OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sometent (1905-1911)

Sometent era una publicació setmanal, escrita en català i editada a Igualada entre 1905 i 1911.

## Descripció

Al principi portava el subtítol Portaveu de la comarca igualadina però, a partir del núm. 96, el va suprimir.
La capçalera, en forma d'ela, està signada per Argemí. Les imatges intenten expressar la ideologia de la revista, per això mostra símbols igualadins (l'escut i el perfil de la ciutat) i de religiositat (un soldat amb una bandera amb el Sant Crist i la llegenda «Deu y Patria»). “Hi trobem símptomes d'igualadinisme, de religiositat i de guerra, encara que una guerra en defensa dels valors morals-religiosos”.
La redacció i l'administració van ser al carrer de Sant Jaume, núm. 13 (núm. 1-200), al carrer de Sant Ferran, núm. 49 (núm. 201-268) i, finalment, al carrer de la Bonanova, núm. 9. El primer número es va publicar el 3 de juny de 1905 i el darrer, el 343, portava la data de 30 de desembre de 1911. Sortia cada dissabte i al principi tenia vuit pàgines, però, a partir del núm. 32, només en va tenir quatre. El format era de 32 x 22 cm, a dues columnes i a tres, a partir del núm. 32.

## Continguts

En el primer número exposen els propòsits de la publicació: “Ha de ser un periódich de informació sana que, al donar á conèixer els avenços en tots els rams, posi en relleu els perills de que estiga amenassada la nostra ciutat y comarca... Per això com á católichs que som... parlarem de Religió, mes no en el sentit de dogmatisar, ja que això no es de la nostra incumbencia, sino donant notícia del moviment religiós local y general y rebutjant tots els atacs que’s dirigeixin á l'Iglesia y sos ministres”.
Sometent, pel seu enfocament religiós, es va enfrontar sovint al republicà El Igualadino. Alguns dels temes amb polèmiques més fortes van ser l'ensenyament i l'Escola Moderna de Ferrer Guàrdia i el suïcidi. Ramon Solsona, un dels principals redactors, diu: “La vida de “Sometent” fue un constante batallar, de tal suerte, que el periódico era esperado con ansia todos los sábados y comentados acaloradamente sus vibrantes editoriales y los apasionantres artículos de controversia”. Va publicar alguns números extraordinaris com un de dedicat a Jaume Balmes i un altre al centenari de la batalla del Bruc.
Hi escrivien Miquel Serra Junyent, Francesc M. Colomer, Amadeu Amenós i Roca, Gabriel Castellà Raich, Ramon Solsona Cardona, Ignasi Castelltort Llambès, Lluís Cardona Vall, Gabriel Auguet, Jaume Boloix i Canela i Antoni Busquets Punset.

## Referències

* ↑ Llacuna Alemany, Pau. El modernisme a Igualada, 1980, p. vol. 1, p. 193.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 156-158.
* ↑ «Per comensar». Sometent, núm. 1, 03-06-1905.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 159.
* ↑ Solsona Cardona, Ramon. Mi ciudad y yo. Igualada: Nicolau Poncell, 1948, p. 159.
Viccionari

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada)

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Son Ferragut

Son Ferragut, és una de les principals i més antigues possessions de muntanya de sa Pobla, situada al nord del terme, els seus límits històrics eren al nord amb la Serra de Gaieta, a l'est amb Son Cladera, al sud amb la carretera d’Alcúdia i a l’oest amb Gaieta, el 1863 tenia 337 quarterades, tot i que modernament ha estat parcialment establida. Ha estat dedicada a pastures de boví, oví, porcí i caprí, hi havia vinya, figueral, garroverar, oliverar; té unes cases que conserven part de la factura medieval que tenia tafona, a les seves terres s’hi va obrir una pedrera de gran impacte paisatgístic.

## Història

Son Ferragut es documenta per primera vegada l’any 1321 amb el nom d’alqueria de Bernat Ferragut, confrontant amb Gaieta. No consta la seva denominació àrab, però es podria correspondre amb l’alqueria de Sila, o Axila del Repartiment.
Es tracta d’una de les finques locals de major valor en els cadastres dels segles XVI a XVIII, i els Ferragut de l'Alqueria fou una important família que ocupà els principals càrrecs de sa Pobla: batles, mostassafs, jurats, consellers municipals, consellers del Gran i General Consell… D’entre els seus membres més destacats d’aquesta família hi figuren el Notari Ferragut, autor d’una consueta de Nadal al segle xvi i el Capità Pere, militar i benefactor.

## Bibliografia

* Obrador Socies, J. Alqueria de Son Ferragut. Monografia històrica. Quaderns d’Arca núm. 11. Palma, 1992.
# Sonata de Vinteuil

La sonata de Vinteuil és una obra musical de ficció descrita en l'obra A la recerca del temps perdut de Marcel Proust. A la sonata s'hi fa referència especialment en la secció Un amor de Swann. El personatge Charles Swann associa una frase musical de la peça amb el seu amor per Odette de Crécy. Proust estava interessat en el poder de la música de provocar memòria involuntària, un terme que va inventar. La sonata Vinteuil és així comparable al conegut episodi celebrat de la magdalena més d'hora en la novel·la, el qual provoca memòries en la part del narrador.
En el context de la novel·la, la sonata és una obra contemporània. El compositor Vinteuil (no se'n facilita, a la novel·la, el seu nom) és un dels personatges de la Recerca. També s'hi narra que compon un septet. La sonata Vinteuil és identificable com a sonata de violí. Mentre les sonates de violí són avui majoritàriament descrites com per a violí i piano, Proust va preferir llistar els instruments a l'inrevés. Tanmateix, en temps de Proust anomenar una sonata de violí com per a piano i violí no era, de fet, inusual, com nombrosos exemples contemporanis demostren.
La sonata Vinteuil té una precursora en la novel·la inacabada Jean Santeuil de Proust, escrita en la dècada del 1890, però no publicada fins després de la seva mort. Aquí la composició musical no és una obra de ficció sinó laSonata núm. 2 per a violí op. 75 en re menor de Camille Sant-Saëns, la qual va ser escrita el 1885.

## Referències

* ↑ "Va ser un d'aquells dies que se li va acudir [a Odette, aleshores senyora Swann] tocar la part de la sonata de Vinteuil on es troba la petita frase que Swann havia estimat tant."Proust, Marcel; Gaillard Francesch, Valèria (traducció). A la recerca del temps perdut 2. A l'ombra de les noies en flor. Edicions 62, juny 2013 (labutxaca). ISBN 9788499306810.
* 1 2 Ross, Alex «Imaginary concerts» (en anglès). New Yorker, 24-08-2009 [Consulta: 16 setembre 2018].
* ↑ "La Sonate pour piano et violon" de Vinteuil "réflexion sur un intitulé inhabituel", Bulletin Marcel Proust, no. 52, 2002.
# Sonata per a flauta en la menor (HWV 374)

La Sonata per a flauta en la menor (HWV 374) es creu que fou composta per Georg Friedrich Händel. Està escrita per a flauta i teclat (clavicèmbal). La data de la composició és desconeguda però aparegué publicada el 1730. Altres catàlegs de música de Händel la referencien com a HG xlviii,130; i HHA iv/3,57.
L'autenticitat de la sonata és incerta, tot i que està escrita en un estil molt handelià. Es coneix també com a "Halle Sonata núm. 1" i de vegades se l'anomena "Hallenser Sonaten", d'acord amb l'opinió de Chrysander que creia que era una obra primerenca. En l'edició de Chrysander es recull que està escrita per a flauta travessera ("Traversa") i la va publicar com a Sonata XVI.
Una interpretació típica dura aproximadament onze minuts i mig.

## Moviments

La sonata consta de quatre moviments:
| Núm. | Tipus | Tonalitat | Mètrica | Compassos | Notes |
| 1 | Adagio | La menor | 3/4 | 44 | Comença amb una línia atrevida amb intervals de sèptimes descendents que passa al baix amb un ritme persistent. |
| 2 | Allegro | La menor | 4/4 | 34 | Té dues seccions (15 i 19 compassos), cadascuna amb signes de repetició. El baix continuo segueix constantment a la flauta. El final de la primera secció i el començament de la segona secció estan en mi major. |
| 3 | Adagio | La menor | 4/4 | 25 | Té dues seccions (12 i 12 compassos), cadascuna amb signes de repetició. |
| 4 | Allegro | La menor | 3/4 | 47 | Té dues seccions (23 i 24 compassos), cadascuna amb signes de repetició. El final de la primera secció i el començament de la segona secció estan en mi major. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició.)

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates per a flauta de Händel

## Referències

* ↑ Hicks, Anthony (2001). Sadie, Stanley; Tyrrell, John (eds.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). London: Macmillan. p. 802.
# Sonata per a flauta en si menor (HWV 367b)

La Sonata per a flauta en si menor (HWV 367b) és una sonata per a flauta i teclat (clavicèmbal), un arranjament de la Sonata per a flauta dolça en re menor (HWV 367a) de Georg Friedrich Händel, composta cap a 1712. Altres catàlegs de música de Händel la tenen referenciada com a HG xxvii,32; i HHA iv/3,42.
La sonata fou publicada com a "Opus 1, núm. 9" el 1730 en una edició no autoritzada i molt mal feta de John Walsh a Londres; a més s'indicava falsament que l'havia fet Jeanne Roger d'Amsterdam. Els canvis bàsics sobre la Sonata HWV 367a són transportar-la a si menor en lloc de re menor, i ometre el tercer i quart moviments.
Ambdues edicions, la de Walsh i la de Chrysander, detallen que l'obra és per a traversa o flauta travessera –que és la paraula italiana usada al segle XVIII–, i la van publicar com a Sonata IX (en si menor).
És la sonata per a flauta de Händel més desenvolupada i expansiva de totes. Una interpretació típica dura aproximadament catorze minuts i mig.

## Moviments

La sonata consta de cinc moviments:
| Núm. | Tipus | Tonalitat | Mètrica | Compassos | Notes |
| 1 | Largo | Re menor | 4/4 | 19 | |
| 2 | Vivace | Re menor | 3/2 | 63 | |
| 3 | Alla breve | Re menor | 4/4 | 97 | En compàs 2/2 |
| 4 | Andante | Re menor | 4/4 | 20 | Té dues seccions (8 i 12 compassos), cadascuna amb signes de repetició. |
| 5 | A tempo di menuet | Re menor | 6/8 | 19 | Té dues seccions (8 i 11 compassos), cadascuna amb signes de repetició. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició.)

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates per a flauta de Händel
* Sonates de Händel per a solista (Walsh)

## Referències

* ↑ Anthony Hicks, "Handel, George Frideric", The New Grove Dictionary of Music and Musicians, segona edició, editada per Stanley Sadie i John Tyrrell (London: Macmillan Publishers, 2001): 10:. Citada a 801.
* ↑ Terence Best, "Handel's Chamber Music: Sources, Chronology and Authenticity", Early Music 13, no. 4 (November 1985): 476–99. Citada a 481–83.
# Rata espinosa de Wallace

La rata espinosa de Wallace (Halmaheramys wallacei) és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmica de les illes Obi (Indonèsia). Probablement se separà de l'altra espècie de Halmaheramys (H. bokimekot) durant el Pliocè inferior. Fou anomenada en honor del naturalista britànic Alfred Russel Wallace. Com que fou descoberta fa poc, encara no se n'ha avaluat l'estat de conservació.

## Referències

* ↑ «rata espinosa de Wallace». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 9 març 2025].
* ↑ Fabre, Pierre-Henri; Reeve, Andrew Hart; Fitriana, Yuli S; Aplin, Ken P; Helgen, Kristofer M «A new species of Halmaheramys (Rodentia: Muridae) from Bisa and Obi Islands (North Maluku Province, Indonesia)» (en anglès). Journal of Mammalogy, 99, 1, 2018, pàg. 187-208. DOI: 10.1093/jmammal/gyx160. ISSN: 0022-2372.
# Sonata per a piano núm. 1 (Xostakóvitx)

La Sonata per a piano núm. 1, op. 12, de Dmitri Xostakóvitx va ser composta a Leningrad el 20 d'octubre de 1926. Originalment titulada Octubre o Sonata d'octubre, es va estrenar el 29 de desembre de 1926.
Amb una durada d'uns 14 minuts, consta d'un únic moviment: Allegro – Lento – Allegro – Moderato – Allegro.

## Origen i context

La Primera Sonata per a piano, escrita amb vint anys, bull de protesta i revolta. Xostakóvitx s'enfronta als vincles que l'uneixen amb Skriabin i Prokófiev. Però la música de Xostakóvitx no està limitada ni pel misticisme ni per la sistematologia harmònica. Si bé Prokófiev mostra sovint una inclinació per la gràcia clàssica, Xostakóvitx és despietadament terrenal i contemporani. La Sonata és una música d'una gran intensitat: un únic moviment seccionat construït a partir d'uns quants fragments de material temàtic. És descarat, ple d'un vigor desenfrenat. La secció lenta persistent és una música increïblement bella, marcada per la tragèdia. La sonata va ser considerada en el seu dia com irreproduïble i inescoltable.

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2020. [Consulta: 6 gener 2022].
# Delicious (pel·lícula)

Delicious és una pel·lícula dramàtica alemanya del 2025 escrita i dirigida per Nele Mueller-Stöfen en el seu debut com a directora. La pel·lícula segueix una família alemanya adinerada que contracta una dona jove com a minyona durant les seves vacances d'estiu a la Provença, després de les quals la vida de tota la família canvia gradualment, amb conseqüències dramàtiques.
La pel·lícula seleccionada a Panorama 2025 es va estrenar al 75è Festival Internacional de Cinema de Berlín el 18 de febrer de 2025. Va ser llançat a tot el món per a streaming a Netflix a partir del 7 de març de 2025. Ha estat subtitulada al català.

## Repartiment

* Valerie Pachner com a Esther
* Fahri Yardım com a John
* Carla Díaz com a Teodora
* Naila Schuberth com a Alba
* Caspar Hoffmann com a Philipp
* Julien de Saint Jean com a Lucien
* Sina Martens com a Cora
* Johann von Bülow com a Aki
* Nina Zem com a Estelle
* Miveck Packa com a Prince
* Tom Rey com a Bojan
* Mélodie Casta com a Amber
* Joep Paddenburg com a Erik

## Producció

El rodatge va començar el 2023 a ubicacions a Avinyó i va acabar el 24 de novembre de 2023 a Provença-Alps-Costa Blava. És una producció de Komplizen Film per a Netflix..

## Referències

* 1 2 «Delicious, 2023-2025, Drama, Germany» (en anglès). Crew United, 05-12-2024. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ Vassilis Economou. «Diverse perspectives and limitless creativity abound in the Berlinale Panorama» (en anglès). Cineuropa, 16-01-2025. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ «Delicious: A film by Nele Mueller-Stöfen» (en anglès). Komplizen Film, 12-09-2024. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ «Delicious». Goita què fan, ara!. [Consulta: 9 març 2025].
* ↑ Schultze, Thomas. «Nele Mueller-Stöfens Regiedebüt "Delicious": Die Regeln des Spiels» (en alemany). Blickpunkt:Film, 24-11-2023. [Consulta: 19 gener 2025].

## Enllaços externs

* [ Delicious - Lloc web oficial]
# Culpa meva: Londres

Culpa meva: Londres (títol original en anglès, My Fault: London) és una pel·lícula de drama romàntic britànic de 2025 dirigida per Dani Girdwood i Charlotte Fassler, escrita per Melissa Osborne i protagonitzada per Asha Banks i Matthew Broome. És una adaptació de la pel·lícula espanyola de 2023 Culpa meva, que es basava en la novel·la homònima de Mercedes Ron. Es va estrenar a Amazon Prime Video el 13 de febrer de 2025. S'ha subtitulat al català.
El rodatge principal va durar fins al maig de 2024.

## Referències

* ↑ Ford, Lily. «Amazon Announces U.K. Original Film 'My Fault: London' Based On 'Culpables' Books». Hollywood Reporter, 22-05-2024. Arxivat de l'original el May 22, 2024. [Consulta: 22 maig 2024].
* ↑ Clarke, Stewart. «My Fault: London Directing Duo Look To Build On The Success Of Culpa Mía With Their English-Language Version Of The Hit Romantic Drama». Deadline Hollywood, 11-02-2025. [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ «Culpa meva: Londres». Goita què fan, ara!. [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ Harp, Justin. «Prime Video teen romance hit to get a British remake». Digital Spy, 22-05-2024. [Consulta: 22 maig 2024].
# Sonata per a violoncel i piano núm. 2 (Weinberg)

La Sonata per a violoncel i piano núm. 2 en do major, op. 63, va ser composta per Mieczysław Weinberg entre 1958 i 1959. La va compondre a petició de Mstislav Rostropóvitx, que la va estrenar a Moscou el 5 de novembre de 1961.

## Moviments

* I. Moderato
* II. Andante
* III. Allegro

## Origen i context

Xostakóvitx va compondre el Primer Concert per a violoncel l'any 1959, dedicant-lo al famós violoncel·lista Mstislav Rostropóvitx. Va ser gràcies a Xostakóvitx que Weinberg i Rostropóvitx es van conèixer. Xostakóvitx i Weinberg tenien una relació creativa molt pròxima, on compartien les seves noves obres, es valoraven mútuament i s'inspiraven l'un a l'altre. Com a mentor, Xostakóvitx va donar suport a Weinberg, fins i tot durant períodes políticament complicats. La Segona Sonata per a violoncel de Weinberg, escrita en aquest context, podria ser una resposta a l'obra de Xostakóvitx. Aquesta estreta amistat queda simbolitzada en un detall musical: el tema principal del concert per a violoncel de Xostakóvitx reapareix en el final de la Segona Sonata per a violoncel de Weinberg.

## Referències

* ↑ «Weinberg Cello Sonata no. 2 op. 63». Fugue for thought. [Consulta: 26 juliol 2024].
* ↑ Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
* ↑ Corvin, Matthias. «Ressenya del disc» (en castellà). La Quinta de Mahler. [Consulta: 11 desembre 2020].
# Sonata per a violí i piano (Xostakóvitx)

La Sonata per a violí i piano en sol major, op. 134, va ser composta per Dmitri Xostakóvitx la tardor del 1968 a Moscou, completant-la el 23 d'octubre. Està estructurada en tres moviments i la seva durada és d'aproximadament 31 minuts. La va dedicar al violinista David Óistrakh, que la va estrenar el 3 de maig del 1969 a la Gran Sala del Conservatori de Moscou. Segons el dedicatari, la sonata va ser rebuda "entusiàsticament a tot arreu", i en efecte, el tercer moviment va ser la peça russa al programa dels violinistes al Concurs Txaikovski de 1970. El manuscrit es troba a l'Arxiu Óistrakh del Museu Glinka de Cultura Musical a Moscou.
Óistrakh va col·laborar amb Xostakóvitx en vàries de les principals obres del compositor, aparentment contribuint suggeriments segons les possibilitats i limitacions tècniques del violí. La inscripció de l'obra és: "Per al 60 aniversari de David Óistrakh", que va oferir la següent explicació de les circumstàncies de la composició: "Dmitri havia volgut escriure'm un nou segon concert per a mi com a regal per al meu 60è aniversari. Però va haver-hi un error per un any en els seus càlculs. El concert estava llest per al meu 59è aniversari. Poc després, Dmitri va pensar que si havia tingut un error, l'havia de corregir. Així va ser com va escriure la Sonata. (...) No m'ho esperava, encara que durant molt de temps havia tingut l'esperança que escrigués una sonata per a violí."
El 8 de gener del 1969 va tindre lloc a la Unió Russa de Compositors una estrena no oficial amb Mieczysław Weinberg com a pianista. Les estrenes oficials, amb Sviatoslav Richter al piano, van ser a la Gran Sala del Conservatori de Moscou el 3 de maig i la Petita Sala de la Filharmònica de Leningrad el 23 de setembre. Abans de l'estrena oficial en maig, Óistrakh i Xostakóvitx van gravar l'obra informalment a l'apartament del segon, encara que les limitacions físiques del compositor (li va ser diagnosticada la pòlio el 1965) i una relativa falta d'assaigs i cura són evidents a la interpretació. Óistrakh va gravar posteriorment la sonata per a Melodiya amb Richter.
La sonata ha sigut orquestrada per a orquestra de cambra per Krzysztof Meyer i pel duo format per Mikhaïl Zinman i Andrei Pushkarev.

## Referències

* ↑ Dmitri Shostakovich Catalogue: The First Hundred Years and Beyond
# Sonata per a violí i piano núm. 1 (Weinberg)

La Sonata per a violí i piano núm. 1, op. 12, va ser composta per Mieczysław Weinberg el 1943. Dedicada al famós actor jueu Solomon Mikhoels, que feia poc s'havia convertit en el sogre del compositor.

## Moviments

* I. Allegro
* II. Adagietto
* III. Allegro

## Origen i context

Va ser l'últim treball instrumental que Weinberg va compondre abans de sortir de Taixkent cap a Moscou. La partitura del manuscrit està datada de l'11 de febrer a l'11 d'abril de 1943. Si bé les simfonies i els quartets de corda són fonamentals per a Weinberg, tant en nombre com en importància, les sonates són decisives per a l'evolució del llenguatge musical distintiu del compositor durant les dues primeres dècades.
Aquesta Primera Sonata per a violí sembla menys segura que les dues primeres sonates per a piano o la Primera Simfonia. Els signes continus d'incertesa artística es manifesten clarament en la partitura del manuscrit, amb nombroses supressions i afegits. Segons Fanning, «l'obra és susceptible de crítica per una certa manca de varietat en la textura i el ritme, tant dins com entre els moviments. Això és especialment evident en diversos punts de l'Adagietto central, i principalment en l'Allegro final».

## Referències

* ↑ Fanning, David. «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 10 juny 2020].
* ↑ Mikeš, Vítězslav. «Weinberg 100». Filharmònica de Brno. [Consulta: 15 juliol 2024].
* 1 2 Fanning, 2010, p. 37.
* ↑ Whitehouse, Richard. «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 10 juny 2020].

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
# Sonata per a violí i piano núm. 6 (Weinberg)

La Sonata per a violí i piano núm. 6, op. 136 bis, va ser composta per Mieczysław Weinberg el 1982.

## Moviments

* I. Moderato
* II. Adagio
* III. Moderato – Adagio

## Origen i context

A finals dels anys cinquanta, Weinberg va cessar de compondre més duets. A més, va retirar-se de les aparicions públiques com a pianista, tot i que va conservar les seves habilitats per tocar el piano durant dues dècades més.
Aquesta obra és l'última d'una sèrie d'obres dedicades a la memòria de la seva mare, la qual va morir juntament amb el seu pare i la seva germana al camp de concentració nazi de Trawniki (també li va dedicar les simfonies núm. 13 i 16 i la cançó Memorial, op. 132). El manuscrit té la data de l'1 de gener al 14 d'octubre de 1982, que per a Weinberg significa una curta durada.
El mateix any que va compondre aquesta sonata, el 1982, va començar a compondre les tres simfonies que s'anomenen "Trilogia de guerra": la 17 (1982-1984), 18 (1986) i 19 (1986). Així, la sonata comença amb un solo del violí que també es pot trobar en el primer moviment de la Divuitena Simfonia, i el solo del piano es troba, reescrit per a cordes, al principi de la Dissetena. Potser perquè la considerava més aviat un esbós per a les futures simfonies, Weinberg no va registrar aquesta sonata en el seu catàleg oficial d'obres.
No se sap per què no va publicar en vida aquesta sonata. Podria que la desestimés o que s'oblidés que l'havia escrit, ja que es va descobrir entre els seus papers no publicats el 2007. Per ser un treball molt ambiciós i dedicat a la memòria de la seva mare, sembla que simplement se li va traspaperar.

## Referències

* ↑ Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019, p. 157. ISBN 978-3-95593-050-9.
* 1 2 Fanning, David. «Ressenya del disc» (en anglès). [Consulta: 4 desembre 2020].
* ↑ Whitehouse, Richard. «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 4 desembre 2020].
* ↑ Mogl, Verena. «Weinberg: Chamber Music». Deutsche Grammophon. [Consulta: 26 juliol 2024].