OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Teresa Burcet Vicens

Teresa Burcet Vicens (Cadaqués, 27-6-1829 - Begur, 1906) va ser la primera mestra pública dona de Palafrugell. Del 1853 fins al 1889 -en què es va jubilar- fou mestra i directora de l'escola de nenes.
Durant la segona meitat del segle xix, es va plantejar i aconseguir que l'ensenyament fos públic. A Palafrugell fou el 1870 quan se'n va aconseguir la gratuïtat per a les famílies, ja que l'Ajuntament passava a fer-se càrrec de la remuneració dels mestres. I aleshores, tal com es pretenia, va augmentar el nombre de nenes i nens escolaritzats. De fet, la Llei Moyano feia obligatori el primer ensenyament elemental, o sia el dels infants entre 6 i 9 anys. Així, va ser necessari contractar dues auxiliars, la Júlia i la Dolors Vilà, que ajudarien la titular, Teresa Burcet.
El 2011 va ser proposada per donar nom a un carrer del municipi de Palafrugell, a través d'una enquesta oberta per l'Espai Dona. Tres anys després, el 25 de març de 2014, es va dedicar l'Espai Teresa Burcet.

## Referències

* 1 2 BUSQUETS, J. i MOLERO, J.: L'ensenyament a Palafrugell. Col·lecció Quaderns de Palafrugell, 1993.
* ↑ Puig, Evarist «Propostes popular per donar noms de dones als carrers de la Vila». Revista de Palafrugell, núm. 210, 4-2011, pàg. 25.
* ↑ «Teresa Burcet Vicens, Espai de». Ajuntament de Palafrugell. [Consulta: 7 març 2020].
# La Caseta del Giol

La Caseta del Giol, o les Casetes del Giol, és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada a l'extrem nord-oest del nucli principal de Castellcir, el Carrer de l'Amargura. S'hi accedeix des de l'Avinguda del Moianès, pràcticament a la cantonada amb el Pla de la Llosa, a la Roureda, que queda al nord de la Caseta del Giol. És a ponent de Cal Manel.
El 1750 s'esmenten les Casetes del Giol, que no es poden qualificar de masos i, d'altra banda, totes les llindes que porten data es corresponen al mateix segle xviii.
En el que fou la Quintana d'aquest mas s'ha construït una zona lúdica, amb camps d'esport (futbol, futbol sala i bàsquet) i un espai lúdic per a la canalla del poble. Es coneix com a Camp de la Quintana.

## Referències

* ↑ Rodríguez, 2009.

## Bibliografia

* DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Chinleïta-(Y)

La chinleïta-(Y) és un mineral de la classe dels sulfats.

## Característiques

La chinleïta-(Y) és un sulfat de d'itri i sodi de fórmula química NaY(SO₄)₂·H₂O. Cristal·litza en el sistema trigonal. Químicament, es tracta del sulfat d'itri més simple que es coneix (vegeu levinsonita-(Y), chukhrovita-(Y), sejkoraïta-(Y)). És incolora i la seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5 a 3. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016. Està relacionada estructuralment amb la bassanita i conté poliedres [NaO₈] irregulars i grups [YO$_9$] en forma de prismes triangulars amb oxigens addicionals a les cares rectangulars.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Blue Lizard, al Comtat de San Juan (Utah, Estats Units). Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Chinleite-(Y)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 octubre 2016].
# Quartet de corda núm. 2 (Janáček)

El quartet de corda núm. 2 de Leoš Janáček, Cartes íntimes, va ser escrit el 1928. S'ha referit com el "manifest sobre l'amor" de Janáček. L'estrena de l'obra va tenir lloc l'11 de setembre de 1928 pel Quartet Moravià, un mes després de la mort de Janáček.

## Antecedents

L’any 1928, en els últims mesos de la seva vida, Leoš Janáček va escriure el seu Quartet de corda núm. 2, després d'una sol·licitud del České kvarteto (Quartet bohemi) per als quals va compondre els dos quartets. El mateix compositor li va posar el nom de Cartes íntimes (originalment anomenat Cartes d’amor), en una sentida dedicació a Kamila Stösslová, una dona casada de 38 anys més jove que ell, la seva musa i gran amor platònic.
La profunda relació amb Kamila va ser per a Janáček una font inigualable d’inspiració creativa, que el va portar a completar aquesta obra en només vint dies. En les seves pròpies paraules, cada nota del quartet simbolitza Kamila, a qui ell considerava una presència viva i poderosa. La composició tenia com a objectiu reflectir el caràcter de la seva relació tal com es revela en més de 700 cartes que es van intercanviar entre ells: «Et quedes darrere de qualsevol nota, viva, contundent, amorosa. La fragància del teu cos, la resplendor dels teus petons, no, realment el meu... Aquelles notes meves et besen a tot arreu... Et criden apassionadament...»
Janáček va descriure aquest quartet com a "escrit amb foc" en contrast amb les "brases" que havien inspirat les seves peces anteriors. En una carta a Kamila, va transmetre la seva sorpresa i intensitat emocional en escoltar la peça: «Van tocar el nostre quartet Cartes íntimes... L’escolto. He escrit això jo? Aquells crits d'alegria... però també de terror després d'una cançó de bressol. Exaltació, una càlida declaració d'amor, súplica; un desig desenfrenat... Estupefacció en veure't per primera vegada...»

## Estructura

Consta de quatre moviments:
* Andante - Con moto - Allegro
* Adagio - Vivace
* Moderato - Andante - Adagio
* Allegro - Andante - Adagio
La viola assumeix un paper destacat a tota la composició, ja que amb aquest instrument es pretén personificar Kamila. La part de la viola es va escriure originalment per a una viola d'amor, tot i que la viola convencional es va substituir quan Janáček va trobar que la viola d'amor no coincidia amb la textura. Milà Škampa del Quartet Smetana ha interpretat la tercera "carta", o moviment, com un referent per al fill que Janáček i Kamila Stösslová mai van tenir junts.
L'obra és essencialment tonal encara que no en el sentit tradicional. Per exemple, l'obra es tanca amb sis acords majors de re bemoll major (l'acord favorit de Janáček), però amb la dissonància afegida d'un mi bemoll.

## Referències

* 1 2 Havlík, Jaromír (2000). Album notes for Leoš Janáček/Vítězslav Novák: String Quartets. Prague: Supraphon.
* 1 2 Argalit, Jean-Michel. «Smetana & Janáček: String Quartets». Harmonia mundi. [Consulta: 13 novembre 2024].
* ↑ Darwin, Chris. «Leoš Janáček (1854-1928) String Quartet No.2 (Intimate Letters) (1928)». Universitat de Sussex. [Consulta: 13 novembre 2024].

## Vegeu també

* Llista de composicions de Leoš Janáček
# Districte d'Épinal

El Districte d'Épinal és un dels tres districtes amb què es divideix el departament francès dels Vosges, a la regió del Gran Est. Té 13 cantons i 219 municipis. El cap del districte és la prefectura d'Épinal

## Cantons

cantó de Bains-les-Bains - cantó de Bruyères - cantó de Charmes - cantó de Châtel-sur-Moselle - cantó de Dompaire - cantó d'Épinal-Est - cantó d'Épinal-Oest - cantó de Plombières-les-Bains - cantó de Rambervillers - cantó de Remiremont - cantó de Saulxures-sur-Moselotte - cantó de Le Thillot - cantó de Xertigny

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 214 421 | 225 681 | 232 267 | 232 298 | 228 115 | 225 898 | 225 529 |
| A partir de 1968 : Població sense dobles comptes |||||||

## Referències

* ↑ Des de l'1 de gener de 2013 no inclou els cantons de Darney i Monthureux-sur-Saône, que actualment pertanyen al districte de Neufchâteau.

## Vegeu també

* Cantons dels Vosges
# Mondim de Basto

Mondim de Basto és un municipi portuguès, situat al districte de Vila Real, a la regió del Nord i a la Subregió del Tâmega. L'any 2004 tenia 8.470 habitants. Es divideix en 8 freguesies. Limita al nord-est amb Ribeira de Pena, al sud-est amb Vila Real, al sud-oest amb Amarante, a l'oest amb Celorico de Basto i al nord-oest amb Cabeceiras de Basto.

## Població

Població del concelho de Mondim de Basto (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 2725 | 4068 | 7641 | 8398 | 10328 | 9904 | 9518 | 8573 | 8470 |

## Freguesies

* Atei
* Bilhó
* Campanhó
* Ermelo
* Mondim de Basto
* Paradança
* Pardelhas
* Vilar de Ferreiros
# Virgil Ani

Virgil Ani (Bucarest, 16 de març de 1934 - Barcelona, 14 de març de 2023) fou un professor, traductor i especialista en Dante romanès, establert definitivament a Barcelona des de 1994. Es va llicenciar en Llengües romanicogermàniques (especialitat en Llengua i literatura italiana) a la Universitat de Bucarest. Des de 1992 va impartir classes de romanès a la Facultat de Filologia de la Universitat de Barcelona, primer en forma d'activitat extracurricular i des de 1994 com a assignatura de grau. Va col·laborar, en qualitat de professor visitant, amb les universitats de Lleida, Girona i amb la Ramon Llull, en les quals va impartir cursos de llengua i literatura tant romaneses com italianes. Malgrat la seva jubilació acadèmica, esdevinguda l'any 2004, continuà impartint, desinteressadament, els cursos de Lectura Dantis i de Romanès per a oients a la UB.
Fou president electe de la Societat "Dante Alighieri" de Romania, així com de la "Societat romanesocatalana Ramon Llull", dins la qual va maldar de difondre tant la cultura romanesa a Catalunya com la catalana a Romania a través de diverses traduccions elaborades en el marc d'un obrador traductològic, creat per ell mateix al Departament de Filologia Romànica de la UB.
Va ser guardonat amb la Creu de Sant Jordi l'any 2019 “Per la seva valuosa tasca d'agermanament entre la cultura catalana i la romanesa”.

## Obres destacades

* Traducció al romanès dels contes de Mercè Rodoreda Aquella paret, aquella mimosa (Acel zid, acea mimoză) i La gallina de Guinea (Găina), dins Meandre, proză universală contemporană. Bucarest: Astra, 1988.
* Invitació al ridícul. Traducció de l'assaig Invitație la ridicol de Mircea Eliade. In: Funàmbula. Revista interdisciplinària núm. 0, 1998 (amb Joan Fontana, Joan-Maria Jaime i Àlex Pérez). Reedició: núm. 1 (1998-1999) de l'esmentada revista.
* Traducció de set poesies de Marin Sorescu. In: Funàmbula. Revista interdisciplinària núm. 2, 1999 (amb Joan Fontana, Joan-Maria Jaime i Àlex Pérez).
* Observacions de sentit comú sobre la cultura. Traducció de l'assaig Observații de bun simț asupra culturii de Mihai Ralea. In: Comprendre: revista catalana de filosofia 1, 2003 (amb Gemma Cervera, Joan-Maria Jaime i Joan Lloret).
* El romanès. Estudi comparatiu entre la gramàtica del català i la del romanès. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 2005 (amb Xavier Lamuela).
* Diccionario român – spaniol / español – rumano (amb Joan Fontana i Cătălina Lupu). Barcelona: Herder, 2011.
* El crepuscle dels pensaments. Traducció al català d'Amurgul gândurilor d'Emil Cioran (amb Joan Fontana, Gemma Cervera, Teresa Suñol i Federico Ferreres). Barcelona: Viena, 2017.,

## Referències

* ↑ «VIRGIL ANI : Fallecimiento». [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ Nota de premsa de la Generalitat anunciant les Creus de Sant Jordi
* ↑ Ressenya a "El temps"
* ↑ Ressenya a "El País"

## Enllaços externs

* Article de Txell Bonet al Diari Ara, 28-08-2021
* Necrologia per Joan Fontana i Tous Estudis Romànics 46 (2024), 657-663.
# Virgilio Da Costa Neves

Virgilio Da Costa Neves (Porto, 23 de setembre de 1881 - ?) fou un futbolista portuguès de la dècada de 1900. Segons les fons de l'època era conegut com a D'Acosta, Da Acosta o Da Costa, i de forma errònia, se'l considerava d'origen italià.

## Trajectòria

Jugava a la posició d'extrem dret. Entre 1900 i 1905 estudià a la Universitat de Ciències Aplicades Hochschule Mittweida (Saxònia, Alemanya), i allí establí amistat amb Udo Steinberg, qui també fou jugador al Barcelona. Virgilio Da Costa havia jugat al futbol al Mittweidaer Ballspiel-Club, i el 1902 visità Barcelona, on fou jugador de l'Hispània AC. A continuació jugà amb el FC Barcelona entre 1903 i 1906, disputant 11 partits oficials del Campionat de Catalunya. El 1906 retornà a Porto on participà en la refundació del Futebol Clube do Porto.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Virgilio Da Costa Neves. Primer portugués del FC Barcelona». CIHEFE, Cuadernos de Fútbol, núm. 86, 01-04-2017. [Consulta: 9 gener 2017].
* 1 2 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
# Beta Israel

Els Beta Israel (hebreu: ביתא ישראל, «casa d'Israel»), també coneguts com a falaixes, són un grup ètnic etiòpic que es distingeix sobretot per practicar certes creences i tradicions del judaisme. Prop del 80% (més de 100.000) viuen actualment a Israel, on hi van emigrar durant els anys 1980 i 1990 gràcies a la Llei del Retorn de 1950. La seva població actual a Etiòpia s'estima en uns 4.000 individus.
Foren reconeguts el 1975 com a «descendents de les Tribus d'Israel perdudes», segons una investigació realitzada pel Gran Rabí sefardí Ovadia Yosef. Israel els reconegué aleshores com a «jueus autèntics», permetent-los poder emigrar a aquest Estat.
Israel negocià amb el govern comunista d'Etiòpia per poder traslladar els qui volguessin a territori israelià. Aquesta operació s'anomenà Operació Moisès, intervenció que a causa del col·lapse del sistema comunista al poder es complicà més de l'esperat i hagué de ser allargada amb l'Operació Josuè i l'Operació Salomó.
Tanmateix, malgrat el pas de les generacions, encara són un dels col·lectius més empobrits i amb un dels percentatges d'atur més alts, una situació que algunes consideren discriminatòria i que s'afegeix a les usuals agressions policials que, segons denuncien, es produeixen pel color de pell.

## Referències

* ↑ Israel Central Bureau of Statistics: The Ethiopian Community in Israel
* ↑ «‘Wings of the Dove’ brings Ethiopia’s Jews to Israel». The Jerusalem Post - JPost.com. [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ Mozgovaya, Natasha. «Focus U.S.A.-Israel News – Haaretz Israeli News source». Haaretz.com, 02-04-2008. Arxivat de l'original el 2010-02-05. [Consulta: 25 desembre 2010].
* ↑ Weil, Shalva (1997) "Collective Designations and Collective Identity of Ethiopian Jews", in Shalva Weil (ed.) Ethiopian Jews in the Limelight, Jerusalem: NCJW Research Institute for Innovation in Education,Hebrew University, pp. 35–48. (Hebrew)
* ↑ Weil, Shalva. (2008) "Zionism among Ethiopian Jews", in Hagar Salamon (ed.) Jewish Communities in the 19th and 20th Centuries: Ethiopia, Jerusalem: Ben-Zvi Institute, pp. 187–200. (Hebrew)
* ↑ http://www.wrmea.org/1991-july/airlift-culminates-17-years-of-secret-israeli-links-to-mengistu-government.html
* ↑ https://www.jewishvirtuallibrary.org/jsource/Judaism/ejhist.html
* ↑ Gerrit Jan Abbink, The Falashas In Ethiopia And Israel – The Problem of Ethnic Assimilation, Nijmegen, Institute for Cultural and Social Anthropology, 1984, p. 114
* ↑ Giralt, Joan. «La minoria etíop d'Israel denuncia racisme estatal». Directa, 10-12-2019. [Consulta: 25 desembre 2019].
* ↑ Israeli Central Bureau of Statistics, Immigrants, by Period of Immigration, Country of Birth and Last Country of Residence Arxivat 2007-11-24 a Wayback Machine. from the Statistical Abstract of Israel 2007-No.58
* ↑ Immigration to Israel: Total Immigration, from Ethiopia (1948–2013)

## Vegeu també

* Sigd, festivitat tradicional dels Beta Israel

## Enllaços externs

* Beta Israel: Society and Culture – Ethiopian Jews Arxivat 2012-03-04 a Wayback Machine.
* Ethiopian in the Net
* Yopi – The Ethiopian Portal
* Israel Association for Ethiopian Jews Arxivat 2012-08-04 at Archive.is
# Districte de Sélestat-Erstein

El districte de Sélestat-Erstein (en francès arrondissement de Sélestat-Erstein, en alsacià Schlettstàdt-Eerstain) és un dels 5 districtes amb què es divideix el departament francès del Baix Rin, a la regió del Gran Est. Resulta de la fusió de les districtes de Sélestat i de Erstein en 1974. Té 5 cantons i 101 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura de Sélestat.

## Cantons
### 1974-2015

* cantó de Barr
* cantó de Benfeld
* cantó d'Erstein
* cantó de Marckolsheim
* cantó d'Obernai
* cantó de Sélestat
* cantó de Villé

### 2015-

* cantó d'Erstein
* cantó de Molsheim (1 municipi)
* cantó de Mutzig (18 municipis)
* cantó d'Obernai
* cantó de Sélestat

## Municipis

Els municipis del districte de Sélestat-Erstein, i el seu codi INSEE, son:
* Albé
* Andlau
* Artolsheim
* Baldenheim
* Barr
* Bassemberg
* Benfeld
* Bernardswiller
* Bernardvillé
* Bindernheim
* Blienschwiller
* Boesenbiesen
* Bolsenheim
* Boofzheim
* Bootzheim
* Bourgheim
* Breitenau
* Breitenbach
* Châtenois
* Dambach-la-Ville
* Daubensand
* Diebolsheim
* Dieffenbach-au-Val
* Dieffenthal
* Ebersheim
* Ebersmunster
* Eichhoffen
* Elsenheim
* Epfig
* Erstein
* Fouchy
* Friesenheim
* Gerstheim
* Gertwiller
* Goxwiller
* Heidolsheim
* Heiligenstein
* Herbsheim
* Hessenheim
* Hilsenheim
* Hindisheim
* Hipsheim
* Le Hohwald
* Huttenheim
* Ichtratzheim
* Innenheim
* Itterswiller
* Kertzfeld
* Kintzheim
* Kogenheim
* Krautergersheim
* Lalaye
* Limersheim
* Mackenheim
* Maisonsgoutte
* Marckolsheim
* Matzenheim
* Meistratzheim
* Mittelbergheim
* Mussig
* Muttersholtz
* Neubois
* Neuve-Église
* Niedernai
* Nordhouse
* Nothalten
* Obenheim
* Obernai
* Ohnenheim
* Orschwiller
* Osthouse
* Reichsfeld
* Rhinau
* Richtolsheim
* Rossfeld
* Saasenheim
* Saint-Martin
* Saint-Maurice
* Saint-Pierre
* Saint-Pierre-Bois
* Sand
* Schaeffersheim
* Scherwiller
* Schoenau
* Schwobsheim
* Sélestat
* Sermersheim
* Steige
* Stotzheim
* Sundhouse
* Thanvillé
* Triembach-au-Val
* Urbeis
* Uttenheim
* Valff
* La Vancelle
* Villé
* Westhouse
* Witternheim
* Wittisheim
* Zellwiller

## Vegeu també

* Cantons del Baix Rin
# Subregió de l'Oeste

Oeste és una subregió estadística portuguesa, part de la Regió Centre i dividida entre el Districte de Leiria i el Districte de Lisboa. Limita a l'est amb Pinhal Litoral i Lezíria do Tejo, al sud amb Gran Lisboa i a l'oest i nord amb l'oceà Atlàntic. Àrea: 2486 km². Població (2001): 338 711.
Comprèn 12 concelhos:
* Alcobaça [ciutat]
* Alenquer
* Arruda dos Vinhos
* Bombarral
* Cadaval
* Caldas da Rainha [ciutat]
* Lourinhã
* Nazaré
* Óbidos
* Peniche [ciutat]
* Sobral de Monte Agraço
* Torres Vedras [ciutat]
# Subregió de Serra da Estrela

Serra da Estrela és una subregió estadística portuguesa, part de la Regió Centre i del Districte de Guarda. Limita al nord amb Dão-Lafões, a l'est amb Beira Interior Norte, al sud amb Cova da Beira i a l'oest amb Pinhal Interior Norte. Àrea: 872 km². Població (2001): 49.896.
Comprèn tres concelhos:
* Fornos de Algodres
* Gouveia
* Seia
Aquesta subregió pren el nom de la Serra da Estrela, la serralada més gran i alta de Portugal on es troba el Parc Natural de la Serra da Estrela de 1000 km².
# Vittorio Gnecchi

Vittorio Gnecchi (Milà 17 de juliol de 1876 - Milà, 5 de febrer de 1954) fou un compositor italià.
Era el segon fill del matrimoni Francesco Gnecchi i Isabella Bozzotti. El seu avi era un ric industrial motiu pel qual Vittorio va poder estudiar amb mestres particulars, entre ells el mestre Michelle Saladino, que havia estat professor de Pietro Mascagni i Victor de Sabata.
Estudià al Conservatori Giuseppe Verdi de la seva vila natal, i als vint anys estrenà la seva primera òpera, Virtù d'amore. Després va compondre Cassandra, Rosiera i Judith, devent-se-li a més, melodies corals i una obertura per a dos pianos a vuit mans. Amb el títol de Telepatia musicale, Giovanni Tebaldini publicà en la Revista musicale un curiós estudi en el que exposa la notable similitud d'alguns temes de Elektra de Strauss i seva Cassandra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 382 (ISBN 84-239-4526-X)
# LAV Madrid-Toledo

La LAV Madrid-Toledo és una línia d'alta velocitat propietat d'Adif que uneix les ciutats de Madrid i Toledo. El tram entre Madrid i la Sagra és comú amb la LAV Madrid-Sevilla, té una longitud de 54 quilòmetres i el ramal exclusiu és de 21 quilòmetres.

## Característiques

La part nova de la línia fou dissenyada per admetre velocitats màximes de 270 km/h, que és també la velocitat màxima admesa pel tronc comú amb la LAV Madrid-Sevilla. Com la resta de LAV's espanyoles té un ample de via de 1.435 mm i està electrificada a 25 kV de corrent altern.
LAV Madrid-Toledo :
Plantilla:LAV a la península Ibèrica
# Línia 7 (Rodalies Madrid)

La línia C-7 de Rodalies Madrid uneix Alcalà d'Henares i Chamartín amb la particularitat de recórrer dues vegades la zona 0 al passar per las rozas i l'estació de Príncipe Pío.
En el seu recorregut travessa els municipis d'Alcalá de Henares (3 estacions), Torrejón de Ardoz (2 estacions), Coslada (2 estacions), Madrid (19 estacions, en 4 passa i para dues vegades), Las Rozas (2 estacions), Majadahonda (1 estació) i Pozuelo de Alarcón (1 estació).

## Freqüències

La freqüència de la línia és de 30 minuts, encara que al coincidir amb altres en la major part del seu recorregut els trens passen més sovint, sent en hora baixa les següents:
* 5-10 min al Corredor de l'Henares (amb línia C-2).
* menys de 5 min al túnel de la risa (amb línies C-2, C-8 i C-10).
* 10 min al tram Chamartín-Pitis (amb línies C-8 i C-10).
* 15 min al tram Pitis - el Tejar (amb línia C-8).
* 15 min al tram las Rozas - Príncipe Pío - Atocha (amb línia C-10).
Mapa Rodalies Madrid línia C-7 :
# Albergaria-a-Velha

Albergaria-a-Velha és un municipi portuguès, situat al districte d'Aveiro, a la regió del Centre i a la subregió de Baixo Vouga. L'any 2004 tenia 25.921 habitants. Es divideix en 8 freguesies. Limita al nord amb Estarreja i Oliveira de Azeméis, a l'est amb Sever do Vouga, al sud-est amb Águeda, al sud-oest amb Aveiro i al nord-oest amb Murtosa. Fou creat el 1835 per desagregament del d'Aveiro
Població del concelho d'Albergaria-a-Velha (1849 – 2004) :
| 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 4717 | 13526 | 15293 | 18446 | 21326 | 21995 | 24638 | 25497 |

## Freguesies

* Albergaria-a-Velha
* Alquerubim
* Angeja
* Branca
* Frossos
* Ribeira de Fráguas
* São João de Loure
* Valmaior
# Districte de Senlis

El Districte de Senlis és un dels quatre districtes amb què es divideix el departament francès de l'Oise, a la regió dels Alts de França. Té 10 cantons i 133 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura de Senlis.

## Cantons

cantó de Betz - cantó de Chantilly - cantó de Creil-Nogent-sur-Oise - cantó de Creil-Sud - cantó de Crépy-en-Valois - cantó de Montataire - cantó de Nanteuil-le-Haudouin - cantó de Neuilly-en-Thelle - cantó de Pont-Sainte-Maxence - cantó de Senlis

## Vegeu també

* Cantons de l'Oise
# Francesc Ferrer Ferret

Francesc Ferrer Ferret (Vilanova i la Geltrú, 22 d'octubre de 1847 - 15 de gener de 1920) fou un escriptor i periodista català.

## Biografia

Fill de Gregori Ferrer i Soler i d'Àngela Ferret i Martí, família benestant gràcies als negocis realitzats a l'Havana, Francesc i el seu germà Gregori van heretar una fortuna considerable. Francesc es dedicà als negocis durant una temporada a l'Havana i cap al 1875 tornà a Vilanova. El 1879, juntament amb altres homes de la ciutat adquiriren la fàbrica de la Rambla, que actuà sota el nom de Soler, Ferrer y Cía. L'any 1884, al núm. 8 de la Rambla es feu construir una casa, on abans es trobava el Café del Jardín, una de les més representatives de l'anomenada arquitectura d'indians.
Ferrer fou secretari de la comissió organitzadora de l'Exposició Regional de 1882, conseller del Banc de Vilanova (1881 - 1992), membre de la Junta de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer (1882-1903), vicepresident de la mateixa el 1903 i 1910, i president fins a l'any 1916 quan dimití. Impulsà el Pantà del Foix, i col·labora també regularment amb el diari de Vilanova amb articles de temàtica variada. Tanmateix, també forma part de l'Ajuntament, essent part del grup de tendència liberal. Fou regidor i tinent d'alcalde el 1902 i 1903.

## Referències

* 1 2 Puig Rovira, Francesc X. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú: dones i homes que han fet història. Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2003. ISBN 84-85960-83-1.