OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Museu de Pèrgam

El Museu de Pèrgam (en alemany Pergamonmuseum) és un museu d'art d'Alemanya que pertany al grup museístic de l'Illa dels Museus, la qual agrupa diversos dels museus més representatius de la ciutat de Berlín.
L'originalitat d'aquest museu, inaugurat el 1930, resideix principalment en el seu propi concepte: l'edifici no va ser construït per albergar obres d'art, sinó que primer es van portar les obres d'art i després, al seu voltant, es va construir l'edifici. D'aquesta manera, les meravelles mateix, la major part arquitectòniques, constitueixen les parets i les columnes d'aquest museu.
Les zones més destacades del museu són les dedicades a l'islam, Roma, Grècia i el període hel·lenístic (incloent la ciutat de Pèrgam, que és la que dona nom al museu), i sobretot Mesopotàmia i el Pròxim Orient. Entre les obres que cal esmentar, es troben l'Altar de Zeus de la ciutat de Pèrgam, la porta del mercat romà de Milet, les portes d'Ixtar de Babilònia, la façana d'Al-Mushatta, estàtues hel·lenístiques com el famós espinari i, fins i tot, part de la residència d'un califa.
Degut a feines de sanejament i restauració, la part del museu que alberga l'Altar de Zeus a Pèrgam va romandre tancada uns anys des de setembre de 2014 i a l'octubre de 2023 tancarà les portes per una profunda renovació. S'espera que el museu torni a obrir les portes al 2037.
* Altar de Zeus a Pèrgam
* Mercat de Milet
* Porta d'Ixtar
* Façana d'Al-Mushatta

## Referències

* ↑ Antoni Janer, «Els museus de l'espoli» a Sàpiens, Barcelona, núm. 90, abril 2010, pàgines 50-57, ISSN 1695-2014

## Enllaços externs

* Lloc web oficial del Pergamonmuseum (alemany) (anglès)
* Museu de Pèrgam Berlín - pinkbigmac.com
# Highland (Arkansas)

Highland és una població dels Estats Units a l'estat d'Arkansas. Segons el cens del 2000 tenia 986 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Highland tenia 986 habitants, 403 habitatges, i 309 famílies. La densitat de població era de 43,6 habitants/km².
Dels 403 habitatges en un 29,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,3% hi vivien parelles casades, en un 10,9% dones solteres, i en un 23,1% no eren unitats familiars. En el 20,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,45 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,78.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,3% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 23,3% entre 25 i 44, un 25,7% de 45 a 60 i un 20,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.929 $ i la renda mediana per família de 32.788 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.357 $ mentre que les dones 15.938 $. La renda per capita de la població era de 14.589 $. Entorn del 13% de les famílies i el 18,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Highland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Highland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Psychoda pellucida

Psychoda pellucida és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* La placa subgenital de la femella té, si fa no fa, forma d'"Y" i una tija gruixuda.
* El mascle fa 0,7 mm de llargària a les antenes, mentre que les ales, amples i sense taques als extrems de la nervadura, li mesuren 1 de longitud i 0,4 d'amplada.
* Les antenes tenen 15 segments (el núm. 14 parcialment fusionat amb el 13).

## Distribució geogràfica

Es troba a Borneo, Taiwan, Malàisia, les illes Filipines (Luzon, Negros i Mindanao) i Nova Guinea.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Laurence W. Quate, 1962. The Psychodidae of Batu Caves, Malaya (Diptera). Pacific Insects 4 (1): 219-234.
* 1 2 Quate, L. W., 1965. A taxonomic study of Philippine Psychodidae (Diptera). Pacific Insects. 7: 815-902. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ Catalogue of Life in Taiwan (xinès) i (anglès)
* ↑ Quate, L.W.; Quate, S.H., 1967. A monograph of Papuan Psychodidae, including Phlebotomus (Diptera). Pacific Insects Monograph, 15: 1–216.
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Rafael Conde

Rafael Conde Santiago, conegut artísticament com El Titi (n. Talavera de la Reina, Toledo, 10 de setembre de 1939; † València, 19 d'agost de 2002), va ser un cantant de varietats nascut a Talavera de la Reina i radicat a València, on va exercir la seua carrera artística. Els seus èxits el feren passar a l'imaginari col·lectiu de la cançó de varietats al País Valencià.
Després d'haver viscut a Màlaga, on es va criar, amb 19 anys va arribar a València i va debutar al Teatre Alkazar de la ciutat, amb l'espectacle Lluvia de estrellas, interpretant cançons com la rumba No me llames Titi, de la qual va agafar el seu nom artístic. Va actuar al costat d'artistes com Rosita Amores.
Sempre va mostrar un gran amor per València i pels valencians, que es reflecteix en cançons com A Valencia, Flores y falleras, Noche de fallas o La Maredeueta, peça composta per Manuel Penella per a Concha Piquer i que El Titi interpretava amb devoció manifesta. Les cançons que li van donar més popularitat van ser El gitano Colorines i Libérate. Aquesta darrera, amb una barreja de drama i humor, és una reivindicació de la llibertat sexual. Popularitzada en plena Transició espanyola, va ser un dels èxits més grans d'El Titi i es va convertir en un himne de la lluita per la integració social de gais i lesbianes.
Va morir el 19 d'agost del 2002 a l'hospital Rector Pesset de València. Després de la seua mort, l'Ajuntament de València el va declarar fill adoptiu de la ciutat, on va viure durant 44 anys. Està soterrat al Cementeri General de València.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-01-15. [Consulta: 15 gener 2020].
* ↑ «Muere en Valencia Rafael Conde, 'El Titi'». El País, 20-08-2002 [Consulta: 23 febrer 2012].
* ↑ «Mor Rafael Conde 'El Titi', històric del món de les 'varietés' valencià». El Temps, núm. 950, 27-08-2002, p. 13.
* ↑ «Un libro cuenta la historia del Titi, “un hombre sin cuna” que fue adoptado por Valencia». Las Provincias, 02-03-2006 [Consulta: 23 febrer 2012].

## Enllaços externs

* El Titi: Libérate Actuació a Canal 9 (castellà)
* Rosita Amores i El Titi: Posa'm menta Actuació a Canal 9 (català)
# Rafael Degollada i Guitart

Rafael Degollada i Guitart (Puigcerdà, 1799 - id, 13 d'agost de 1880) fou un advocat i polític liberal català del segle xix, actiu en diverses revoltes a Barcelona en el segle xix.

## Biografia

Era fill de Josep Degollada i Francesca Guitart, naturals de Puigcerdà. Polític progressista i militant liberal, ja fou membre de la Junta Auxiliar Consultiva de Barcelona del 1835. Després del contracop de Francisco Espoz e Ilundain que deposà els liberals en 1836 fou bandejat a les illes Canàries. Tornà a participar novament en les bullangues en 1837 i fou bandejat novament a Cuba.
Quan retornà a Barcelona fou elegit diputat a les Corts Espanyoles en 1840 i 1841, i regidor de l'ajuntament de Barcelona. Durant la revolta de 1843 coneguda com la Camància fou elegit president de la Junta Suprema de Govern de la província de Barcelona contrària a Baldomero Espartero, però després de la derrota dels rebels el novembre de 1843 s'exilià a França.
Uns anys després tornà a Barcelona i fou elegit diputat a les Corts Constituents de 1854, ocupant l'escó fins a 1856. Va participar en la revolució de 1868, i va defensar la candidatura del general Baldomero Espartero com a nou rei d'Espanya.
Casat amb Josefa Pouplana i Gorgoll (+1891) varen ser pares de Manuel Degollada i Pouplana, farmacèutic (1852-1927) i Eduard Degollada i Pouplana, metge (1854-1930). Avi de Rafael Degollada i Castanys (1881-1938). El seu domicili familiar era al carrer del Carme núm. 21-primer de Barcelona.

## Obres

* Memoria en defensa de su honor ultrajado (Marsella, 1839)
* Solución única de todos los problemas políticos, filosóficos y religiosos (1869)

## Referències

* ↑ editorial «D.Rafael Degollada». La Voz del Pirineo, 22-08-1880, pàg. 1-2.
* 1 2 Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «Rafael Degollada i Guitart». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «esquela». La Publicidad, 04-12-1891, pàg. 1.
* ↑ Registre de defuncions. Any 1891. Registre núm.7909. Jutjat Hospital. Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona
* ↑ Registre de naixements. Any 1852. libre 2. Registre núm. 1784Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona
* ↑ Registre de Naixements. Any 1854.Llibre 1. Registre núm.216.Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona
* ↑ «Rafael Degollada i Castañs». Galeria de Metges Catalans. [Consulta: 4 octubre 2020].

## Enllaços externs

* Rafael Degollada Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. al Catàleg de la Biblioteca Nacional de Catalunya
# Rafael Vidiella i Franch

Rafael Vidiella i Franch (Tortosa, 31 de març del 1890 - Barcelona, 23 de setembre del 1982) fou un polític comunista català.
Com a treballador exercí de tipògraf i milità a la Confederació Nacional del Treball (CNT). Durant la dictadura de Miguel Primo de Rivera estigué a València al càrrec de la direcció del diari Solidaridad Obrera. Després la deixà per unir-se a la Unió General de Treballadors (UGT). Des del 1931 esdevingué el màxim dirigent de la Federació Catalana del PSOE. Incorporà aquesta federació al si del Partit Socialista Unificat de Catalunya el 1936, i fou nomenat conseller de comunicacions de la Generalitat de Catalunya (juliol del 1936), de justícia (desembre del 1936), de proveïments, treball i obres públiques (maig del 1937). Quan Vidiella ocupa aquest darrer càrrec, un decret estableix que amb igual feina, la dona cobrarà el mateix sou que l'home.
Després de la guerra civil espanyola s'exilià a diversos països, fins que s'establí a Budapest. Durant la pugna entre Joan Comorera i la direcció del Partit Comunista d'Espanya (PCE), s'alineà amb els darrers, i durant anys fou un dels principals dirigents del partit. Col·laborà en Nous Horitzons. El 1976 tornà a Barcelona.

## Referències

* ↑ Treball, núm. 621, 02-04-1980, pàg. 1.
* ↑ «Diari de Sessions del Parlament de Catalunya» p. 3401-3402. Parlament de Catalunya. [Consulta: 6 març 2015].
* ↑ «Rafael Vidiella i Franch». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Rafael Vidiella i Franch (català) a Marxists Internet Archive (MIA) (amb llicència GFDL).
* Martínez de Sas, María Teresa. L'Abadia de Montserrat. Diccionari biogràfic del moviment obrer als Països Catalans, 2000. ISBN 9788484152439. , pàg.1436.
# Rafaele Galeotto Riario

Rafaele Galeotto Riario (nacut a Savona, Ligúria, 1461 - Nàpols, Campània, 1521) fou un cardenal italià pertanyent a la família Riario.
Era nebot del cardenal Pietro Riario i com aquest ple de favors pel papa Sixt IV, el qual li confià diversos bisbats i arquebisbats i l'anomenà cardenal el 1477. Sent bisbe de Pisa i legat quan hi hagué la conspiració de Pazzi, fou empresonat a Florència: aquest fet ocasionà la guerra i l'assassinat de Julià de Mèdici.
Durant el pontificat d'Alexandre VI es refugià a França i ocupà el bisbat de Tréguier. Complicat en la conjura del cardenal Petrucci contra Lleó X se'l condemnà a la degradació.
Rafaele demostrà gran amor a les arts, costejant del seu peculi particular diverses restauracions en les catedrals que estigueren sota el seu comanament; també li són degudes les notables reformes del Palau de San Lorenzo ''in Damaso'', que li confiscà Lleó X.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 283 (ISBN 84-239-4551-0)
# Rafel Balada Llasat

Rafel Balada Llasat (Amposta, 27 de gener de 1950) és un enginyer tècnic agrícola i botànic, dedicat a la gestió dels dos parcs naturals de les Terres de l'Ebre, durant més de tres dècades. Fou director del Parc Natural del Delta de l'Ebre des de la seva creació el 1983 fins al 2000. Va deixar el càrrec per passar a ser el primer director del Parc Natural dels Ports, que dirigí des de la creació del Parc, el 2001, fins a la seva jubilació el 2015.
A banda de nombroses publicacions, articles en diaris i col·laboracions destaca la seva participació en el projecte ORCA - Organització per a la Cartografia de les plantes dels Països Catalans i l’Atles corològic de la flora vascular dels Països Catalans recopilant més de 100.000 dades, des de 1984, fent especial incidència durant la darrera dècada a la zona de la Catalunya Nord.
Rafel Balada és soci d'honor de la Institució Catalana d'Història Natural, «en reconeixement de la seva tasca naturalista».

## Obres destacades

* Guia del Delta de l'Ebre. Barcelona: Ketres, 1985, ISBN 84-85256-46-8. (castellà, ISBN 978-8485256488; anglès, ISBN 84-85256-50-6)
* Els Arbres de la Ribera: estudi inventari del bosc de ribera actual a la riba dreta de l'Ebre, des de Xerta a la Mediterrània. Amposta: Ajuntament, 1985, ISBN 84-505-1294-8.
* BALADA LLASAT, R. «Els Sistemes Naturals de les Terres de l'Ebre». LLOP, C.; F. LEDER i E. FABREGAT. Visions del paisatge de les Terres de l'Ebre. Benicarló: Onada, 2008. pàg. 107-113.
* BUIRA, T.; R. BALADA i C. SASTRE. Plantes vasculars del quadrat UTM 31T EH04, Estany de Salses. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, Secció de Ciències Biològiques, 2012.

## Referències

* ↑ Meseguer, Òscar «Entrevista: Rafel Balada Llasat (I)». L'Ebre, núm. 695, 24-07-2015, pàg. 6-7.
* ↑ Gracià, Oriol. «L’hora del consens per al Delta». ARA, 25-01-2020. [Consulta: 5 juliol 2023].
* ↑ «Cronologia del Parc Natural del Delta de l'Ebre». Soldó: Informatiu del Parc Natural del Delta de l'Ebre, núm. 31, Tardor-hivern 2008, pàg. 4-5.
* ↑ Berbis, Silvia «El parque natural del Delta del Ebro nombra nuevo director a Jordi Roig» (en castellà). El País [Madrid], 11-10-2000. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Gràcies, Rafel». Soldó: Informatiu del Parc Natural del Delta de l'Ebre, 44, 2015, pàg. 2. Arxivat de l'original el 2017-01-18 [Consulta: 16 gener 2017].
* ↑ TORRES ESPUNY, Lluís de; ROYO PLA, Ferran; Arasa Tuliesa, Álvaro. Plantes vasculars del quadrat UTM 31T BF81 Santa Bàrbara. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2003. ISBN 8472837017.
* ↑ Meseguer, Òscar «Entrevista: Rafel Balada Llasat (i II)». L'Ebre, núm. 696, 31-07-2015, pàg. 6-7.
* ↑ Toès i Entrevalls. «La 'Viquipèdia' de la flora catalana arrela a la Catalunya del Nord». ARA / ACN, 02-12-2013. [Consulta: 15 gener 2016].
* ↑ «Rafel Balada, Soci d'Honor 2017» (pdf). Notícies de la Institució, 133, octubre 2017, pàg. 2 [Consulta: 5 juliol 2023].
# Raffaele Carcano

Raffaele Carcano (Torí, 1806 - 1864) fou un cantant i compositor italià.
El 1824 entrà com a primer baix en la capella reial de la capital d'Espanya, càrrec que ocupà fins a la seva mort.
Deixà un gran nombre de composicions musicals de caràcter religiós, que encara són molt estimades.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 801. (ISBN 84-239-4511-1)
# Rajella annandalei

Rajella annandalei és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 33 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 400–830 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Pacífic occidental central: l'est d'Indonèsia.

## Referències

* ↑ Stehmann M., 1970. Vergleichend morphologische und anatomische Untersuchungen zur Neuordnung der Systematik der nordostatlantischen Rajidae (Chondrichthyes, Batoidei). Arch. Fischwiss. v. 21 (núm. 2). 73-163.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Weber, M., 1913. Die Fische der Siboga-Expedition. E. J. Brill, Leiden. Fische Siboga Exped.: i-xii + 1-710, Pls. 1-12.
* ↑ «Rajella annandalei». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Last, P.R. i L.J.V. Compagno, 1999. Rajidae. Hardnose skates. p. 1452-1456. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. FAO, Roma.
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* Fritzsch, B. i P. Moller, 1995. A history of electroreception. p. 39-55. A: P. Moller (ed.) Electric fishes: history and behavior. Fish and Fisheries Series 17. Chapman & Hall, Londres.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.
* Mould, B., 1994. A world list of rays. The scientific nomenclature and distribution of the recent Batoidea (Batoidea, Elasmobranchii, Chondrichthyes). Universitat de Nottingham, Gran Bretanya. 82 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* uBio (anglès)
* Encyclopedia of Life (anglès)
# Ramal de Marina

Ramal Marina :
El ramal de Marina era un ramal ferroviari d'ample ibèric propietat de RENFE que es trobava als municipis de Sant Adrià de Besòs i Barcelona (districte de Sant Martí i Ciutat Vella). El ramal formava part de l'últim tram de la línia Barcelona-Mataró, sent part de la primera línia de ferrocarril de la península Ibèrica, i enllaçava l'estació de Sant Adrià de Besòs i l'Estació de les Rodalies, annexa a l'Estació de França. Hi circulaven trens de rodalia, en l'última etapa concretament de la R1 de Rodalia de Barcelona.
Inicialment el ramal tenia la terminal a la vora de la plaça del Torín entre la Barceloneta i la Ribera, posteriorment reemplaçada per l'Estació de les Rodalies. També formaven part del ramal dues estacions més, la del Poblenou i la de mercaderies del Bogatell. Durant una època el ramal continuava fins a Montjuïc amb la línia de Vilanova passant pel Morrot.
L'últim tren circulà per aquest ramal el 31 de maig de 1989. El ramal fou eliminat per alliberar sól a la costa del Poblenou on es va construir la Vila Olímpica del Poblenou i va servir per regenerar aquest districte de Barcelona. Per permetre la unió de la línia del Maresme amb Barcelona es va construir el ramal Besòs. Les conseqüències de l'eliminació del ramal van ser l'alliberació de 4 km a la façana del litoral de Barcelona, 40 ha de sòl lliure, la construcció de la Ronda del Litoral i millorar de la connectivitat amb la zona de la Vila Olímpica i de l'eixample del Poblenou.

## Referències

* ↑ «8.450 millones para mejorar los enlaces ferroviarios de Barcelona» (PDF) (en castellà) pàg. 7. La Vanguardia, 22-11-1990. [Consulta: 20 agost 2010].
* ↑ Mora, José. «Cercanias RENFE» (en castellà). UOC. [Consulta: 4 febrer 2012].
* ↑ «La supresión del tramo ferroviario de la estación de Cercanías» (PDF) (en castellà). La Vanguardia, 27-05-1989. [Consulta: 25 agost 2010].
* ↑ Prat, Jordi. «El sistema ferroviario en la configuración de la región de Barcelona». Revista Papers núm. 16. Institut d'Estudis Regionals i Metropolitans de Barcelona. Arxivat de l'original el 2011-09-04. [Consulta: 4 febrer 2012].

## Vegeu també

* Ramal Besòs
* Ramal de les aigües
* Ramal Glòries
# Ramon Bacardit i Cabado

Ramon Bacardit i Cabado (Igualada, Barcelona, juliol de 1953) és doctor en Química per la Universitat Autònoma de Barcelona. Del 1981 al 2013 treballà en diferents seus de l'empresa Henkel, on arriba a dirigir diferents grups d'I+D, dels quals n'han sorgit una mitjana de 50 patents per any. Del 2009 al 2013 va ser professor honorari de la Universitat de Tongji, Shanghai. Des del 2013 és director executiu d'Afinitica Technologies, empresa especialitzada en la investigació, disseny, desenvolupament, fabricació i comercialització d'adhesius instantanis i monòmers de cianoacrilat.
El 28 de juliol del 2015 el Govern de la Generalitat de Catalunya li atorga la Medalla Narcís Monturiol com a mostra de reconeixement a la seva feina, investigacions i contribució important al desenvolupament de la ciència i la tecnologia a Catalunya.

## Referències

* ↑ «Químics catalans al món». Institut d'estudis catalans.
* ↑ «Announcements Tonji University» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-03-03.
* ↑ «Concessió medalles Narcís Monturiol 2015» (pdf). Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2015-09-25.

## Enllaços externs

* «Global number one through innovation, performance and sustainability» (en anglès). Henkel.
* «Químics catalans al món: Ramon Bacardit i Cabado». Revista de la Societat Catalana de Química, núm. 13, 2014, pàg. 69-70.
# Ramon Faus i Cerqueda

Ramon Faus i Cerqueda (Castellciutat -La Seu d'Urgell-, Alt Urgell, 1835-1895) fou un mestre d'escola de fortes conviccions catalanistes i aquesta actitud també es va palesar en les seues activitats pedagògiques. Corresponsal de La Renaixença, fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894) i Olot (1895). Va morir l'any 1895 a Castellciutat victima d'una pulmonia.

## Referències

* ↑ Josep M. Ollé i Romeu Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic Barcelona: Rafael Dalmau (editor), 1995. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. ISBN 84-232-0484-7, plana 109
* ↑ Pág. 167 de "De la Segarra a las Américas", de Joan Santaeulària Pujol. Barcelona. 1989.