OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cases Marcel·lí Girona

Les Cases Marcel·lí Girona són un conjunt arquitectònic situat a la Via Laietana, 38-42 i plaça de les Beates, 1 de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història i descripció

El 1884, l'empresari Marcel·lí Girona i Guyé, fill de Joan Girona i Agrafel i d'Enriqueta Guyé, va promoure l'obertura d'un tram de la Via A del Pla Baixeras (futura Via Laietana) en el solar del convent de Sant Joan de Jerusalem, el Passatge del Pont de la Parra, a banda i banda del qual es construïren sengles conjunts d'edificis d'habitatges de planta baixa, entresol i quatre pisos, projectats per l'arquitecte Antoni Rovira i Rabassa.
Amb l'obertura definitiva de la Via Laietana cap al 1913, els edificis de la banda dels senars, que donaven al carrer de la Riera de Sant Joan, van ser enderrocats per a donar pas a d'altres més grans i sumptuosos, i només es conservaren els dels parells, si bé al central (núm. 40) se li va afegir una tribuna, i els dels extrems (núms. 38 i 42) han estat reformats amb remuntes. Aquest darrer ha estat convertit en hotel després d'haver expulsat tots els residents excepte un, que hi viu en un pis de renda antiga i ha patit assetjament immobiliari, tal com s'explica en el documental City for Sale (2019).

## Referències

* ↑ «Edifici d'oficines». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Edifici d'oficines». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Casa Miquel Ubach». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Pla i Toldrà, 2014, p. 71.
* ↑ Anuario-Riera, 1896, p. 401.
* ↑ «Marcelino Girona. Riera de San Juan (entre Copons i Misser Ferrer) Construir una casa de baixos, entresòls i quatre pisos en el solar de l'ex-convent de Sant Joan de Jerusalem». Q127 Foment 465 M. AMCB, 15-12-1883.
* ↑ «Marcelino Girona. Plaça de les Beates. Construir una casa de baixos, entresòl i quatre pisos en un solar». Q127 Foment 22 N. AMCB, 08-07-1884.
* 1 2 3 «PASSATGE DEL PONT DE LA PARRA (1887-1912)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 08-10-2014.
* 1 2 «Cases Marcel·lí Girona». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «Josepa Sànchez i Corbella (esquela)». La Vanguardia, 01-11-1972, pàg. 28.
* ↑ «'Islàndia': Han convertit tota la finca en un hotel, però jo resisteixo al meu pis». RAC 1, 28-03-2019.
* ↑ García, Fernando «Barcelona en venda». La Vanguardia, 20-03-2019, pàg. 36.

## Vegeu també

* Casa Lluís Guarro
* Can Papell

## Bibliografia

* Pla i Toldrà, Lluïsa. Els Girona. La gran burgesia catalana del segle xix. Fundació Noguera, 2014. ISBN 978-84-9975-518-2.

## Enllaços externs

* «Cases Marcel·lí Girona». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Bioclimatologia

La bioclimatologia, també anomenada fitoclimatologia en el que respecta només a les plantes, és la ciència ecològica que estudia la reciprocitat entre el clima i la distribució dels éssers vius a la Terra.
El bioclima és la definició bioclimàtica de l'estructura del clima d'un lloc determinat.
La bioclimatologia tracta d'establir les fronteres bioclimàtiques i estacionals, i calcular estadísticament els valors numèrics llindars que les defineixen. D'aquesta manera s'han anat delimitant i ajustant els espais corresponents a les unitats bioclimàtiques (bioclimes termotips i ombrotips) i s'han pogut fer mapes bioclimàtics de moltes zones del món.
La bioclimatologia és una especialització de l'ecologia i la climatologia, la fitoclimatologia, en canvi, ho és de la geobotànica.
La fitoclimatologia va començar a estructurar-se partint de relacionar els valors numèrics del clima (temperatura i precipitació) amb les àrees on es trobaven les plantes i les formacions vegetals, per afegir, més endavant, informació sobre la biocenosis. Recentment ha incorporat coneixements procedents de la fitosociologia (sèries i geosèries de vegetació)
El fitoclima seria el resultat de la incidència dels nombrosos factors que operen en el medi natural i que conjuntament delimiten uns trets ecològics en el que les característiques climàtiques i altres factors no biològics expressen la potencialitat per un assentament vegetal.
Les dades obtingudes de la fitoclimatologia es poden utilitzar en programes de conservació de la biodiversitat i en l'obtenció de recursos per l'agricultura, la ramaderia i l'explotació forestal, etc.

## Classificacions bioclimàtiques

Són diverses com diversos són els objectius i els paràmetres amb què s'han confeccionat.
* Wladimir Köppen (1918, 1931) Classificació climàtica de Köppen
* Thornthwaite (1931, 1933)
* Gaussen (1954, 1955)
* J. Papadakis (1960) Classificació agroclimàtica de Papadakis
* Troll & Paffen (1964)
* Turc (1967) Índex de potencialitat agrícola de Turc
* Holdridge (1967)
* H. Walter (1970, 1976).
* Oriol de Bolòs i Josep Vigo (1984)
* Allué Andrade (1990) Subregions fitoclimàtiques
* Rivas Martínez (2004)

## Referències

* 1 2 «Qué es la Bioclimatología». Arxivat de l'original el 2017-12-26. [Consulta: 25 desembre 2017].
* ↑ J.R. González Adrados et al. Caracterización productiva de los alcornocales catalanes INIA 1993
* M. I. Budyko (1974) Climate and Life, Academic Press, New York, 508 pp., ISBN 0-12-139450-6.
* David M. Gates (1980) Biophysical Ecology, Springer-Verlag, New York, 611 pp., ISBN 0-387-90414-X.
* Stephen H. Schneider and Randi Londer (1984) The Coevolution of Climate and Life, Sierra Club Books, San Francisco, 563 pp., ISBN 0-87156-349-5.
# Hipòdrom d'Auteuil

L'hipòdrom d'Auteuil és un recinte esportiu de París que acull curses de cavalls. És considerat l'hipòdrom francès de referència per a les curses d'obstacles. S'estén sobre una superfície de 33 hectàrees i fou inaugurat l'1 de novembre de 1873. El 1924 va ser una de les dues seus de la competició d'hípica dels Jocs Olímpics de París.
Modernitzat diverses vegades, el 1971 es va millorar l'accés quan es van construir dos túnels per als vianants que conduïen a la Porta d'Auteuil i la Porta de Passy. És gestionat per France Galop i acull importants curses com el Prix du Président de la République a l'abril, el Grand Steeple-Chase de París a finals de maig, el Grande Course de Haies d'Auteuil al juny i el Prix La Haye Jousselin a principis de novembre.

## Referències

* ↑ 1924 Olympics official report. Arxivat 2008-04-10 a Wayback Machine. p. 222. (francès)
* ↑ Jean-Luc Jeener, « À Auteuil, un galop d'enfer », Le Figaro Magazine, semaine du 20 mai 2016, pages 66-75.

## Enllaços externs

* Fitxa de l'hipòdrom d'Auteuil a france-galop.com (francès)
# Volta dels Jueus

La Volta dels Jueus és un conjunt arquitectònic situat al carrer del Portal Nou, 21 i 23 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El carrer de la Volta dels Jueus s'obre al del Portal Nou mitjançant un pas cobert, constituït per dos arcs carpanells de pedra que sostenen un bigam de fusta. Correspon a parts iguals a dos edificis: el núm. 21, de planta baixa i quatre pisos i amb balcons de llosana de pedra, i el núm. 23, de planta baixa i quatre pisos amb balcons d'obra, sota un dels quals hi ha inscrita la data 1756.

## Història

El 1780, l'estorer Josep Espiell, propietari de l'actual núm. 21, va demanar permís per a fer-hi reformes i remuntar un pis al carrer del Portal Nou. El 1867, la propietat va ser posada en subhasta per un litigi contra el seu descendent Rafael Espiell i Ruiz.
El 1795, el blanquer Bartomeu Raset, propietari de l'actual núm. 23, va demanar permís per a aixecar-hi un quart pis destinat a obrador i fer-hi altres reformes. El 1859, el fabricant de midó Llorenç Padró i Fatjó va demanar permís per a convertir el quart pis en habitatges, segons el projecte de l'arquitecte Josep Casademunt.

## Referències

* 1 2 «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Edifici d'habitatges al carrer Portal Nou 21». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Volta dels Jueus». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «Joseph Espiell. Estorers. Portal Nou i Jueus (Volta dels Jueus). Casa. Afegir un pis». C.XIV Obreria C-23/1780-106. AHCB, 16-06-1780.
* ↑ Diario de Barcelona (edición mañana), 26-10-1867, p. 9985.
* ↑ «Bartomeu Raset. Assaonador. Volta dels Jueus. Casa. Planta baixa més quatre pisos. Afegir un pis, convertir 2 finestres en un portal, fer un clavegueró». C.XIV Obreria C-69/1795-013. AHCB, 27-02-1795.
* ↑ «Bartolome Raset. Assaonador. Portal Nou i Volta dels Jueus. Casa. Planta baixa més quatre pisos. Afegir un pis». C.XIV Obreria C-69/1795-029. AHCB, 09-04-1795.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 198, 320.
* ↑ «Lorenzo Padró Fatjo. Portal Nou 23 i Arc dels Jueus (ara Volta dels Jueus) 2. Construcció d'una habitació al quart pis». Q127 Foment 47/1859. AMCB.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Canet-Santonja
* Casa-fàbrica Busquets i Partagàs

## Enllaços externs

* «Volta dels Jueus». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Juan Ortiz de Zárate

Juan Ortiz de Zárate va ser un conqueridor i colonitzador espanyol, nascut a Urduña, cap a 1521.
Juan Ortiz de Zárate va ser nomenat adelantado del Riu de la Plata pel virrei del Perú, el llicenciat Lope García de Castro. Va reemplaçar al governador, amb seu a Asunción, Francisco Ortiz de Bergara. Va voler confirmar el seu nomenament davant del rei d'Espanya, pel que va delegar el comandament a Felipe de Cáceres i va viatjar a la península Ibèrica. Retornà el 1569 i va ocupar el càrrec fins a 1576, en què va morir. Va decidir que el succeís qui es casés amb la seva filla, Juana de Zárate, i interinament al seu nebot, Diego Ortiz de Zárate y Mendieta. L'escollit per Juana va ser Joan Torres de Vera y Aragón.
# Carrer de Provença

El carrer de Provença és un carrer de Barcelona als districtes de l'Eixample i Sant Martí. Des del 1865 al 1980 s'anomenava per la forma castellanitzada Provenza i en el Pla Cerdà era el carrer J. El nom Provença prové del comtat i en recordança de la unió de Provença i Catalunya, reflectit amb el casament de la comtessa Dolça de Provença amb el comte de Barcelona Ramon Berenguer III.
Sota aquest carrer, des del seu inici a la plaça dels Països Catalans fins a l'avinguda Diagonal, hi passa el túnel d'alta velocitat de Barcelona-Sants a la Sagrera. També passa sota del carrer de Provença el túnel de la línia 5 del metro de Barcelona, concretament des de l'avinguda Diagonal fins a l'estació de Sagrada Família, a la cruïlla amb l'avinguda de Gaudí.

## Vegeu també

* Hodonímia de Barcelona
# Pikeville (Kentucky)

Pikeville és una ciutat i seu del Comtat de Pike (Kentucky) dels Estats Units d'Amèrica.

## Demografia

Segons el cens del 2007 Pikeville tenia 6.500 habitants. Segons el cens del 2000, tenia 6.295 habitants, 2.705 habitatges, i 1.563 famílies. La densitat de població era de 157,5 habitants/km².
Dels 2.705 habitatges en un 29,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41% hi vivien parelles casades, en un 14,5% dones solteres, i en un 42,2% no eren unitats familiars. En el 39% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,14 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,2% tenia menys de 18 anys, un 12,9% entre 18 i 24, un 27,9% entre 25 i 44, un 21,5% de 45 a 60 i un 15,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.026$ i la renda mediana per família de 36.792$. Els homes tenien una renda mediana de 42.298$ mentre que les dones 19.306$. La renda per capita de la població era de 21.426$. Entorn del 21,2% de les famílies i el 25,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pikeville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pikeville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Blue Ridge Manor

Blue Ridge Manor és una població dels Estats Units a l'estat de Kentucky. Segons el cens del 2000 tenia 623 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Blue Ridge Manor tenia 623 habitants, 308 habitatges, i 170 famílies. La densitat de població era de 1.266 habitants/km².
Dels 308 habitatges en un 16,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,1% hi vivien parelles casades, en un 6,5% dones solteres, i en un 44,5% no eren unitats familiars. En el 39,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,02 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,74.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17,5% tenia menys de 18 anys, un 4% entre 18 i 24, un 24,4% entre 25 i 44, un 30,5% de 45 a 60 i un 23,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 48 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 67,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.583 $ i la renda mediana per família de 57.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 34.219 $ mentre que les dones 38.750 $. La renda per capita de la població era de 28.915 $. Cap de les famílies i el 0,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Blue Ridge Manor». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 21 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Blue Ridge Manor». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Pitta

Pitta és un gènere d'ocells de la família dels pítids (Pittidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 10.2, 2020) aquest gènere està format per 14 espècies:
* Pitta angolensis - pita d'Angola
* Pitta reichenowi - pita pitverda
* Pitta brachyura - pita de l'Índia
* Pitta moluccensis - pita alablava
* Pitta megarhyncha - pita de manglar
* Pitta sordida - pita encaputxada
* Pitta nympha - pita nimfa
* Pitta versicolor - pita sorollosa
* Pitta maxima - pita de Halmahera
* Pitta elegans - pita elegant
* Pitta anerythra - pita caranegra
* Pitta steerii - pita de pit atzur
* Pitta superba - pita superba
* Pitta iris - pita irisada

## Referències

* ↑ Winkler, David W.; Billerman, Shawn M.; Lovette, Irby J. «Pittas (Pittidae), version 1.0» (en anglès). Birds of the World. Cornell Lab of Ornithology, 2020. DOI: 10.2173/bow.pittid1.01species_shared.bow.project_name. ISSN: 2771-3105.
* ↑ IUCN «Pitta angolensis» (en anglès). BirdLife International: The IUCN Red List of Threatened Species 2016:, 01-10-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2016-3.rlts.t22698671a93696398.en.
* ↑ IUCN «Pitta reichenowi» (en anglès). BirdLife International: The IUCN Red List of Threatened Species 2018:, 07-08-2018. DOI: 10.2305/iucn.uk.2018-2.rlts.t22698676a130191458.en.
* ↑ IUCN «Pitta brachyura» (en anglès). BirdLife International: The IUCN Red List of Threatened Species 2016:, 01-10-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2016-3.rlts.t22698681a93696932.en.
* ↑ IUCN «Pitta moluccensis» (en anglès). BirdLife International: The IUCN Red List of Threatened Species 2016:, 01-10-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2016-3.rlts.t22698688a93697612.en.
# Amàlia Garcia i Bonel

Amàlia Garcia Bonel (Tarassona, Província de Saragossa, 10 de juny de 1874 - Barcelona, 1977) va ser una mestra d'escola.
Va casar-se amb Buenaventura Saldes Colell natural de Solsona, Lleida el 28 d'agost de 1894 i d'aquesta unió van néixer 4 fills.
El 1905, vídua i amb quatre fills, arribà a Barcelona i s'establí al carrer de Verdi, núm. 41, del barri de Gràcia, on fundà el col·legi de la Santíssima Trinitat per a noies. Després de la guerra civil, inaugurà una nova acadèmia a la cantonada dels carrers de l'Or amb Torrijos, que dirigí durant anys, juntament amb la seva filla Pilar i més tard, de la seva neta, sense deixar l'altra escola. S'hi impartia batxillerat, peritatge mercantil i música. La van seguir després en aquesta tasca la seva filla i la seva neta.
El mestre Ricard Miró Salvador va compondre la sardana La centenària de Gràcia, estrenada el 10 de juny de 1974, per retre-li homenatge.
La població de Tarassona la va nomenar filla predilecta i l'ajuntament de Barcelona li ha dedicat un carrer.

## Bibliografia complementària

* Musons i Agell, Albert. Gent de Gràcia 2. Lluïsos de Gràcia. Col. Guies temàtiques, 2006. ISBN 9789206531372.

## Referències

* ↑ Segura Soriano, Isabel. Dones de Gràcia. Itineraris històrics. Ajuntament de Barcelona, 2011. ISBN 978-84-9850-306-7.
* 1 2 «Amàlia Garcia, carrer d'». Ajuntament de Barcelona. Nomenclàtor dels carrers. [Consulta: setembre 2019].
* ↑ «Obres compostes per Ricard Miró i Salvadó». Confederació Sardanista de Catalunya. Portal sardanista. Arxivat de l'original el 2019-09-29. [Consulta: setembre 2019].
* ↑ «Carrer dedicat a la mestra Amàlia Garcia». L'Independent de Gràcia, 12-12-2008, p. 5. Arxivat de l'original el 2019-09-29 [Consulta: 29 setembre 2019]. Arxivat 2019-09-29 a Wayback Machine.
# Serguei Uslamin

Serguei Uslamin (Kúibixev, 23 de febrer de 1963) va ser un ciclista soviètic d'origen rus. Fou professional de 1989 a 1997. Va aconseguir bons resultats com amateur, entre ells, les victòries al Girobio, a la Volta a la Baixa Saxònia i al Tour de Loir i Cher.

## Palmarès

* 1983
** Vencedor d'una etapa al Tour de Valclusa
* 1984
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Cuba
* 1985
** 1r al Girobio i vencedor de 2 etapes
* 1986
** 1r a la Volta a la Baixa Saxònia i vencedor de 2 etapes
* 1987
** 1r al Tour de Loir i Cher i vencedor de 2 etapes
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Àustria
** Vencedor d'una etapa al Tour de Sotxi
** Vencedor de 2 etapes a la Ruban Granitier Breton
* 1988
** Vencedor d'una etapa al Girobio
** Vencedor d'una etapa al Giro de les Regions

### Resultats al Tour de França

* 1990. Abandona
* 1991. 136è de la classificació general
* 1992. 87è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1989. 42è de la classificació general
* 1990. 125è de la classificació general
* 1996. 46è de la classificació general
* 1997. 51è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1991. 77è de la classificació general
* 1992. 58è de la classificació general
* 1997. 86è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Infection

Infection (en japonès 感染, kansen) és una pel·lícula japonesa de terror del 2004, dirigida per Masayuki Ochiai com una versió teatral basada en l'episodi de la sèrie de televisió de terror japonesa Yonimo Kimyō na Monogatari. L'episodi, subtitulat Kyūkan fou escrit per Ryoichi Kimizuka i va emetre's per primer cop al Japó el 1991.

## Argument

Un hospital amb recursos insuficients i poc personal es veu desbordat per massa pacients que no poden atendre. La crisi nerviosa comença a fer efecte entre els metges menys preparats. Alguns desconfien de les seves facultats, d'altres hi confien massa, i enmig d'un caos global, cada sala de l'hospital és l'escenari d'un malson diferent. La crisi arriba al clímax amb l'arribada d'un nou pacient a l'hospital, amb qui comença l'horror que envaeix l'hospital.

## Càsting

* Kōichi Satō com a Dr. Akiba
* Michiko Hada com a Dr. Nakazono
* Yōko Maki com a enfermer
* Shiro Sano com a Dr. Kiyoshi Akai
* Tae Kimura com a enfermera Misuse
* Masanobu Takashima com a Dr. Uozumi
* Kaho Minami com a cap d'enfermeres
* Mari Hoshino com a enfermera novell
* Moro Morooka com a Dr. Kishida
* Isao Yatsu com a pacient de l'hospital

## Producció

El film va ser realitzat com a part de la producció de Takashige Ichise de la serie J-Horror Theater, serie que inclou Premonition, Reincarnation, i Retribution.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Stuart Galbraith IV. The Toho Studios Story: A History and Complete Filmography. Scarecrow Press, 16 maig 2008, p. 434. ISBN 978-1-4616-7374-3.
* ↑ Logboy. «Reminder: 'Reincarnation' Uncut R2 UK DVD August 21st 2006.». Twitch Film, 18-08-2006. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 3 gener 2016].

## Enllaços externs

* Crítica a JapanTimes.com
# Districte de Mollendo

El Districte peruà de Mollendo és un dels 7 districtes que conformen la Província d'Islay, al Departament d'Arequipa, Perú.

## Enllaços externs

* La pàgina web de Mollendo (castellà)
* Moltes fotos de Mollendo Arxivat 2008-03-04 a Wayback Machine.
* Un assaig sobre Mollendo Arxivat 2008-01-06 a Wayback Machine. (castellà)
# Nisa

Nisa (en llatí Nysa o Nyssa, en grec antic Νύσα o Νύσσα) era una ciutat de Cària al vessant sud de les muntanyes Messogis, al nord del riu Meandre, aproximadament a mig camí entre Tralles i Antioquia. Segons Estrabó, un torrent anomenat Eudon, que baixava de la muntanya, dividia la ciutat en dues parts unides per un pont.
La tradició assigna la fundació de la ciutat als germans Atimbre (Ἀθυμβρός), Atimbrad (Ἀθύμβραδος), i Hidrelos (Ἲδρηλος), emigrants d'Esparta, que va fundar cadascun una ciutat diferent, i al no prosperar al final es van reunir en una de sola, Nisa. Es va considerar que el fundador n'era Atimbre. El nom inicial de la ciutat era Atimbre (Ἀθυμβρός), però en època selèucida es va canviar a Nisa, que era el nom d'una de les esposes d'Antíoc I Sòter, fill de Seleuc I Nicàtor.
Sembla que Nisa es va distingir pel cultiu de la gramàtica i la literatura. Estrabó parla de diversos filòsofs i gramàtics eminents, i ell mateix va assistir a classes de retòrica a la ciutat. Dos gramàtics van portar el nom d'Aristodem de Nisa. Aristodem de Nisa el vell va ser deixeble del cèlebre gramàtic Aristarc de Samotràcia, i Aristodem de Nisa el jove era un dels instructors de Gneu Pompeu.
Hièrocles, un geògraf del segle vi, diu que era una seu episcopal, i els seus bisbes van assistir als concilis d'Efes i Constantinoble. S'han trobat abundants monedes romanes encunyades a Nisa, des de l'època d'August fins a la de Gal·liè.
Correspon a la moderna Sultanhisar, a la província d'Aydın, on queden restes d'un teatre, un amfiteatre, un gimnàs i algun altre edifici.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «1. Nysa». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 7 juliol 2021].

## Vegeu també

* Laodicea Nisa