OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tractat de Tarascó (1176)

La Pau de Tarascó fou una pau concertada entre Ramon V de Tolosa i Alfons el Cast l'abril de l'any 1176 a Tarascó on, a canvi del pagament de trenta mil marcs d'argent, el comte de Tolosa renunciava a les seves pretensions sobre Provença, el Gavaldà i el Carladès. Aquesta pau resultà de l'enfortiment a Occitània de la posició d'Alfons el Cast, que havia consolidat entre 1168 i 1173 aprofitant el conflicte de Ramon V amb Enric II d'Anglaterra.

## Antecedents

El 1166, Ramon Berenguer III de Provença va morir en el setge de la ciutat de Niça, que s'havia rebel·lat, deixant només una filla, Dolça de Provença. La regència catalano-aragonesa, al·legant la manca de descendència masculina, va obtenir que el comtat de Provença passés a Alfons el Cast, cosí germà de Ramon Berenguer III. Per conservar Provença, fou necessari vèncer amb l'ajuda de la flota genovesa els alçaments atiats a la Camarga i a Argença pels partidaris de Ramon V de Tolosa, que dominaven la plaça forta d'Albaron, recuperada per la facció barcelonina. El 1167, comptant amb el suport dels vescomtes de Montpeller, de l'episcopat provençal i de la Casa de Baus, que havia abandonat la seva anterior política anti-barcelonina, els regents catalano-aragonesos van poder considerar consolidat el domini sobre Provença, a més de signar el 1175 el tractat de l'Emparança, pel que el que es vinculava la vall d'Aran amb la Corona.

## Referències

* ↑ {{Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 242.
# Lishui

Lishui (xinès simplificat: pinyin: Líshu Sh ì) és la ciutat-prefectura més extensa de la província de Zhejiang, a la República Popular de la Xina. Limita amb Quzhou, Jinhua i Taizhou al nord, Wenzhou al sud-est, i la província de Fujian al sud-oest.

## Referències

* ↑ «The Project of 5G Emergency Visualization System in Lishui» (en anglès). GSMA. [Consulta: 12 març 2022].
# Trans-AMA 1976

La temporada de 1976 de la Trans-AMA, anomenada oficialment 1976 Trans-AMA motocross series, fou la 7a edició d'aquest campionat, organitzat per l'AMA. El calendari oficial constava de 10 proves puntuables, celebrades entre el 26 de setembre i el 28 de novembre.
El belga Roger De Coster guanyà còmodament el campionat, amb un total de 7 victòries absolutes, deixant-ne només tres que es repartiren el seu connacional Sylvain Geboers i els nord-americans Bob Hannah i Kent Howerton.

## Rondes

Font:
| Ronda | Data | Lloc | Guanyador | Guanyador | Millor americà | Millor americà |
| Ronda | Data | Lloc | Pilot | Motocicleta | Pilot | Motocicleta |
| 1 | 26 de setembre | Lexington (Ohio) | Kent Howerton | Husqvarna | Íd. | Íd. |
| 2 | 3 d'octubre | Axton (Virgínia) | Roger De Coster | Suzuki | Marty Smith (2n) | Honda |
| 3 | 10 d'octubre | New Berlin (Nova York) | Roger De Coster | Suzuki | Gary Semics (2n) | Kawasaki |
| 4 | 17 d'octubre | Buchanan (Michigan) | Roger De Coster | Suzuki | Tony DiStefano (2n) | Suzuki |
| 5 | 24 d'octubre | St. Peters (Missouri) | Roger De Coster | Suzuki | Jimmy Weinert (4t) | Kawasaki |
| 6 | 31 d'octubre | Dallas (Texas) | Sylvain Geboers | Maico | Tommy Croft (2n) | Honda |
| 7 | 7 de novembre | Irvine (Califòrnia) | Roger De Coster | Suzuki | Brad Lackey (2n) | Husqvarna |
| 8 | 14 de novembre | Puyallup (Washington) | Roger De Coster | Suzuki | Bob Hannah (3r) | Yamaha |
| 9 | 21 de novembre | Sonoma (Califòrnia) | Roger De Coster | Suzuki | Bob Hannah (3r) | Yamaha |
| 10 | 28 de novembre | Phoenix (Arizona) | Bob Hannah | Yamaha | Íd. | Íd. |
* ↑ Circuit de Saddleback Park

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Roger De Coster | Suzuki | 410.5 |
| 2 | Brad Lackey | Husqvarna | ? |
| 3 | Jim Weinert | Kawasaki | 274.9 |
| 4 | Gary Semics | Kawasaki | 262.2 |
| 5 | Gerrit Wolsink | Suzuki | 255.9 |
| 6 | Bob Hannah | Yamaha | 254.3 |
| 7 | Marty Smith | Honda | 229.3 |
| 8 | Akira Watanabe | Suzuki | 219.3 |
| 9 | Tommy Croft | Honda | 217.1 |
| 10 | Billy Grossi | Suzuki | 200.5 |

## Referències

* ↑ «Trans-AMA Moto-Cross records» (en anglès). American Motorcyclist. Books.Google.com, vol. 36, núm. 2, 2-1982, p. 59-61. ISSN: 0277-9358 [Consulta: 25 agost 2011].
* «Every Champion That Ever Was» (en anglès). motocrossactionmag.com. Arxivat de l'original el 25 d’octubre 2010. [Consulta: 30 novembre 2009].
* «Trans Ama» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
# Trans-USA 1981

La temporada de 1981 de la Trans-USA, anomenada oficialment 1981 Trans-USA motocross series, fou la 3a edició d'aquest campionat, organitzat per l'AMA. El calendari oficial constava de 5 proves puntuables, celebrades entre el 20 de setembre i el 18 d'octubre.
Broc Glover guanyà clarament el campionat amb un total de 4 victòries absolutes, mentre que Mike Bell s'anotava la prova restant.

## Rondes

Font:
| Ronda | Data | Lloc | Guanyador | Motocicleta |
| 1 | 20 de setembre | Lexington (Ohio) | Broc Glover | Yamaha |
| 2 | 27 de setembre | Buchanan (Michigan) | Mike Bell | Yamaha |
| 3 | 4 d'octubre | New Berlin (Nova York) | Broc Glover | Yamaha |
| 4 | 11 d'octubre | Houston (Texas) | Broc Glover | Yamaha |
| 5 | 18 d'octubre | Sacramento (Califòrnia) | Broc Glover | Yamaha |

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Broc Glover | Yamaha | 221 |
| 2 | Mark Barnett | Suzuki | 176 |
| 3 | Darrell Shultz | Suzuki | 166 |
| 4 | Mike Bell | Yamaha | 164 |
| 4 | Bob Hannah | Yamaha | 164 |
| 6 | Donnie Hansen | Honda | 142 |
| 7 | Marty Smith | Suzuki | 123 |
| 8 | Steve Wise | Honda | 120 |
| 9 | Danny LaPorte | Honda | 109 |
| 10 | Rick Burgett | Yamaha | 98 |

## Referències

* ↑ «Trans-USA Moto-Cross records» (en anglès). American Motorcyclist. Books.Google.com, vol. 36, núm. 2, 2-1982, p. 62. ISSN: 0277-9358 [Consulta: 25 agost 2011].
* «Trans USA» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
# Erídan

Segons la mitologia grega, Erídan (en grec antic Ἠριδᾰνός, Eridanos), va ser un déu fluvial, fill d'Oceà i de Tetis.
Les tradicions sobre la seva situació exacta varien segons els autors. Generalment se'l considera un riu d'Occident. És present al mite d'Hèracles, quan l'heroi pregunta a les nimfes del riu el camí per anar al Jardí de les Hespèrides. Té també un paper en el viatge dels argonautes, ja que per les seves aigües la nau Argo navega fins al país dels celtes i arriba a l'Adriàtic. Faetont, fill d'Helios va caure a les seves aigües quan va ser fulminat pels llamps de Zeus.
Quan la geografia es va fent més precisa, se l'identifica amb el Po, però també alguna vegada amb el Roine.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 169. ISBN 9788496061972.

## Vegeu també

* Zeuxipe

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 80-81. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Mínias

Segons la mitologia grega, Mínias fou un heroi, fill de Crises i de Crisogenia (o, segons altres, de Posidó i de Cal·lírroe). És l'epònim dels Minies, nom que portaven els habitants d'una regió de Beòcia en temps d'Homer.
Mínias era molt ric, i entre els grecs tenia fama de ser el primer que va voler acumular un tresor. Natural de Tessàlia, emigrà a la Beòcia i allà fundà la ciutat d'Orcomen, sobre la qual regnà.
Casat amb Eurianassa, filla d'Hiperfant, va tenir nombrosos fills. El seu fill gran i el que el succeí en el tron és Orcomen. També tingué a Elara, mare del gegant Tici, fill de Zeus, Aretírea, mare de Fliant, que el tingué amb Dionís i Clímene, que es casà amb Fílac i que va ser l'àvia de Jàson. Va tenir també tres filles anomenades Alcítoe, Leucipe i Leucònoe que, conjuntament, són denominades les Miníades.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 366. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 150. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Canal Ieper-IJzer

El Canal Ieper-IJzer (o Ieperlee) és un canal de Bèlgica d'una llargada de 15,156 km. Enllaça la ciutat d'Ieper amb el riu IJzer a Knokkebrug, un nucli de la ciutat Diksmuide.
La navegabilitat del canal s'ha reduït. A certs trams la profunditat és a penes un metre el que dificulta la navegació de plaer. El problema és parcialment degut a les embarcacions de plaer que naveguen massa de presa i causen així danys als marges del canal. El 2007 l'obra de dragatge hauria de començar.
El canal va tenir un paper important durant la batalla d'IJzer a la Primera Guerra Mundial. Al marge del canal, al mig de la zona industrial d'Ieper al nucli de Boezinge, s'ha reconstruït una trinxera a la seva ubicació d'origen i amb materials autèntics al seu lloc històric: la Yorkshire Trench. Hom hi troba també les restes històriques d'un deep dug out, un refugi militar a gran profunditat de 1917 que s'integrarà a la instal·lació turística.

## Rescloses

Rescloses :
| Localitat | llargada | amplada | profunditat | alçària llibre |
| Boezinge-dorp | 40,80 m | 5,10 m | 2,05 m | 4,05 m |
| Boezinge-sas | 40,80 m | 5,10 m | 2,40 m | 4,70 m |

## Referències

* ↑ Servei de promoció de la navegació interior a Flandes
# Mopsos (fill d'Àmpix)

Segons la mitologia grega, Mopsos (en grec Μόψος), va ser un endeví del poble dels làpites, fill d'Àmpix i de Cloris i net de Pèlias.
Va participar en la cacera del Senglar de Calidó, en la lluita entre làpites i centaures, entre els participants als jocs fúnebres celebrats en honor de Pèlias i en l'expedició dels argonautes, on va ser, després de la mort d'Ídmon, l'endeví oficial. Mopsos va donar el senyal favorable a la continuació del viatge després d'observar el vol dels ocells i d'extreure les sortes sagrades, que anunciaven "dolces esperances". Una tradició el fa morir a Líbia per la mossegada d'una serp, i per aquesta raó la seva tomba s'aixecava a la vora de la ciutat de Cirene. Però Estrabó cita la ciutat de Tessàlia Mopsion, anomenada així en honor de Mopsos. En altres tradicions, Mopsos participa en els Jocs Fúnebres celebrats pels argonautes en honor de Pèlias. Aquesta seria una història més antiga. Segons Pausànias, Mopsos està representat al famós cofre de Cípsel que es trobava a Olímpia, on se'l veu competint als Jocs Fúnebres amb Admetos.

## Referències

* 1 2 3 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 373. ISBN 9788496061972.
* 1 2 3 Montero, Santiago. Dicccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 215. ISBN 8481641618.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 153. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Mirmídons

Segons la mitologia grega, els mirmídons (grec antic: Μυρμιδόνες, en singular Μυρμιδών; en llatí: Myrmidŏnes) foren un poble establert a la Tessàlia meridional, a la vall del riu Esperqueu, després d'arribar-hi provinents de l'illa d'Egina. Segons Ovidi, els mirmídons haurien estat els nous pobladors d'Egina, creats per Zeus oint els precs dels rei Èac d'Egina, futur pare de Peleu, el qual demanava al déu que fes alguna cosa per a repoblar l'illa, després que una terrible plaga n'hagués exterminada la població. Zeus li va dir que tindria tants de súbdits com formigues hi hagués en el seu roure sagrat, i va convertir, començant per Mírmex, totes les formigues que hi havia en el roure en els nous habitants d'Egina, els mirmídons.
Alguns mirmidons van seguir Peleu en el seu exili a Ftia, i després anaren a la guerra de Troia a les ordres d'Àiax i, sobretot, d'Aquil·les. Van ser famosos per la seva bravura al camp de batalla.
Són paradigmàtiques de la mala relació existent entre Aquil·les i Agamèmnon les paraules que aquest li adreça al Primer Cant de la Ilíada, i amb les quals els mirmídons són, alhora, caracteritzats com a súbdits d'Aquil·les:
179 οἴκαδ᾿ ἰὼν σὺν νηυσί τε σῇς καὶ σοῖς ἑτάροισι 180 Μυρμιδόνεσσιν ἄνασσε,...
Torna-te'n al teu terrer amb els teus vaixells i els teus companys, i governa-hi els mirmídons...
L'heroi Mirmídon passa per ser l'avantpassat i epònim dels mirmídons. Va ser fill de Zeus i d'Eurimedusa. Era el pare d'Àctor i d'Àntif, els quals van tenir fills, amb Pisídice, una de les filles d'Èol. Va ser gendre de Peleu, per haver-se casat amb Polidora, una filla seva.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 369. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 151. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Luci Cecili Metel Dalmàtic

Luci Cecili Metel Dalmàtic (llatí: Lucius Caecilius L. F. Q. N. Metellus Dalmaticus) va ser un magistrat romà, fill de Luci Cecili Metel Calb. Dalmàtic, tot i que també apareix com a Delmàtic va ser un nom o títol pres per aquest personatge i deriva de Dalmàcia (Dalmatia).

## Càrrecs

Va ser cònsol el 119 aC junt amb Luci Aureli Cotta i per obtenir un triomf va declarar la guerra als dàlmates que no havien fet res. Els dàlmates no van oposar cap resistència i després de passar l'hivern a Salona, la capital dàlmata, va retornar a Roma i va demanar i obtenir els honors del triomf i el títol de Dalmàtic. Amb el botí d'aquesta "pseudo-guerra" va restaurar el temple de Càstor i Pòl·lux. També va fer construir un temple dedicat a Ops.
L'any 115 aC va ser censor amb Gneu Domici Aenobarb i en unió del seu col·lega va expulsar 32 membres del senat entre els quals Gai Licini Geta que més tard també va ser censor. Va ser pontífex màxim i la seva decisió per la qüestió de les vestals el va fer bastant impopular. El 114 aC havia de jutjar la conducta de tres joves vestals, acusades d'haver perdut la virginitat i de tenir nombrosos amants. Luci Cecili va prendre una decisió incoherent condemnant a mort una sola de les vestals (anomenada Licínia) i exculpant les altres. La indignació popular era tan gran que l'any següent es va tornar a jutjar el cas per Luci Cassi Longí Ravil·la, que va condemnar les altres dues a mort.
Encara vivia l'any 100 aC en què és mencionat com a senador d'alt rang que va agafar les armes contra el tribú Saturní.

## Descendència

Se li coneix una filla, Cecília Metel·la, que va casar amb Marc Emili Escaure (cònsol) i després amb Luci Corneli Sul·la.

## Referències

* ↑ Plutarc "Vides paral·lels: Marius" IV,4
* ↑ Ciceró "Pro Scauro" 46; "In Verrem" I.154
* ↑ Plutarc Vides paral·leles: Pompeu 2
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, 11
* ↑ Cassi Dió Història de Roma XXVI,87
* ↑ Elimar Klebs: Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft, volum I,1, Stuttgart 1893, p. 584–588
# Trematocara unimaculatum

Trematocara unimaculatum és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Tanganyika.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Boulenger, G. A. 1901. Diagnoses of new fishes discovered by Mr. J. E. S. Moore in lakes Tanganyika and Kivu. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 7 (núm. 37): 1-6.
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A. (1998): Tanganyikan cichlids in their natural habitat. Cichlid Press.
* Maréchal, C. i M. Poll 1991 Trematocara. p. 511-514. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, Bèlgica; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París (França). Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ribbink, A. 1991. Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes. Pp. 36-59 a M. Keenleyside, ed. Cichlid Fishes: Behavior, Ecology and Evolution. Londres, Gran Bretanya: Chapman and Hall.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Takahashi, T. 2002: Systematics of the tribe Trematocarini (Perciformes: Cichlidae) from Lake Tanganyika, Africa. Ichthyological Research, 49(3): 253-259.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Trematocara zebra

Trematocara zebra és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Tanganyika.

## Referències

* ↑ Boulenger, G. A. 1899. Second contribution to the ichthyology of Lake Tanganyika.--On the fishes obtained by the Congo Free State Expedition under Lieut. Lemaire in 1898. Trans. Zool. Soc. Lond. v. 15 (pt 4, núm. 1): 87-96, Pls. 18-20.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* De Vos, L., M. Nshombo & D. F. E. Thys van den Audenaerde. 1996. Trematocara zebra (Perciformes; Cichlidae), nouvelle espèce du nord-ouest du Lac Tanganyika (Zaïre). Belg. J. Zool. v. 126 (núm. 1): 3-20.
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A. (1998): Tanganyikan cichlids in their natural habitat. Cichlid Press.
* Maréchal, C. i M. Poll 1991 Trematocara. p. 511-514. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, Bèlgica; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París (França). Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ribbink, A. 1991. Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes. Pp. 36-59 a M. Keenleyside, ed. Cichlid Fishes: Behavior, Ecology and Evolution. Londres, Gran Bretanya: Chapman and Hall.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Takahashi, T. 2002: Systematics of the tribe Trematocarini (Perciformes: Cichlidae) from Lake Tanganyika, Africa. Ichthyological Research, 49(3): 253-259.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Trematomus loennbergii

Trematomus loennbergii és una espècie de peix pertanyent a la família dels nototènids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 30 cm de llargària màxima (normalment, en fa 20).
* Cos marró amb les aletes més fosques (tret de la primera aleta dorsal)
* 5-7 espines i 31-35 radis tous a l'aleta dorsal i 31-35 radis tous a l'anal.
* L'interior de la boca i de les cavitats branquials és negrós.
* Presenta 4 o 5 franges irregulars i fosques.

## Alimentació

Menja amfípodes (sobretot, Orchomene plebs), poliquets i, en menor mesura, peixos. És possible que la seua dieta també inclogui isòpodes i d'altres crustacis.

## Depredadors

A l'Antàrtida és depredat per Dissostichus mawsoni.

## Hàbitat

És un peix d'aigua marina i batidemersal, el qual viu entre 0-1.191 m de fondària (normalment, entre 65 i 832) i entre les latituds 61°S-78°S.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Antàrtic: les costes de la península Antàrtica, la Terra de la Reina Mary (pertanyent al Territori Antàrtic Australià), la Terra Adèlia, la mar de Davis, el mar de Ross i el mar de Weddell.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Boulenger G. A., 1902. Pisces. Report on the collections of natural history made in the Antarctic regions during the voyage of the "Southern Cross". Rep. "Southern Cross," Brit. Mus. (Nat. Hist.). Pt 5. 174-189.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Regan, C. T., 1913. The Antarctic fishes of the Scottish National Antarctic Expedition. Trans. R. Soc. Edinb. v. 49 (pt 2, núm. 2): 229-292, Pls. 1-11.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Dewitt, H.H., P.C. Heemstra i O. Gon, 1990. Nototheniidae. P. 279-331. A: O. Gon i P.C. Heemstra (eds.). Fishes of the Southern Ocean. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* ↑ Miller, R.G., 1993. A history and atlas of the fishes of the Antarctic Ocean. Foresta Institute, Nevada.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Kellermann, A. (ed.), 1990. Identification key and catalogue of larval Antarctic fishes. Ber. Polarforsch. 67:1-136.

## Bibliografia

* Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* Ekau, W., 1991. Reproduction in high Antarctic fishes (Notothenioidei). Meeresforsch. 33:159-167.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Morescalchi, A., E. Pisano, R. Stanyon i M.A. Morescalchi, 1992. Cytotaxonomy of Antarctic teleosts of the Pagothenial Trematomus complex (Nototheniidae, Perciformes). Polar Biol. 12:553-558.
* Prirodina, V.P., 1997. The directions of the karyotype specialization in the suborder Notothenioidei (Teleostei: Perciformes). Cybium 21(4):393-397.
* Wells, R.M.G., 1987. Respiration of Antarctic fishes from McMurdo Sound. Comp. Biochem. Physiol. 88A:417-424.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* Barcodes of Life (anglès)
* AQUATAB
# Trematomus vicarius

Trematomus vicarius és una espècie de peix pertanyent a la família dels nototènids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 35 cm de llargària màxima.
* 6 espines i 33-38 radis tous a l'aleta dorsal i 31-34 radis tous a l'anal.

## Alimentació

Menja principalment ous de peix i, en menor mesura, amfípodes, decàpodes, peixos, isòpodes, poliquets i nemertins.

## Hàbitat

És un peix d'aigua marina, demersal i de clima polar (53°S-55°S) que viu entre 20 i 240 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Antàrtic: les badies de Cumberland i Stromness a l'illa de Geòrgia del Sud.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Boulenger G. A., 1902. Pisces. Report on the collections of natural history made in the Antarctic regions during the voyage of the "Southern Cross". Rep. "Southern Cross," Brit. Mus. (Nat. Hist.). Pt 5. 174-189.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Lönnberg, E., 1905. The fishes of the Swedish South Polar Expedition. Wiss. Ergebn. Schwed. Südpolar-Exp. v. 5 (núm. 6): 1-72, Pls. 1-5.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Dewitt, H.H., P.C. Heemstra i O. Gon, 1990. Nototheniidae. P. 279-331. A: O. Gon i P.C. Heemstra (eds.). Fishes of the Southern Ocean. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* ↑ Dewitt, H.H., P.C. Heemstra i O. Gon, 1990. Nototheniidae. P. 279-331.
* ↑ Miller, R.G., 1993. A history and atlas of the fishes of the Antarctic Ocean. Foresta Institute, Nevada.

## Bibliografia

* Museu Suec d'Història Natural. Base de dades de la col·lecció d'ictiologia. Secció d'Ictiologia, Departament de Zoologia de Vertebrats. Estocolm, Suècia, 1999.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB