OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anna Soler i Pi

Anna Soler i Pi, en religió Anna de Santa Sabina (Calella, Maresme, 31 d'octubre de 1835 — Vic, Osona, 2 de novembre de 1896) fou una religiosa carmelitana vedruna. Ha estat proclamada serventa de Déu i està en procés de beatificació.
Anna Soler havia nascut a Calella. Va entrar a la congregació de les Germanes Carmelites de la Caritat el 1856. Va tenir diversos càrrecs i fou elegida tercera superiora general de la congregació el 1891. Durant els anys que va estar al capdavant de la congregació la va fer créixer fundant diverses cases noves. Morí amb fama de santedat a Vic en 1896.
El 1940 s'introduí a Roma la seva causa de beatificació, incoada pel bisbat de Vic a instància de la congregació vedruna. El 17 de març de 1955 fou proclamada Serventa de Déu.

## Referències

* ↑ redaccio. «L’Ajuntament dedica a les Germanes Vedruna el Premi Ciutat de Calella institucional», 09-12-2021. [Consulta: 8 març 2025].
* ↑ «Anna de Santa Sabina Soler | enciclopedia.cat». [Consulta: 8 març 2025].
* ↑ Herrera, Elena Bosque; Riego, Manuel Martín; Lorenzo, Jesús Fernando Pérez. 1967-2017: 50 Años creando futuro en Nervión (desde 1880 en Sevilla) (en castellà). Wanceulen Editorial, 2018-03-30, p. 26-27. ISBN 978-84-9993-839-4.
# Sonata per a violí núm. 2 (Beethoven)

Sonata per a violí núm. 2, en la major, és la segona de les tres Sonates per a violí op. 12 de Ludwig van Beethoven. Estudis recents suggereixen que les tres sonates daten de 1797–1798 i es van publicar com un conjunt el 1799 per Artaria & Co. a Viena. Beethoven va dedicar l'obra a Antonio Salieri, des de 1788 mestre de capella a la cort de Viena, amb qui va fer estudis de composició dramàtica i vocal, possiblement cap a finals de 1798.

## Les tres Sonates per a violí op. 12

En general, les sonates de Beethoven es diferencien dels models de Haydn i Mozart en l'augment de la importància de la part de violí.
Pel que sembla, les sonates de Op. 12 no van ser inicialment ben rebudes. Contemporanis de Beethoven van criticar les tres peces per les seves modulacions inusuals i un estil d'aprenent, amb res de "natural" present en les obres. El crític de la Allgemeine Musikalische Zeitung va ser especialment cruel, i en una revisió del juny de 1799 va comentar que "cal una tasca diligent i extenuant" per aconseguir entendre "aquestes sonates estranyes", que contenen "el que podríem anomenar perversitats." Per ridícul que aquesta avaluació sembla als actuals oients, és important tenir en compte que hi ha característiques de les sonates que podrien semblar ben estranyes el 1799.

## Anàlisi musical

* Sonata per a violí núm. 2 en la major, 1r mov.
* Interpretat per Carrie Rehkopf
* Sonata per a violí núm. 2 en la major, 2n mov.
* Interpretat per C. Rehkopf
* Sonata per a violí núm. 2 en la major, 3r mov.
* Interpretat per C. Rehkopf
Consta de tres moviments:
* Allegro vivace
* Andante, più tosto allegretto
* Allegro piacevole
Una interpretació habitual de l'obra dura uns 18 minuts.

## Referències

* 1 2

## Enllaços externs

* Llista d'obres de Beethoven Arxivat 2013-06-29 a Wayback Machine. amb dates, tonalitats i altres informacions a uquebec.ca.
# Sonata per a violí núm. 4 (Beethoven)

La Sonata per a violí núm. 4, op. 23, en la menor, és una obra de Ludwig van Beethoven composta el 1801, i publicada l'octubre del mateix any. Està dedicada al comte Moritz von Fries, i la va compondre un any després de la primera simfonia, i estava destinada originalment per a ser publicada amb la Sonata per a violí núm. 5. A diferència de les tres primeres sonates, la Sonata per a violí núm. 4 va rebre una bona acollida per part de la crítica.

## Anàlisi musical

L'obra té una estructura en 3 moviments:
* Presto
* Andante scherzoso, più allegretto (en la major)
* Allegro molto
Una interpretació habitual dura uns 17 minuts.

## Referències

* ↑ «Beethoven's music with Opus number». [Consulta: 18 octubre 2014].

## Enllaços externs

* Sonata per a violí núm. 1 Interpretada per Corey Cerovsek (violí) i Paavali Jumppanen (piano) a l'Isabella Stewart Gardner Museum (format MP3).
# Sonata per a violí núm. 6 (Beethoven)

La Sonata per a violí núm. 6, en la major, és la primera de les tres Sonates per a violí op. 30 de Ludwig van Beethoven. Va ser composta entre 1801 i 1802. Està dedicada al tsar Alexandre I de Rússia. Les tres sonates, la Núm. 6 la major, la Núm. 7 en do menor i la Núm. 8 sol major, van ser publicades el 1803 per Bureau des Arts et d'Industrie a Viena.

## Anàlisi musical

Consta de 3 moviments:
* Allegro
* Adagio molto espressivo
* Allegretto con variazioni

## Referències

* ↑ http://www.allmusic.com/composition/sonata-for-violin-piano-no-8-in-g-major-op-30-3-mc0002408143
# Sonata per a violí núm. 7 (Beethoven)

La Sonata per a violí núm. 7, en do menor, és la segona de les tres Sonates per a violí op. 30 de Ludwig van Beethoven. Va ser composta entre 1801 i 1802. Està dedicada al tsar Alexandre I de Rússia. L'autògraf de la sonata es va presentar en una col·lecció creada per H.C. Bodmer a Zúric, i que fou descobert cap a la meitat del segle xx. Beethoven va compondre aquesta sonata o menys al mateix temps en què va escriure el seu "Testament de Heiligenstadt", una carta no enviada en la que detallant el seu estat d'angoixa. Se l'ha denominat "Heroica". Les tres sonates, la Núm. 6 la major, la Núm. 7 en do menor i la Núm. 8 sol major, van ser publicades el 1803 per Bureau des Arts et d'Industrie a Viena.

## Anàlisi musical

Consta de 4 moviments:
* Allegro con brio (en do menor)
* Adagio cantabile (en la bemoll major)
* Scherzo: Allegro (en do major)
* Finale: Allegro; Presto (en do menor)
L'obra dura aproximadament uns 26 minuts.

## Referències

* ↑ Aber, Adolf «Beethoven's Autographs». Musical Times. The Musical Times, Vol. 97, No. 1359, 97, 1359, 5-1956, pàg. 249–251. DOI: 10.2307/936460. JSTOR: 936460.
* ↑ «Sonata for violin & piano No. 7 in C minor ("E...» (en anglès). [Consulta: 19 setembre 2024].
# Sonata per a violí núm. 8 (Beethoven)

La Sonata per a violí núm. 8, en sol major, és la darrera de les tres Sonates per a violí op. 30 de Ludwig van Beethoven. Va ser composta entre 1801 i 1802. Està dedicada al tsar Alexandre I de Rússia. Les tres sonates, la Núm. 6 la major, la Núm. 7 en do menor i la Núm. 8 sol major, van ser publicades el 1803 per Bureau des Arts et d'Industrie a Viena.

## Anàlisi musical

* I. Allegro assai
* II. Tempo di minuetto, ma molto moderato e grazioso
* III. Allegro vivace
* Interpretació de Paul Rosenthal (violí) i Edward Auer (piano)
Consta de 3 moviments:
* Allegro assai
* Tempo di minuetto, ma molto moderato e grazioso
* Allegro vivace
# Psychoda longifringa

Psychoda longifringa és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* 1 2 Haseman, Leonard «A monograph of the North American Psychodidae, including ten new species and an aquatic psychodid from Florida» (en anglès). Transactions of the American Entomological Society, 33, 1907, pàg. 299–333.
* ↑ Rapp, William F. Jr «Catalogue of North American Psychodidae» (en anglès). Journal of the New York Entomological Society, vol. 52, núm. 2, 1944, pàg. 201-209.
# Massàgetes

Els massàgetes (en llatí Massăgĕtae, en grec antic Μασσαγέται) eren una confederació nòmada molt poderosa que habitava les estepes de l'Àsia central, a la zona nord-est de la mar Càspia i al sud-est del mar d'Aral. Eren segurament una branca dels escites.
La localització exacta dels massàgetes és força problemàtica. Els autors antics que en parlen precisen molt poc. Heròdot, la font principal, sembla que es basa en informacions d'Hecateu de Milet i també en informants orals. Fa referència al riu anomenat Araxes, que diu que formava la frontera de l'Imperi Aquemènida, més enllà de la qual vivien els massagetes.
Tenien per veïns als issedons i als dahes. Els antics historiadors, per exemple Estrabó, en parlen en relació amb la invasió del seu país per Cir II el Gran, però Heròdot és el que dona més informació d'aquesta tribu. Explica que Cir va entrar al seu territori amb la intenció d'engrandir el seu imperi. Va proposar a Tomiris, la reina dels massàgetes, de casar-se amb ella, i la reina ho va rebutjar indignada, advertint al rei persa que impediria qualsevol avanç militar. Cir, aconsellat per Cresos, va formar els seus exèrcits amb la intenció de presentar batalla. Per un estratagema va fer presoner Espargàpises, el fill de Tomiris, que avergonyit, es va suïcidar. Tomiris va enviar ambaixadors a Cir desafiant-lo a una batalla. En el seu curs, els massàgetes van vèncer a l'exèrcit persa i Cir el gran va morir en la batalla. Segons Heròdot, Cir va ser decapitat i després crucificat. La reina Tomiris va submergir el cap del rei mort en un recipient ple de sang, dient: "Et vaig dir que saciaria la teva set de sang i així ho he fet".
Alexandre el Gran també es va enfrontar amb els massàgetes durant la seva campanya a Sogdiana l'any 328 aC. Ammià Marcel·lí diu que els alans provenien d'aquesta tribu escita.

## Referències

* 1 2 Schmitt, R. «Massagetae». Enciclopaedia Iranica. [Consulta: 16 maig 2021].
* 1 2 Heròdot. Històries, I, 205-214
* ↑ Estrabó. Geografia, XI, 6,2
# Lanós

Lanós (en francès i oficialment: Lanoux) és un municipi francès situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Can Samsó

Can Samsó és una masia protegida com a bé cultural d'interès local del municipi de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès).

## Descripció

Es tracta d'una masia de tres crugies i una posterior amb teulada a doble vessant i el carener paral·lel a la façana. La coberta és de bigues de fusta i de teula àrab. A la zona del porxo s'hi ha afegit un pis.

## Referències

* «Can Samsó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].

## Enllaços externs

* «Bloc de Can Samsó». La Web de Can Samsó "Un racó de L'Hospitalet".
* «Àlbum de fotografies». Algunes imatges de la casa i el jardí interior..
# Ana Pallejà Garcia

Ana Pallejà Garcia és una actriu i directora de doblatge catalana. És la veu habitual de Resse Witherspoon, a qui va començar a doblar en castellà a Fear, i després a Una rossa molt legal, Pleasantville, Sweet Home Alabama, A la corda fluixa, Friends i The Morning Show. També acostuma a doblar Charlize Theron a La maledicció de l'escorpí de Jade, Monster i Mad Max: fúria a la carretera.
A més, ha doblat les actrius Claire Danes (per exemple, a Stardust i Homeland), Renée Zellweger (fent de Dorothy Boyd a Jerry Maguire) i Heather Graham a Austin Powers: L'espia que em va empaitar. També ha doblat l'actriu Anna Chlumsky a La meva noia i La meva noia 2 —tant en català com en castellà— i, més endavant, a la sèrie de Netflix Inventing Anna, doblada al castellà.
A tres anys havia doblat les seves pròpies intervencions en una campanya publicitària, cosa que li va començar a obrir les portes en aquest sector. Va seguir doblant altres anuncis, va gravar veus d'ambient a l'estudi Sonygraf i va fer un dels seus primers papers infantils com a Sally Brown a la minisèrie Això és Amèrica, Charlie Brown i com a Maggie Banning de Hook.
Va participar en el doblatge al català del fulletó televisiu australià Veïns; la sèrie britànica A dalt i a baix, on va posar la veu a la criada Ruby Finch, i la comèdia estatunidenca La Tata, on feia de Grace Sheffield. També ha interpretat diversos personatges de sèries d'anime, com la Bulma de Bola de Drac i Arale Norimaki de Dr. Slump en diferents períodes.

## Referències

* 1 2 3 4 «La Vermella - Ana Pallejà, la veu de Resse Witherspoon, Charlize Theron i Claire Danes». Catalunya Ràdio. [Consulta: 2 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Anna Pallejà a Eldoblatge.com
# Enza

El Enza és un riu del nord d'Itàlia afluent del Po pel marge dret. El seu nom antic fou Incia.

## Referències

* ↑ «Autorità di Bacino fiume Po, bacino dell'Enza» (en italià).
# Porta de Figuerola

Porta de Figuerola és una pintura a l'oli sobre tela realitzada per Jaume Pons Martí entre els anys 1873 i 1905. Actualment s'exposa al Museu d'Art de Girona. Al quadre s'hi observa part del paisatge urbà de la Girona de finals del segle xix, es veu un fragment de la muralla del Mercadal, que a inicis del segle xx va ser enderrocada, provocant un canvi en la fisonomia gironina que es mantenia gairebé intacta des del segle xv. Era una muralla que havia perdut la seva eficàcia; ja no servia per defensar, sinó que s'havia convertit en un passeig perfecte per descansar de l'atapeït barri vell. La primera decisió sobre l'enderrocament de les muralles l'havia pres l'any 1868 la Junta Revolucionària constituïda a la ciutat. Les demolicions van durar fins al 1931, amb la República.

## Autor

L'autor d'aquesta obra és Jaume Pons Martí, pintor barceloní que el 1897 s'instal·là definitivament a Girona, i on aprofità per copsar amb els seus pinzells molts indrets de la ciutat. Gràcies a això, podem conèixer racons que haguessin quedat en l'oblit.

## Història

La pintura mostra un fragment de la muralla de Girona, en concret, la Porta de Figuerola, que conformava l'accés al Baluard de Figuerola, el lloc on actualment hi ha l'edifici de Correus. Hi ha un altre quadre en el mateix Museu d'Art de Girona i del mateix autor, conegut com a Porta de Girona, que també mostra aquest indret. L'obra La Porta de Figuerola està pintada des del punt de mira del qui entra a la ciutat, i l'altre des del punt de sortida. L'accés es feia mitjançant un túnel de vuit metres d'allargada.

## Descripció

La composició d'aquesta obra es pot dividir horitzontalment en dues parts. A la part inferior s'hi mostra la porta de Figuerola, i davant seu tres personatges femenins que conversen. Més enllà del llindar de la porta es distingeix la figura d'un home amb barret: és el burot amb el punxó de ferro. A la part superior, en canvi, la composició queda formada per la catedral al centre, i el campanar de l'església de Sant Feliu i un tros del castell de Montjuïc a l'esquerra. Les verticals de la catedral i Sant Feliu equilibren l'horitzontalitat de la composició. Pel que fa a la gamma cromàtica, a la part inferior hi ha un predomini total d'ocres, terres i verdosos. A la part superior, en canvi, hi predominen els blaus. La dreta del celatge deixa entreveure que s'acosta una tempesta.

## Conservació i Restauració

Aquesta obra es va restaurar l'any 2009 juntament amb l'obra Portal de Girona del mateix autor, gràcies a la col·laboració de la Diputació de Girona i el Museu d'Art de Girona.

## Referències

* ↑ ROCA PI, L.: Museu D'Art de Girona. Butlletí 75 del Md'A. 2010. Pàgs.9-10.
* ↑ A. Narcís-Jordi. Un Museu a contrallum. Anvers i revers de 60 peces del Md'A. Girona, 1993
* ↑ http://www.sies.tv/la-diputacio-de-girona-restaura-dos-quadres-de-jaume-pons-marti-del-museu-dart-de-la-ciutat.html
# Tèpal

Un tèpal és el terme de l'organografia vegetal botànica amb què es coneix el sèpal o el pètal d'una flor en aquelles espècies (homoclamídies) en les quals el calze i la corol·la no estan clarament diferenciats. Per tant, les flors amb tèpals no presenten sèpals i pètals diferenciats. Només dins la classe de plantes Magnoliopsida es troben espècies amb flors amb tèpals. Els lliris (gènere Iris) són un exemple de flors amb tèpals.

## Referències

* ↑ «tèpal | enciclopèdia.cat». [Consulta: 10 setembre 2018].
# Dundas

Dundas és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 547 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Dundas tenia 547 habitants, 213 habitatges, i 146 famílies. La densitat de població era de 138 habitants/km².
Dels 213 habitatges en un 33,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,3% hi vivien parelles casades, en un 10,8% dones solteres, i en un 31% no eren unitats familiars. En el 24,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,57 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,09.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,8% tenia menys de 18 anys, un 12,4% entre 18 i 24, un 33,6% entre 25 i 44, un 19,2% de 45 a 60 i un 9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 102 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.429 $ i la renda mediana per família de 55.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.167 $ mentre que les dones 29.306 $. La renda per capita de la població era de 20.316 $. Entorn del 4,8% de les famílies i el 7,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Dundas». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Dundas». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Riu Mira

El riu Mira és un riu portuguès que neix a una altitud de 470 m a la Serra do Caldeirão i discorre durant uns 145 km fins a desembocar a l'oceà Atlàntic, a Vila Nova de Milfontes. És un dels pocs rius d'Europa que corre de sud cap a nord, tal com el riu Sado o la Garona. Entre els principals afluents del Mira destaquen la riera del Torgal, els rius Luzianes i Perna Seca al marge dret, Macheira, Guilherme i Telhares al marge esquerre.
# Halesa

Halesa o Alesa (llatí: Alaesa o Halesa grec antic: Ἄλαισα) va ser una ciutat de la costa nord de Sicília, entre Cefalodium i Calacta, habitada pels sículs que abans poblaven Herbita i que l'any 403 aC després d'haver signat la pau amb Dionís de Siracusa, dirigits pel cap principal d'aquella ciutat, Arcònides, els seus habitants van decidir abandonar la ciutat i fundar-ne una de nova que es va dir Halesa, on es van establir la gent de l'antiga ciutat i també els mercenaris que havien lluitat al seu costat i altra gent que no volia saber res de Dionís.
A la Primera Guerra Púnica era una ciutat important, ja que havia crescut molt gràcies al comerç marítim, i va ser una de les primeres ciutats que es va sotmetre a Roma, a la que sempre va restar fidel. Va conservar la independència i les seves pròpies lleis, i va quedar lliure de taxes, uns avantatges que només van tenir cinc ciutats a Sicília, prosperant fins a convertir-se en una de les principals ciutats de l'illa. En una ocasió els seus habitants van disputar sobre les eleccions al seu senat, i el pretor Gai Claudi Pulcre, a petició pròpia, va anar a Halesa per resoldre la situació amb una llei que va resultar acceptada per totes les parts.
Però això no la va lliurar de què Verres els imposés una gran contribució, tant en gra com en diners, i des de llavors va declinar i era un municipi ordinari en temps d'August, però Estrabó la considera encara digne de menció. Plini el vell diu que era una ciutat estipendiària.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Alaesa». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 23 maig 2023].
# Ptahshepses

Ptahshepses (Ptḥ-Šp.ss, "Ptah exaltat") va ser un alt funcionari de l'antic Egipte. Era gendre del faraó Niuserre Ini de la V dinastia. Va ocupar el càrrec de djati i, com a tal, va ser un dels membres més distingits de la cort reial. El complex de mastaba de Ptahshepses a Abusir és considerat per molts com la tomba no reial més extensa i arquitectònicament única del Regne Antic.

## Biografia

Ptahshepses en jeroglífic :
Segons les inscripcions de la seva tomba, era el perruquer i manicura del faraó, posició ja privilegiada per permetre el contacte amb la família reial. Devia de procedir d'una família de classe social baixa, ja que a la tomba no s'hi esmenta cap dels seus avantpassats. Ptahshepses es va casar una de les princeses d'Egipte, Khamerernebti, i ja com a gendre de Niuserre va acabar sent el personatge de més rang a la cort, en assignar-li el rei el lloc de djati. Va dirigir una administració de funcionaris que controlava el país, inclosa la justícia, ja que era el magistrat suprem.
Amb Khamerernebti, filla del Niuserre i de la reina Reptinub, va tenir cinc fills, que s'esmenten a la seva tomba: Ptahshepses, Kahotep, Qednes i Hemakhti, i una filla anomenada Meritites, que tenia el títol de "filla del rei", tot i ser només la néta d'un rei.

## Descobriment de la Mastaba

El 1843, Richard Lepsius de la Universitat de Berlín va designar el lloc, situat al costat del complex de piràmides de Sahure, com a "piràmide núm. XIX" i posteriorment ho va publicar al seu Denkmaeler aus Aegypten und Aethiopien. L'excavació de Jacques de Morgan del jaciment el 1893 va revelar que el lloc era en realitat part d'una mastaba. No va ser fins uns setanta anys més tard que l'Institut Txec d'Egiptologia va recuperar l'interès pel jaciment amb el descobriment de l'estructura completa en una sèrie d'excavacions de 1960 a 1974 dirigides principalment per Zbyněk Žába i Abdu al-Qereti.
La seva mastaba és una de les més grans i més ben acabades de la seva classe, amb una complexa distribució de sales destinades al seu culte funerari i al de la seva dona, enterrada amb ell. Inclou un gran pati amb 20 pilars i diverses càmeres decorades amb baixos relleus, i al fons hi ha dues fosses naviformes, inusual en una tomba privada. La cambra funerària conserva el sarcòfag.

## Referències

* ↑ Baines i Malek, 2000, p. 153.
* ↑ Verner, 1977, p. 136.
* ↑ Dodson i Hilton, 2004, p. 66-69.
* ↑ Verner, 2002, p. 153.
* ↑ «Mastaba de Ptahchepsès» (en francès). Philippe Grandjean, 2008. Arxivat de l'original el 2008-01-06. [Consulta: 30 juny 2024].

## Vegeu també

* Llista de djatis de l'antic Egipte

## Bibliografia

* Baines, John; Malek, Jaromir. Cultural Atlas of Ancient Egypt (en anglès). Nova York: Facts on File, 2000, p. 240. ISBN 978-0816040360.
* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Verner, Miroslav. The Mastaba of Ptahshepses (en anglès). Praga: Charles University, 1977, p. 290.
* Verner, Miroslav. «cap. IV: The Royal Mother». A: Abusir. Realm of Osiris. Ed. American Univ. in Cairo Press, 2002. ISBN 977424723X [Consulta: 27 juny 2009].