OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Iscle de Vallalta

Sant Iscle de Vallalta és un municipi de la comarca del Maresme. La superfície del terme municipal és de 17,72 km², dels quals 800 hectàrees són dins del Parc Natural del Montnegre i el Corredor. Els 1.200 habitants es distribueixen entre el nucli urbà, els tres veïnats històrics, dues urbanitzacions i prop de 150 cases a pagès.
El nucli urbà té alguns comerços i s'hi poden trobar fruiteries, forns de pa i un parell de bars i restaurants. Un cap de setmana de la primera quinzena de maig se celebra la tradicional festa de la maduixa, un dels productes agraris destacats que es cultiven al municipi
Els dijous té lloc el mercat setmanal.
L'església de Sant Iscle es va consagrar al segle xi. En els fogatges del segle xv consta com Sant Iscle de Vallalta, incloent-hi el poble de Canet de Mar. En els primers censos del segle xix es va castellanitzar San Acisclo de Vallalta. El 1933 es va recuperar el mateix nom actual, canviat en el context revolucionari de 1937 a Vallalta del Maresme. Durant el franquisme es va retornar al nom castellanitzat no canviat fins al 1983.
| Vallgorguina | Sant Celoni | |
| Arenys de Munt | | Sant Cebrià de Vallalta |
| Arenys de Mar | Canet de Mar | |

## Geografia

* Llista de topònims de Sant Iscle de Vallalta (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

## Demografia

| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Sant Iscle de Vallalta | 1.159 |
| la Font del Montnegre | 172 |
| Can Ginebre | 110 |
| Font: Idescat ||
| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 50 | - | 21 | - | 303 | 905 | 836 | 840 | 794 | 826 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 729 | 661 | 664 | 706 | 667 | 521 | 483 | 496 | 524 | 524 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 712 | 725 | 839 | 961 | 1.016 | 1.166 | 1.235 | 1.280 | 1.322 | 1.304 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 1.292 | 1.313 | 1.342 | 1.433 | 1.458 | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :
El 1579 es va segregar Canet de Mar, i el 1857 es va integrar Sant Pere de Riu a Tordera.

## Referències

* ↑ «Alteraciones de los municipios en los Censos de Población desde 1842». INE. [Consulta: 13 octubre 2010].
* ↑ Vila, Pau. La divisió territorial de Catalunya. Barcelona: Seix Barral, 1977. ISBN 84 322 9508 6. Facsímil de l'edició Barcelona: Conselleria d'Economia de la Generalitat de Catalunya, 1937.
* ↑ Tort, Joan «Los cambios de nombre de los municipios durante la revolución y la guerra civil españolas (1936-1939): El caso de Cataluña». Scripta Nova [Barcelona], vol. VII, núm. 133, 15-01-2003. ISSN: 1138-9788 [Consulta: 13 octubre 2010].

## Vegeu també

* Turó de la Font de Llorà
* És coneguda l'estructura megalítica de la Pedra de les Olles

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'Ajuntament
* Viu Sant Iscle Projecte de participació ciutadana sobre Sant Iscle (Obsolet)
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Sant Martí de Puigbò

Sant Martí de Puigbò és una parròquia del municipi de Gombrèn (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada a 1.120 m. d'altitud, a la capçalera d'una alta vall afluent de el Merdàs, el sud-est del terme, al casat de Puigbò.

## Descripció

L'església de planta rectangular té dues capelles laterals a la zona del presbiteri i encara queden restes del cor a la part oposada de la nau. La teulada és de cabirons de fusta i teula àrab; a l'interior aquesta està amagada per una falsa volta de mig punt feta de maons. L'interior conserva restes de pintures, molt degradada, d'època neoclàssica. La porta s'obre al cantó sud i dona directament al cementiri i a una eixida tancada per un mur que la separa dels camps. Externament els murs i la coberta són coberts per una espessa heura, que ha fet enfonsar-se la coberta a la part del presbiteri i de retruc ha enfonsat la falsa volta interior de maó. L'església té un campaneret de cadireta totalment cobert per heures.

## Història

Aquesta església va ésser construïda el 1737 en substitució de la primitiva romànica, de la qual existeixen restes, per a continuar les funcions de parròquia del veïnat de Puigbò. A la llinda de la porta hi ha gravada la data de 1806, potser correspon a una reestructuració o modernització de la parròquia. Hom pensa que les pintures de l'interior, motius figuratius i arquitectònics, deuen correspondre a aquesta època. La parròquia va caure en decadència en començar el despoblament dels masos que componen el veïnat, i ha arribat fins a nosaltres en estat de semi ruïna. Fins ara servia com a magatzem del mas Puigbò. No té culte des de 1939.
Esmentada des del 1140 amb el nom de Sant Martí de Puigmal (nom que canvià per Puigbò al segle xiii), de la primitiva església només hi ha unes restes, amb l'absis encara sencer i indicis de fortificació, situades a la punta del serrat, apoca distància de l'actual. Resten només dues famílies de les 12 que havia tingut la parròquia.

## Referències

* 1 2 «Sant Martí de Puigbò». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
* ↑ Fundació Enciclopèdia Catalana Gran Geografia Comarcal de Catalunya, Volum núm. 1, pàg. 329' (ISBN 84-85194-15-2)
# Sant Miquel de Batea

Sant Miquel de Batea és una església de Batea (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de carreus, de grans proporcions (769 m² interiors x 1276 m² exteriors), amb planta de creu llatina amb creuer, cúpula i cimbori. L'interior té tres naus amb columnes quadrades i tota mena de cornises, entaulaments, voltes, etc. pròpies del barroc. Hi ha un altar al Santíssim afegit al costat del presbiteri.
El campanar està al costat de l'evangeli: té planta quadrada fins al nivell de la façana on es fa octogonal amb obertures allargades i balustrada superior.
Les façanes laterals i la posterior són planes, amb petites obertures. A les primeres s'aprecien els contraforts per la part superior, que després queden a l'interior. La façana principal és el millor del conjunt: dividida verticalment en tres parts per mitjà de mitges pilastres toscanes, cadascuna de les quals té una portalada. La major és la central, totes elles típicament barroques i sobretot la central, de capitells corintis, columnes salomòniques, etc. Per sobre d'ella hi ha un òcul.
Un entaulament serveix de basa per a coronar la façana per mitjà d'un frontó triangular motllurat. Les cobertes són de teula àrab.
El lloc sobre el qual s'alça aquesta església era el mateix on hi havia l'anterior, gòtica, que ocupava la part posterior, com encara es pot veure als carreus de l'absis i de l'exterior, pel costat de l'epístola on hi havia, també, l'antic fossar. Les marques dels picapedrers apareixen constantment.
Hi ha restes de carreus amb dibuixos goticitzants provinents de l'anterior església que es troben a cases veïnes, als paraments, reutilitzats.
És impressionant la gran imatge de Sant Miquel que hi ha a la façana.
A una casa del carrer Major, núm. 36, hi ha encastades a la paret dues pedres -amb la Verge i Jesús a una d'elles i una figura i dibuixos a l'altra- que semblen procedir de l'anterior església gòtica. Aquest habitatge fou residència d'un abat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Església parroquial de Sant Miquel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].

## Enllaços externs

* «Església de Sant Miquel». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Sant Quintí de Puig-rodon

Sant Quintí de Puig-rodon és una antiga parròquia del municipi de Campdevànol, que està situada a la serra de Sant Marc, a 1.122 metres d'altitud sobre el nivell del mar. Es troba a la comarca del Ripollès.

## Història i demografia

La parròquia va ser una donació que va fer el comte Bernat II de Besalú al monestir de Ripoll el 1096 i passà a formar part de la baronia del monestir.
Sempre ha estat un lloc amb poca població, tot i que a partir del segle xv va tenir una parròquia agregada: la de Sant Pere d'Auira. El 1868, es va unir a la parròquia de Sant Llorenç de Campdevànol. El 1626 només hi vivien 7 famílies i el 1787 hi vivien 10 famílies. El 2011 tenia un total de 12 habitants.

## Patrimoni i turisme

L'església és un edifici romànic del segle xii i forma un conjunt juntament amb la rectoria, unes capelles laterals i un alt campanar que s'acaba amb una teulada de doble vessant. La part més externa de l'església fou construïda als segle xvii i XVIII. A l'església també hi ha adossada una sagristia.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Quintí de Puig-rodon (Campdevànol) | enciclopedia.cat». [Consulta: 8 desembre 2024].
* ↑ «PoblesAbandonats». [Consulta: 8 desembre 2024].

## Bibliografia

* Pèire de Marca: Marca Hispanica, París 1688, facsímil, Ed. Base, Barcelona 1972, pàg. 1196.
* Frederic Monsalvatje i Fossas: Nomenclátor histórico de las iglesias parroquiales y rurales, santuarios y capillas de la provincia de Gerona, vol. IV de Monasterios e Iglesias, XVIII de la col., Olot 1910, pàg. 6.
* Eduard Junyent i Subirà: Antigua parroquia de San Quintín de Puigrodon, “Itinerario histórico de las parroquias del obispado de Vich”, separata de la “Hoja Parroquial”, núm. 113, Vic 1945-1952. (APF-MLIC)
# Santa Maria de Vilademany

La capella de la Mare de Déu de Vilademany es troba emplaçada a uns 2'5 km. del nucli d'Aiguaviva, en sentit sud-est, molt a prop de l'Aeroport de Girona - Costa Brava.
L'edifici d'origen romànic del qual se sap que l'any 1116 ja existia i fou modificat en època barroca amb una volta nova. En aquesta capella si venera una imatge de la Mare de Déu de Vilademany, talla d'alabastre del segle xv que ara (2017), per raons de seguretat, és guardada a la sagristia de l'església parroquial de Sant Joan d'Aiguaviva. La Mare de Déu va ser molt malmesa el 1936. Va ser restaurada i és molt possible que el cap del Nen Jesús i la corona de la Mare de Déu siguin obra de l'escultor gironí Carrera.
El topònim de Vilademany és documenta des del 948. Eren senyors del castell i antic terme feudal els Vilademany, feudataris dels vescomtes de Cabrera, coneguts des del segle XII, que al llarg dels segles XIV i XV esdevingueren senyors de la varvassoria de Vilademany i en aquesta època posseïen els castells de Vilademany, Taradell i Santa Coloma de Farners.
Són dits varvassors del comtat d'Osona a partir de 1356, per tal com i posseïen l'extens terme del castell de Taradell, amb les seves parròquies o termes actuals de Viladrau, Santa Eugènia de Berga i Vilalleons.
Des de molt antic que l'ermita té uns Goigs dedicats. En una de les estrofes diu:
| « | <Si de Vós, font vera, arriba tota gràcia a tot lo món, doncs encara més sou font, la vera Font d'Aiguaviva begui aquí, begui en bon'hora qui es trobi assedegat, Socorreu aquest veïnat de Vilademany Senyora, Puix a qui amb fe us implora, el mireu sempre amb pietat, Socorreu aquest veïnat, de Vilademany Senyora. Puix Vós sou la vencedora, de l'infern i del pecat, aquest poble tot plegat per sempre Amen us adora.> | » |

## Referències

* 1 2 «Goigs a la Mare de Déu de Vilademany». [Consulta: 2018].
* Gran geografia Comarcal de Catalunya, volum núm. III, pàg. 94 (ISBN 84-85194-17-9)
# Santiago Balcells i Gorina

Santiago Balcells i Gorina (Barcelona, 3 d'octubre de 1913 - Barcelona, 31 de març de 2007) fou un arquitecte català, fill d'Eduard Maria Balcells i Buïgas.
Autor del Col·legi Màxim de Sant Francesc de Borja, a Sant Cugat del Vallès (1949), va evolucionar cap a solucions més funcionals. Sobresurten els edificis del Banc Comercial Transatlàntic (1957-60) i, en col·laboració amb Francesc Mitjans, del Banc Atlàntic (1966-69) de Barcelona.
Al Poblenou, a la zona que avui correspon al 22@, va construir la fàbrica Netol, en un clar estil racionalista. L'edifici fou enderrocat per construir un edifici d'oficines del Districte 22@. La façana es va conservar per requeriment de protecció arquitectònica, però no és gaire visible, perquè va ser amagada pel mur cortina de l'edifici nou.
A Barcelona també és l'autor de l'edifici d'habitatges del carrer Josep Bertrand, núm. 9 de l'any 1954. És d'estil noucentista i es va construir amb material prefabricat a l'ornament de relleus d'ordre corinti de la façana.
* Carrer Josep Bertrand 9 (1954)
* Banc Comercial Transatlàntic
* Banc Atlàntic

## Referències

* ↑ «Nota biogràfica». GEC.
* ↑ Projecte de revisió del Catàleg Arquitectònic «Fàbrica Netol, carrer Tànger 98 i Ciutat de Granada 130». BCNROC, 25-07-2007.
* ↑ «Elements i edificis industrials inclosos a la modificació del pla especial de protecció del patrimoni arquitectònic historic-artístic de la ciutat de Barcelona» p. 67. Fitxa 143. AJUNTAMENT DE BARCELONA. DISTRICTE DE SANT MARTÍ, 2012. Arxivat de l'original el 2015-02-20. [Consulta: 23 febrer 2019].
* ↑ Projecte de revisió del Catàleg Arquitectònic «Edifici d'habitatges, Josep Bertrand, carrer, núm. 9». Ajuntament de Barcelona. BCNROC, 23-04-2003.

## Enllaços externs

* Romero i Martínez, Josep M. «L' arquitecte Eduard Maria Balcells Buigas». Arraona, 2002, pàg. 134-149. ISSN: 0403-2616.
* Balcells i Gorina, Alfons. Memoria ingenua: Primeros pasos del Opus Dei en Cataluña (en castellà). Ediciones Rialp, 2009. ISBN 9788432137327.
* «Balcells Arquitectes - Un pedacito de nuestra historia: los primeros encargos». [Consulta: 24 febrer 2019].
* Torre Atlàntic: Díaz Gallego, Francisco Dinís «A Coruña 1967-1974: la construcción vertical de la ciudad». Ciudades, 2018. DOI: 10.24197/ciudades.21.2018.161-178. ISSN: 2445-3943. + Balcells com a director d'obra : Roca Calaf, Jofre «Els edificis Mediterrani i Atlàntic, incursions modernes a l'Eixample Cerdà». UPCommons. Departament d'Urbanisme i Ordenació del Territori. Universitat Politècnica de Catalunya, 6-2013, pàg. 891–906.
# Llista de Creus de Sant Jordi/2001/Entitats
#### Entitats

Informació actualitzada per un bot. Els canvis manuals es perdran quan s'actualitzi!
| Entitat | Wikidata | Descripció |
| Serra d'Or | Q1628196 | revista mensual |
| ONCE | Q1750397 | |
| Nens del Vendrell | Q3338053 | Colla castellera |
| Junta Constructora del Temple Expiatori de la Sagrada Família | Q9016700 | |
| Associació de Components del Regiment Pirinenc núm. 1 de Catalunya | Q11907014 | entitat de memòria històrica |
| Col·legi Oficial de Veterinaris de Barcelona | Q11914772 | |
| Col·legi de Censors Jurats de Comptes de Catalunya | Q11914779 | Corporació de professionals amb el títol de censor jurat de comptes de Catalunya |
| Escola Tècnica Professional del Clot | Q11919766 | |
| Federació Catalana de Basquetbol | Q11921652 | federació esportiva catalana |
| La Roda d'Espectacles Infantils i Juvenils als Barris | Q11930750 | |
| Orfeó Manresà | Q11939484 | |
| Societat Catalana de Pediatria | Q11950005 | |
| Xiquets de Tarragona | Q11955410 | colla castellera actual amb camisa ratllada |
# Waldrada (concubina de Lotari II)

Waldrada també coneguda com a Waldrade (segona meitat del segle ix) fou la concubina de Lotari II de Lotaríngia. Pertanyia a una noble família, d'origen gal·loromà, i molts dels seus antecessors havien desenvolupat càrrecs important en temps dels merovingis. D'acord amb el seu oncle Günther, arquebisbe de Colònia, aconseguí que es condemnés a la reina Teutberga pel Concili d'Aquisgrà (Aix-la-Chapelle) el 860 com a culpable d'adulteri, amb la fi que fos repudiada i poder ella casar-se amb Lotari.
Sospitant el papa Nicolau I que algun misteri s'amagava en l'ignominiós procés seguit a Teutberga, envià dos llegats per a depurar la veritat; però guanyats aquests per Waldrada, obraren contra les instruccions rebudes del Sume Pontífex i confirmaren la condemnació de Teutberga en un Concili celebrat a Metz el 863. Dos anys després el Papa envià a un nou llegat per obligar a Lotari a que es tornés a unir amb la seva muller; el rei llavors aparentà sotmetre's, i Waldrada es dirigí a Roma amb l'enviat del Papa, conforme a les ordres d'aquest; però a penes havien travessat els Alps, quan aquella s'escapoli, anant a reunir-se amb Lotari.
Llençada l'excomunió contra els culpables, Waldrada es retirà a l'abadia de Ludres, i allà s'assabentà del la sobtada mort del seu amant el 869; llavors fou a tancar-se en el monestir de Remiremont, on educà els seus tres fills, que havien estat desheretats com a bastards, inspirant-los sentiments de lluita i venjança.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1518 ISBN 84-239-4569-3
# Mœrnach

Mœrnach (en alsacià Merne) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 1999 tenia 536 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 421 | 453 | 434 | 426 | 454 | 536 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Bernard Enderlin | |
# Província de Bouira

La província o wilaya de Bouira (amazic: Tawilayt n Tuvirett; àrab: ولاية البويرة, wilāyat al-Buwīra) és una wilaya o província d'Algèria, amb capital a la ciutat homònima. Hi ha el parc nacional de Djurdjura (18.550ha), l'estació d'esquí de Tikjda (a 1.460m d'altitud) i la font termal de Hammam Ksana.

## Vegeu també

* Aïn Bessem

## Enllaços externs

* Informació històrica i turística de la província de Bouira. Arxivat 2007-08-07 a Wayback Machine. (francès)
# Província de Mascara

La província o wilaya de Mascara (àrab: ولاية مـعـسـكـر, wilāyat Maʿskar) és una província o wilaya de l'oest d'Algèria, amb capital a la ciutat homònima.
Va ésser cremada i parcialment destruïda pel mariscal Clauzel l'any 1835. El 18 d'agost del 1994, un terratrèmol de 5,6 sobre l'escala de Richter hi va matar 171 persones.

## Enllaços externs

* Informació i fotografies sobre la província de Mascara.
# Pareutropius mandevillei

Pareutropius mandevillei és una espècie de peix de la família dels esquilbèids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,8 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar i els ous no són protegits pels pares.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo, incloent-hi el Parc Nacional d'Upemba.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Vos, L., 1986. Schilbeidae. p. 36-53. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ UICN (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* De Vos, L., 1992. Schilbeidae. p. 432-449. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Tom 2. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren i O.R.S.T.O.M., París.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Wulf Fries

Wulf Fries (Slesvig-Holstein, 10 de gener de 1825 - Boston, 19 d'abril de 1902) nom artístic de Christian Julius Fries, va ser un violoncel·lista nord-americà d'origen alemany. Germà d'August Fries (1821-1913).

## Biografia

L'any 1847 es va traslladar als EUA, va tocar en una de les efímeres orquestres de Nova York i també va actuar com a solista (J. T. Strong va valorar l'actuació de Fries i George Bristow del Grand Duo per a dos violins i orquestra d'I. T. com a "hàbil i inconfusible." V. Kallivody. Un any més tard es va traslladar a Boston, on ja s'havia instal·lat el seu germà petit. El 1849, els germans van fundar el "Mendelssohn Quintet" a Boston, un dels primers conjunts de cambra estables de Nova Anglaterra; A més de tocar el primer violí del quintet, August Fries també va actuar a Boston com a director -en particular, el 1852, sota la seva direcció, es va interpretar per primera vegada la vuitena Simfonia de Beethoven a Boston. August Fries va ser el líder del quintet durant 10 anys.
El 1859, Fries va tornar a Bergen, on va passar la resta de la seva vida (excepte un retorn a Boston durant una temporada a finals de la dècada de 1870). Fins al 1873 (amb un descans el 1862-1864) va dirigir com a director la "Bergen Musical Society" "Harmony". Fries va tenir una estreta relació creativa amb Edvard Grieg, les obres del qual va dirigir repetidament; La Sonata per a violí i piano núm. 1 Op.' està dedicada a Fries. Del Op. 8, Fries en va interpretar fragments en un concert a Bergen, acompanyat per la mare de Grieg al piano.
De petit, Fris va estudiar música amb la jove Johanne Dybwad, una futura estrella de l'escena teatral noruega.

## Referències

* ↑ https://books.google.cat/books?id=zuCOQY-RN1wC&pg=PA504&redir_esc=y#v=onepage&q&f=false/University of Chicago Press, 1995. — P. 504. (англ.)
* ↑ https://books.google.cat/books?id=rBGBQ3bHl5MC&pg=PA429&redir_esc=y#v=onepage&q&f=false/Music: A monthly magazine. — Vol. VII, No. 6 (April 1895). — P. 429. (англ.)
* ↑ Edvard Grieg: Diaries, articles, speeches. — Peer Gynt Press, 2001. — P. 191. (англ.)
* ↑ Carla Rae Waal. Johanne Dybwad, Norwegian actress. — Universitetsforlaget, 1967. — P. 12-14. (англ.)
# Rockaway Park Line

Rockaway Line :
La Rockaway Park Line i la Rockaway Park Shuttle és una línia i servei de tipus llançadora del Metro de Nova York, als Estats Units d'Amèrica. Existeixen tres rutes llançadora, totes força curtes i simbolitzades amb la lletra S. A diferència d'altres serveis del Metro de Nova York, les llançadores transcorren tota l'estona per la mateixa línia.
La llançadora de Rockaway Park enllaça les estacions de Broad Channel i Rockaway Park-Beach 116th Street.

## Referències

* ↑ «sr Route: Schedules, Stops & Maps - Rockaway Park-Beach 116 St (Updated)» (en anglès americà). [Consulta: 22 abril 2023].
* ↑ «How to get to Rockaway Beach and Boardwalk on public transit» (en anglès). [Consulta: 22 abril 2023].
* ↑ «nycsubway.org: IND Rockaway Line». [Consulta: 22 abril 2023].
# Dolores Villarino Santiago

María Dolores Villarino Santiago (Xinzo de Limia, 9 de febrer de 1945) és una política gallega, presidenta del Parlament de Galícia des del 18 de juliol de 2005, i membre del Partit Socialista de Galícia-PSOE. Va estudiar econòmiques a la Universitat de Santiago de Compostel·la i allí va començar la seua militància política al Partit Comunista de Galícia. Ja al PSdeG, va ser regidora en l'ajuntament de Vigo (1991-2002), primera tinent d'alcalde (1991-1995) i des de 1997 és diputada en el Parlament de Galícia.

## Enllaços externs

* Dolores Villarino en El País.com