cuartetos de Weinberg». Scherzo, 357, 12-2019.
* ↑ Fanning, 2010, p. 153.
* ↑ Higginson, Gary. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 27 abril 2020].
* ↑ Fanning, David. «Ressenya del disc» (en anglès) p. 15. Chandos. [Consulta: 10 setembre 2021].

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
# The Palazzo

The Palazzo és un luxós hotel i casino de l'Strip de Las Vegas (Nevada, EUA). És propietat de Las Vegas Sands, el disseny i tema principal és l'ambient europeu modern i luxós.
Algunes parts d'aquest complex van obrir-se al públic el 30 de desembre del 2007, tot i que la cerimònia d'inauguració oficial va ser el 17 de gener del 2008.

## Curiositats

L'hotel va ser l'escenari principal de la pel·lícula Ocean's Thirteen, de Steven Soderbergh

## Vegeu també

* Llista dels edificis més alts de Las Vegas

## Enllaços externs

* Web oficial de The Palazzo
# Quartet de corda núm. 4 (Weinberg)

El Quartet de corda núm. 4, op. 20, va ser compost per Mieczysław Weinberg el març de 1945 i dedicat al Quartet de corda del Teatre Bolxoi, que el va estrenar posteriorment el 19 de gener de 1946 a Moscou.

## Moviments

* I.Allegro comodo
* II. Moderato assai
* III. Largo marciale
* IV. Allegro moderato

## Anàlisi musical

Segons Fanning, el Quartet de corda núm. 4, respecte als predecessors, és més clar en el seu format però més atrevit en la interacció dels instruments. Per primera vegada en la música instrumental de Weinberg, s'hi troben una fusió quasi ideal de l'expressió apassionada i l'estructura clàssica i equilibrada. Les idees del brillant scherzo amb danses populars angulars i estilitzades, es reprodueixen en la Simfonia núm. 21, dedicat a les víctimes del gueto de Varsòvia, suggerint possibles orígens en fonts poloneses encara no identificades.

## Referències

* ↑ Elphick, Daniel. «The String Quartets of Mieczysław Weinberg: A Critical Study» (en anglès). University of Manchester. [Consulta: 28 abril 2020].
* ↑ Hakobian, Levon. Music of the Soviet Era: 1917-1991. Taylor & Francis, 2016, p. 371. ISBN 978-1-317-09187-5.
* ↑ Fanning, 2019, p. 46.

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
# Quartet de corda núm. 5 (Xostakóvitx)

El Quartet de corda núm. 5 en si bemoll major, op. 92, va ser compost per Dmitri Xostakóvitx el 1952. Va ser estrenat pel Quartet Beethoven (Dmitri Tsiganov, Vassili Xirinski, Vadim Borissovski, Serguei Xirinski), a qui anava dedicat, el 13 de novembre de 1953 a la Sala Petita del Conservatori de Moscou.

## Estructura

L'obra té tres moviments amb una durada aproximada de 30 minuts:
* Allegro non troppo
* Andante
* Moderato – Allegro

## Origen i context

Per commemorar les tres dècades de trajectòria del Quartet Beethoven, el 1952 Dmitri Xostakóvitx els va dedicar el cinquè quartet del seu cicle per reconèixer la dedicació i compromís del conjunt amb la música de cambra. Aquest es va estrenar a la tardor d’aquell any, a diferència de l’anterior, que només va ser presentat en una audició privada a la casa del compositor el 25 de setembre de 1950, coincidint amb el seu aniversari de quaranta-quatre anys. Així doncs, el Quartet núm. 4 no va arribar al públic fins un mes després, en un concert en què es van interpretar ambdós quartets.
Xostakóvitx no escriu un quartet tradicional sinó que sembla reprendre elements orquestrals, amb una sonoritat que evoca més una simfonia per a instruments de corda. Resulta interessant comparar les dates de composició amb la Simfonia núm. 10. Mentre que aquest quartet va ser escrit entre setembre i l'1 de novembre de 1952, la Desena Simfonia va ser composta entre juliol i octubre de 1953, gairebé exactament un any més tard. És plausible que Xostakóvitx hagués tingut una visió similar per ambdues obres en termes d'estructura i intensitat expressiva.

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2020. [Consulta: 8 novembre 2020].
* 1 2 González Mira, Pedro. «Notes del programa» (en castellà). Fundación March. [Consulta: 6 novembre 2024].
# Lednevita

La lednevita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom de Vladimir Lednev, un mineralogista aficionat que va recollir la mostra on va ser descobert el nou mineral.

## Característiques

La lednevita és un fosfat de fórmula química Cu[PO₃(OH)]·H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de desembre de l'any 2023, i publicada en el mes de setembre de l'any següent. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 6047/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit d'or de Murzinskoe, situat al districte de Krasnoshchyokovsky (Krai de l'Altai, Rússia), sent aquest indret l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Lednevite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 febrer 2024].
* 1 2 Kasatkin, Anatoly and Zubkova, N. and Gurzhiy, Vladislav and Škoda, Radek and Nestola, Fabrizio and Belakovskiy, Dmitriy «Lednevite, Cu[PO3(OH)]·H2O, a new mineral from Murzinskoe Au deposit, Altai Krai, Russia». Zapiski RMO, CLIII, 2, pàg. 71-88. DOI: 10.31857/S0869605524020049 [Consulta: 5 setembre 2024].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 77». European Journal of Mineralogy, 36, 1, 06-02-2024, pàg. 165–172. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-165-2024 [Consulta: 18 febrer 2024].
# Quimera (revista)

Quimera és una revista espanyola de crítica literària, fundada el 1980, de periodicitat mensual. El seu primer número va aparèixer el novembre de 1980 i va comptar amb un editorial escrit per Octavio Paz.
Quimera és una de les revistes de referència al món cultural espanyol. A les seves pàgines han escrit premis Nobel com José Saramago, Mario Vargas Llosa, Octavio Paz, Camilo José Cela, Gabriel García Márquez i Günter Grass; premis Cervantes com Jorge Luis Borges, Augusto Roa Bastos, Sergio Pitol, Guillermo Cabrera Infante, Antonio Gamoneda; premis Príncep d'Astúries com Carlos Fuentes o Augusto Monterroso, així com uns altres destacats escriptors de projecció internacional: Juan Goytisolo, Milan Kundera, Raymond Carver, Mario Benedetti, Jean Genet, Susan Sontag i William Burroughs.
A partir de maig de 2013 es va fer càrrec de la direcció de la revista l'escriptor i crític Fernando Clemot. L'equip de la nova etapa va quedar constituït per Miguel Riera Montesinos (editor), Fernando Clemot (director), Jordi Gol (redactor encap) i Álex Chico, Ginés S. Cutillas, i Iván Humanes en el consell de redacció. El disseny i maquetació estaven a càrrec de Jordi Gol i va comptar amb col·laboradors habituals com Antonio Alonso (fotògraf) i Miquel Rof (Il·lustrador).

## Premio Quimera al millor llibre de l'any

El 2014 es va convocar el Premi Quimera al millor llibre publicat l'any anterior, amb dues categories de narrativa i poesia.

### Narrativa

El llibre guanyador va ser La habitación oscura d'Isaac Rosa. Els autors i llibres finalistes van ser Juan Gabriel Vásquez (Las reputaciones), Ricardo Piglia (El camino de Ida), Rafael Chirbes (En la orilla), Max Aub (Buñuel. Novela), Lara Moreno (Por si se va la luz), Eloy Tizón (Técnicas de iluminación), Jesús Carrasco (Intemperie), Gonzalo Hidalgo Bayal (La sed de sal) i Rolando Hinojosa (Estampas del Valle).

### Poesia

El llibre guanyador va ser Insumisión d'Eduardo Moga. Els autors i llibres finalistes van ser Rosa Lentini (Tuvimos), Rafael Saravia (Carta blanca), Álvaro Valverde (Plasencias), Joan de la Vega (Y tú, Pirene), Basilio Sánchez (Cristalizaciones), Mateo Rello (Meridional asombro), Rafael Mammos (Casas rivales), Abraham Gragera (El tiempo menos solo) i Erika Martínez (El falso techo).

## Referències

* ↑ Página oficial de la revista.
* ↑ Fernando Clemot: «Empezar con el cuento», revista Quimera, núm. 354, maig de 2013.
* 1 2 Premios Quimera 2013, pàgina oficial de la revista, 20 de gener de 2014.
* 1 2 Finalistas Premios Quimera 2013, página oficial del Premio.

## Enllaços externs

* Quimera - Lloc web oficial (castellà)
Viccionari
# George Georgescu

George Georgescu (Sulina, Romania, 12 de setembre de 1887 - Bucarest, 1 de setembre de 1964) va ser un director de la música romanesa.
Fou la força motriu de l'Orquestra Filharmònica de Bucarest durant dècades començant poc després de la Primera Guerra Mundial, protegit d'Arthur Nikisch i molt vinculada a George Enescu, va rebre honors dels governs romanesos francesos i comunistes i va viure per fer enregistraments en l'era estèreo.
Realitzà els seus estudis musicals en el Conservatori de Bucarest i, més tard, en l'Hochschule für Msik, de Berlín. Formà part del Quartet Marteau i debutà el 1918 com a director d'orquestra amb la Filharmònica de Berlín. El 1920 retornà al seu país, on desenvolupà una intensa activitat. Durant poc temps dirigí, l'Òpera de Romania. Fou un intèrpret de gran vigor i dots considerables.

## Referències

* ↑ Finkl, Charles W.; Makowski, Christopher. Diversity in Coastal Marine Sciences: Historical Perspectives and Contemporary Research of Geology, Physics, Chemistry, Biology, and Remote Sensing. Springer, 2017, p. 53. ISBN 978-3-319-57577-3 [Consulta: 30 gener 2018].
* ↑ «In memoriam George Georgescu». Ziarul Finanziar, 26-10-2012 [Consulta: 30 gener 2018].
# Vicari

«Vicari» té aquests significats:
* Vicari (Palerm), municipi italià a la província de Palerm, a l'illa de Sicília
* Vicari (eclesiàstic), eclesiàstic que assisteix un superior en les seves funcions i que el substitueix en cas d'absència
* Vicari apostòlic, tipus de jurisdicció territorial de l'església catòlica designada pel papa
* Vicari General, diputat principal del bisbe d'una diòcesi per a l'exercici de l'autoritat administrativa i posseeix el títol de corrent ordinari
* Vicari (herba), Ornithogalum arabicum, herba de la família de les asparagàcies
# Tractat de Rastatt

El Tractat de Rastatt fou un tractat internacional signat a Rastatt (marcgraviat de Baden) el 7 de març de 1714 entre Àustria i França, el qual posà fi a la Guerra de Successió Espanyola i completà el Tractat d'Utrecht que Àustria encara no volia acceptar. Els partits van començar les negociacions al 26 de novembre de 1713 i van signar-lo el 6 o el 7 de març de 1714. Va seguir encara un tercer tractat, el tractat de Baden al setembre del mateix any, per a reglar les darreres desavinences entre França i el Sacre Imperi Romanogermànic.
Els tractadors n'eren Claude Louis Hector de Villars per a França i Eugeni de Savoia per a l'emperador austríac. Àustria va obtenir Breisach am Rhein, Friburg de Brisgòvia i Kehl, els Països Baixos espanyols, Sardenya i les possessions de la corona espanyola a Itàlia: el ducat de Milà, el ducat de Màntua i el Regne de Nàpols. França havia de retirar-se de tots els territoris ocupats al marge dret del Rin però podia quedar-se la ciutat fortificada de Landau. L'emperador havia de tornar les possessions als aliats francesos, el príncep-elector Maximilià II Manuel de Baviera i l'arquebisbe de Colònia, Josep Climent de Baviera.
Aquest tractat va ser el primer tractat redactat en francès. Tot i haver-hi una clàusula que diu que això no podria considerar-se com un precedent, va ser l'inici de l'ús del francès com a llengua franca de la diplomàcia.

## Referències

* ↑ Ingrao, Charles W. The Habsburg Monarchy, 1618-1815 (en anglès). Cambridge University Press, 2000, p. 119. ISBN 0521785057.
* ↑ Cònsul, Arnau «Resistència i caiguda de Barcelona». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.38-44. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Text del Tractat de Rastatt (francès)
# Càsmena

Càsmena (en grec antic: Κασμένη, llatí: Casmenae) era una ciutat de Sicília, fundada com a colònia de Siracusa l'any 693 aC, segons diu Tucídides.
Heròdot diu que era el refugi dels gàmors (propietaris de les terres de cultiu), que havien estat expulsats de Siracusa. Els gàmors van demanar ajut contra Siracusa a Geló I de Gela. Es creu que la ciutat va ser conquerida i destruïda pels siracusans, car desapareix de la història. Tucídides sembla que en parla com un lloc que encara existia al seu temps. Podria correspondre a unes ruïnes a uns 3 km a l'est de Santa Croce i 15 km a l'oest de Scicli.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català, p. 966

## Referències

* ↑ Tucídides. Història de la Guerra del Peloponès, VI, 5
* ↑ Heròdot. Històries, VII, 155
* ↑ Smith, William (ed.). «Casmenae». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 26 gener 2022].
# Cabanés

Cabanés (en francès Cabanès) és un municipi francès situat al departament del Tarn i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 157 | 175 | 153 | 161 | 182 | 155 | 181 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Michel Combet | |
| 2008- | Colette Blatge | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Tirso de Obregón y Pierrad

Tirso de Obregón y Pierrad (Molina de Aragón, (Guadalajara), 28 de gener de 1832 - 17 de març de 1889) fou un cantant líric-dramàtic de la corda de baríton.
Es dedicà al gènere líric-dramàtic (sarsuela), després d'haver fet els estudis en el Conservatori de Madrid, en el que hi havia ingressat el 1852. Dotat d'una bella veu de baríton i educat en excel·lent escola de declamació, creà diferents papers amb molt de fruit i aplaudiments merescuts, principalment en les obres Marina, El juramento, Zampa, El grumete, Las hijas de Eva, El toque de ánimas i Moreto.
El setembre de 1867 fou nomenat mestre i director de la secció líric-dramàtica del Conservatori madrileny. Era cavaller de l'Orde de Carles III i comanador de número de l'Orde americana de l'Orde d'Isabel la Catòlica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 39, pàg. 411 (ISBN 84-239-4539-1)
# Tisamen (fill d'Orestes)

Segons la mitologia grega, Tisamen (en grec antic Τισαμενός "el Venjador") va ser un rei d'Esparta, fill d'Orestes i d'Hermíone.
Orestes va rebre el regne d'Esparta de Menelau, i Tisamen el va succeir i hi va regnar fins a la invasió dels Heraclides. Tisamen va morir lluitant contra ells.
Una altra tradició deia que havia estat expulsat d'Argos i d'Esparta pels Heràclides, però aquests l'havien permès marxar amb els seus súbdits. Tots plegats s'havien dirigit a terres dels jonis, que estaven establerts a la costa nord del Peloponès, i els van demanar asil. Els jonis, que coneixien el valor i la prudència de Tisamen, van témer que algun dia els sotmetés al seu poder, es van negar a donar-li hospitalitat i el van atacar. Tisamen va morir en el combat, però els seus soldats van aconseguir una victòria i van fer retirar els jonis que es feren forts a la ciutat d'Hèlice. Finalment, els jonis van aconseguir salconduits per retirar-se a l'Àtica, on els van acollir els atenesos. Els companys de Tisamen, conquerit el país, van celebrar uns magnífics funerals en honor del seu rei. Els fills de Tisamen van establir-se per la regió, a la que van donar el nom d'Acaia. El seu fill gran, Cometes, el va succeir, i més endavant va marxar a fundar una colònia a l'Àsia. Els altres fills de Tisamen eren Daímenes, Espartó, Tel·lis i Leontòmenes.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 529. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62,1997, p. 211. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Jiaohe

Jiaohe són un conjunt de ruïnes de l'antiga ciutat que es trobava a la vall de Yaernaizi, al nord-est del desert de Taklamakan, a 7 km a l'oest de la ciutat de Turfan, a la regió autònoma de Xinjiang, a la República Popular de la Xina.

## Història

Des dels anys 108 aC fins al 450, la ciutat de Jiaohe fou la capital de l'antic Regne de Chu-shi, adjacent als regnes de Korla i Karasahr, i concurrent amb la dinastia Han, Jin, i les del sud i del nord de la Xina. Era una parada important al llarg de la ruta de la Seda. Des de 450 fins al 640, va esdevenir una prefectura de Jiao dins la dinastia de Tang, i a partir del 640 fou la seu del nou comtat de Jiaohe. Des de 640 al 658, fou també la seu del Protectorat General de les Regions Occidentals, el nivell més alt del comandant militar xinès a l'oest. Des de començaments del segle ix, fou una prefectura de Jiaohe de l'Imperi uigur, fins que el seu regne era conquerit pels Kyrgyz l'any 840.
La ciutat fou construïda en un gran illot (1.650 m de llargada, 300 m d'ample en el seu punt més ampli), al mig d'un riu format per defenses naturals; els penya-segats costeruts als dos costats del riu servien de parets naturals. La disposició de la ciutat tenia barris residencials orientals i occidentals, mentre que el districte del nord es reservava per a temples i stupes budistes.
Finalment, va ser abandonada després de la seva destrucció durant una invasió dels mongols dirigits per Genguis Kan al segle xiii.
El lloc ha estat protegit pel govern xinès des de 1961.
# Lualaba (província)

Lualaba era una de les noves divisions provincials que es preveia implantar a la República Democràtica del Congo. Havia de quedar establerta a partir de febrer de 2009 en dividir-se la província de Katanga en quatre noves províncies, segons establia la nova Constitució del país (2005). La província va començar a operar finalment el 2015. S'hi parla el lunda i el ruund.
# Guiri

El mot guiri és una connotació despectiva referent als turistes estrangers. És un terme emprat principalment a Espanya. Aquest terme es refereix principalment per als turistes provinents del nord d'Europa, però també als del nord d'Europa central i Oriental, o simplement a qualsevol persona estrangera de pell molt blanca i/o cabells rossos. En alguns països d'Amèrica Llatina, un sinònim de guiri és gringo.
La paraula té el seu origen en el qualificatiu èuscar giristino (AFI: [giɾisˈtino]), que significa cristí, el nom amb què es designaven els partidaris de la regent Maria Cristina en les Guerres Carlines del segle XIX.

## Referències

* ↑ «¿Quiénes son los 'guiris'?» (en castellà). Cafébabel.
* 1 2 «Guiri» (en castellà). Reial Acadèmia Espanyola.
* ↑ «Gringo» (en castellà). Reial Acadèmia Espanyola.
# Tom O'Carroll

Thomas Victor O'Carroll (n. 1945) és un escriptor i activista pedòfil de doble nacionalitat irlandesa i britànica.
Les crítiques sobre Paedophilia: The Radical Case publicades en els periòdics i revistes i van anar del desdeny fins al suport a l'autor i les tesis que propugnava. El sexòleg Richard Green va incloure el llibre d'O'Carroll entre les seves lectures recomanades per als estudiants de criminologia de la Universitat de Cambridge i l'any 2000 va convidar l'autor a parlar en l'assemblea anual a París de l'Academy of Sex Researche.
Posteriorment, O'Carroll va ser detingut sota la sospita de conspirar per distribuir «fotografies indecents» de nens després d'oferir a un agent encobert de la policia de Londres una partida de pornografia infantil que havia obtingut d'un codemandat seu. Va ser jutjat l'1 de juny de 2006 sota càrrecs de pornografia infantil. Al setembre de 2006 va admetre dos càrrecs de distribució de "fotografies indecents" de nens. El 20 de desembre de 2006 va ingressar en presó per complir una pena de dos anys i mig.

## Referències

* ↑ (anglès) «Case of European Court of Human Rights», 15-03-2005. Arxivat de l'original el 2012-07-23.
* ↑ (anglès) Mary-Kay, Wilmers «Young Love». London Review of Books, vol. 2, núm. 23, 04-12-1980, pp. 9-10.
* ↑ (anglès) Yaffé, Maurice «Age Of Consent». New Statesman, 07-11-1980, p. 31.
* ↑ (anglès) Mega, Marcello «If no rules have been broken, perhaps the rulebook requires some attention?». Times Higher Education Supplement, 23-11-2001 [Consulta: 24 novembre 2011].
* ↑ (anglès) Sullivan, Mike «Paedos' champ arrested». The Sun, 25-01-2006.
* ↑ (anglès) Richwald, Olivia «Police charge man over child sex ring». The Northern Echo, 01-06-2006 [Consulta: 24 novembre 2011].
# Tomass Dukurs

Tomass Dukurs (Riga, URSS, 2 de juliol de 1981) és un esportista letó que competeix en skeleton, guanyador d'una medalla de bronze al Campionat del món de Bobsleigh i Skeleton de 2015 i de cinc medalles al Campeionat d'Europa de Skeleton entre els anys 2007 i 2015. El seu germà Martins també competeix en skeleton.

## Palmarès internacional

Campionat del món :
| Any | Lloc | Medalla | Prova |
| 2015 | Winterberg ( Alemanya) | | Individual |
| Campionat d'Europa ||||
| Any | Lloc | Medalla | Prova |
| 2007 | Königssee ( Alemanya) | | Individual |
| 2012 | Altenberg ( Alemanya) | | Individual |
| 2013 | Igls ( Àustria) | | Individual |
| 2014 | Königssee ( Alemanya) | | Individual |
| 2015 | La Plagne ( França) Igls ( Àustria) | | Individual |

## Referències

* ↑ «Tomass Dukurs» Arxivat 2015-02-27 a Wayback Machine. a Sports-Reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Tomass Dukurs» a The-Sports.org (anglès)

## Enllaços externs

* Base de dades de la FIBT Arxivat 2015-04-03 a Wayback Machine. (anglès).