OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Urbès

Urbès (en alsacià Urwes) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 2004 tenia 473 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 511 | 562 | 541 | 493 | 502 | 486 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Claude Ehlinger | |

## Fotografies

* L'església d'Urbès, construïda el 1847
* El rellotge de l'església d'Urbès
* Placa indicant la data de construcció (1847) de l'església d'Urbès
* riu Urbès
* Carretera (N66) a Urbès
# Aucasenh

Aucasenh (francès Aucazein) és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Augirenh

Augirenh (francès Augirein) és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Aravaut

Aravaut (francès Arabaux) és un municipi francès del departament de l'Arieja i la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Portada/efemèride març 25

Flannery O'Connor
« 24 de març · 25 de març · 26 de març »
# Clarmont (Arieja)

Clarmont (francès Clermont) és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Xenomystax atrarius

Xenomystax atrarius és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 100 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 165 i 935 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: des del sud del Canadà fins a Xile.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 Gilbert, C. H., 1891. Descriptions of apodal fishes from the tropical Pacific. A: Scientific results of explorations by the U. S. Fish Commission steamer Albatross. Proceedings of the United States National Museum v. 14 (núm. 856): 347-352.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Smith, D.G., 1995. Congridae. Congrios. P. 1026-1035. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guia FAO para la Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* ↑ Coad, B.W., 1995. Encyclopedia of Canadian fishes. Canadian Museum of Nature and Canadian Sportfishing Productions Inc. Singapur.
* ↑ Eschmeyer, W.N., E.S. Herald i H. Hammann, 1983. A field guide to Pacific coast fishes of North America. Houghton Mifflin Company, Boston, Estats Units. 336 p.
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, A.C. Mexico.
* ↑ Grove, J.S. i R.J. Lavenberg, 1997. A list of the fishes of the Galapagos Islands. P. 1-17. A: The fishes of the Galapagos Islands (Grove, J.S. i R.J. Lavenberg). Stanford University Press.
* ↑ Hubbs, C.L., W.I. Follett i L.J. Dempster, 1979. List of the fishes of California. Occasional Papers of the California Academy of Sciences, San Francisco, Califòrnia, Estats Units, Núm. 133, 51 p.
* ↑ Kashkin, N.I., 1989. Mesopelagic ichthyofauna of the southwestern Pacific. J. Ichthyol. 29(3):116-127.
* ↑ McAllister, D.E., 1990. A list of the fishes of Canada. Syllogeus Núm. 64. Nat. Mus. Nat. Sci., Ottawa, Canadà. 310 p.
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Rev. Biol. Mar., Valparaíso 24(2):1-132.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Octàedre hexakis

En geometria, l'octàedre hexakis és un dels tretze políedres de Catalan, té 48 cares triangulars. Les seves cares són triangles escalens amb els costats proporcionals a $3{\sqrt {2}}-2,\ 3,\ 4{\sqrt {2}}-2$.
Es pot obtenir enganxant piràmides de base quadrada a cada una de les 6 cares d'un cub.

## Àrea i volum

Les fórmules per calcular l'àrea A i el volum V d'un octàedre hexakis tal que les seves arestes més curtes tenen longitud a són les següents:
    $A={\begin{matrix}{6 \over 7}{\sqrt {783+436{\sqrt {2}}}}\end{matrix}}\ a^{2}$
    $V={\begin{matrix}{1 \over 7}{\sqrt {3\left(2194+1513{\sqrt {2}}\right)}}\end{matrix}}\ a^{3}$

## Dualitat

El políedre dual de l'octàedre hexakis és el cuboctàedre truncat.

## Simetries

El grup de simetria de l'octàedre hexakis té 48 elements; el grup de les simetries que preserven les orientacions és el grup octàedric $O\cong S_{4}$. Són els mateixos grups de simetria que pel cub, l'octàedre, el cub truncat i l'octàedre truncat.

## Relació amb altres políedres

Dels 24 vèrtexs de l'octàedre hexakis, en 8 hi concorren 6 cares, a 6 hi concorren 8 cares i als altres 12 hi concorren 4 cares.
Els 8 vèrtexs en què hi concorren 6 cares són vèrtexs d'un cub.
Els 6 vèrtexs en què hi concorren 8 cares són vèrtexs d'un octàedre.
Els 12 vèrtexs en què hi concorren 4 cares són vèrtexs d'un cuboctàedre

## Vegeu també

* Políedre arquimedià
* Políedre de Catalan
* Políedre regular
* Sòlid platònic
* Sòlid de Johnson

## Bibliografia

* H. M. Cundy & A. P. Rollett. I modelli matematici. Milà: Feltrinelli, 1974.
* Dedò, Maria. Forme, simmetria e topologia. Bolonya: Decibel & Zanichelli, 1999. ISBN 88-08-09615-7.

## Enllaços externs

* Políedres I Arxivat 2009-05-09 a Wayback Machine. Pàgina 25
* Disdyakis Dodecahedron Octàedre hexakis a Mathworld
# Xenotilapia flavipinnis

Xenotilapia flavipinnis és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Tanganyika (Àfrica oriental). .

## Referències

* 1 2 «Xenotilapia flavipinnis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ ZipCodeZoo.com (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Maréchal, C. i M. Poll, 1991. Xenotilapia. p. 537-543. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (editors) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Poll, M. 1985. Description de Xenotilapia flavipinnis sp. n. du lac Tanganika (Pisces, Cichlidae). Rev. Zool. Afr. v. 99 (núm. 1): 105-109.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Riu Çoruh

El riu Çoruh (antigament ortografiat Čoruh, àrab Čorukh, georgià ჭოროხი, Ch'orokhi) és un riu del nord-est d'Anatòlia a Turquia que neix a les muntanyes Mescit (a 3225 metres) corre per quasi tot el seu recorregut per territori turc però desaigua en territori de Geòrgia. El seu nom clàssic fou Acampsis (esmentat per Arrià).
El riu és famós per les seves aigües blanques i s'hi fan competicions de caiac extrem. Tretze rescloses estan planificades al seu curs en el marc del Pla de Desenvolupament del riu Çoruh, de les quals tres ja estan acabades(Murtli, Tortum i Borcka), i dues més en fase d'obres (Deriner i Yusufeli). La resta estan encara en projecte (Artvin, Ayvali, Olur, Arkun, Aksu, Gullubag, Ispir i Laleli).
# Elisa

«Elisa» té aquests significats:
** Elisa Donovan, actriu estatunidenca
** Elisa Lledó, actriu valenciana de televisió
** Elisa Toffoli, cantant italiana coneguda amb el nom artístic d'Elisa
* Música:
** Eliza (Cherubini), òpera en dos actes composta per Luigi Cherubini
** Für Elise, una de les composicions més populars de Ludwig van Beethoven
** Elisa, òpera composta per Joseph Mazzinghi
* Cinema:
** Elisa (pel·lícula), pel·lícula francesa dirigida per Jean Becker (1995) protagonitzada per Gérard Depardieu i Vanessa Paradis
** Elisa K, pel·lícula catalana dirigida per Jordi Cadena i Judith Colell (2010) protagonitzada per Aina Cloter
* Bioquímica: ELISA, tècnica d'immunoassaig
* Informàtica: ELIZA, programa informàtic
# Governació d'Al-Daqahliyah

La governació d'Al-Daqahliyah (àrab: محافظة الدقهلية, muḥāfaẓat ad-Daqahliyya) és una governació o o muhàfadha egípcia de la part oriental del delta del Nil. La capital és Mansura o al-Mansura. Té una població d'uns cinc milions d'habitants i una superfície de 3500 km². Les principals ciutats són Mit Ghamr, Bilqas, i Manzalah.
El seu nom deriva de la ciutat de Daqahla, en llengua copta Tkehli. La província d'aquest nom es va crear ja al final del segle xi i ha subsistit fins al dia d'avui, però al llarg de la història ha tingut una superfície diferent segons les èpoques.

## Governadors provincials

* Ismail Farid: (Setembre 1960 - octubre 1965)
* Abd Fattah Fouad: (Octubre 1965 - octubre 1966)
* Abd Fattah Aly Ahmed: (Febrer 1967 - octubre 1971)
* Abd El-Megeed Shedid: (Octubre 1971 - setembre 1972)
* Mohamed Ibrahim Dakrory: (Setembre 1972 - febrer 1975)
* Mohamed Aly Rasheed: (Febrer 1975 - maig 1977)
* Mohamed Abd El-Gany Mahmoud: (Maig 1977 - desembre 1977)
* Tawfeek Hamed Karara: (Desembre 1977 - octubre 1978)
* Saad Mohamed El-Sherbiny: (Novembre 1978 - maig 1980)
* Tawfeek Hamed Karara (segona vegada): (Maig 1980 - febrer 1984)
* Saad Mohamed El-Sherbiny (segona vegada): (Febrer 1984 - abril 1989)
* Mohamed Hussim Madyan: (Abril 1989 - març 1991)
* Mustafa Kamel: (març 1991 - abril 1993)
* Ibrahim Hassan El- Sheek: (Abril 1993 - Gener 1996)
* Faker El-Din Khalid Abdo: (Gener 1996 - octubre 1999)
* Mohamed Mustafa El-Shenawy: (Octubre 1999 - juliol 2001)
* Ahmed Said Sawwan: (Juliol 2001 - 2008).
* Samir Salaam : (2008 - actualitat).

## Divisions administratives

La província està dividida en setze regions (markaz) i tres ciutats:
* Al Manzalah
* Al Matariyyah
* Al Gammaliyyah
* Meit Salseel
* Minyat al-Nasr
* Dikirnis
* Bani Ebeid
* Temayy al-Amdeed
* Al Senbellawein
* Mahallat Damanah
* Mansura
* Aga
* Mit Ghamr
* Belqas
* Sherbeen
* Talkha
* Gamasa (ciutat a la markaz de Belqas)
* Al Kurdi (ciutat a la markaz de Minyat al-Nasr)
* Nabarowh (ciutat a la markaz de Talkha)

## Enllaços externs

* Dakahliya Governorate Lloc oficial
* Pàgina de Dakahlia Arxivat 2007-07-07 a Wayback Machine.
# Xilofàgia

En ecologia, la xilofàgia és un règim alimentari propi d'animals herbívors que consisteix a nodrir-se, principalment o sovint exclusivament, de fusta. Aquesta paraula deriva del grec ξυλοφάγος (xulofagos) "que menja fusta", de ξύλον (xulon) "fusta" i φαγεῖν (fagein) "menjar". Els animals que mengen només fusta morta s'anomenen saproxilòfags.

## Insectes xilòfags

Gran part dels animals xilòfags són artròpodes, principalment insectes, entre els quals aquest hàbit és prou comú i es troba en força ordres diferents.
Molts insectes xilòfags tenen protozous simbiòtics i/o bacteris en el sistema digestiu que els ajuden a degradar la cel·lulosa. Altres, com els tèrmits de la família Termitidae, tenen cel·lulasa pròpia. També n'hi ha una part que treuen profit dels fongs que es troben entre la fusta en descomposició. Aquests sovint transporten les espores dels fongs dins del cos en unes estructures especials, anomenades mycangia, i infecten l'arbre hoste on ponen els ous.

## Exemples d'animals que mengen fusta

* Barrinadors de les escorces
* Vespes de la fusta (sirícids)
* Tèrmits
* Panaque
* Limnoriidae
* Teredínids
* Castors

## Referències

* 1 2 Ulyshen, Michael D. «Wood decomposition as influenced by invertebrates» (en anglès). Biological Reviews, vol. 91, núm. 1, 01-02-2016, pàg. 70–85. DOI: 10.1111/brv.12158. ISSN: 1469-185X. PMID: 25424353.
# Grand-Santi

Grand-Santi és un municipi francès, situat a la regió d'ultramar de la Guaiana Francesa. L'any 2006 tenia 3.351 habitants. Limita al nord amb Apatou, a l'est amb Saint-Laurent-du-Maroni i Mana, al sud amb Papaïchton i a l'oest amb Surinam. La majoria de la població són djuka, ètnia formada per antics esclaus cimarrons fugits de Surinam. També hi ha refugiats surinamesos als poblats de Gaa Kaba, Grand Citron, Ana Kondé i Lioni. Els punts més alts són la muntanya Kotika (730m) i les Gaa Kaba (552m).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| ? | ? | ? | ? | 1.786 | 2.862 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Paul Martin | |

## Història

* 1930: Creació del territori de l'Inini, divisió administrativa que conté Grand-Santi
* 1946: Departamentalització de la Guaiana, el territori es va convertir en un Districte d'Inini
* 1968: Creació del cercle municipal de Grand-Santi-Papaïchton-Apatou
* 1969: Els cercles municipals es transformen en els municipis
* 1976: Separació de les comunes d'Apatou i Grand-Santi-Papaïchton
* 1992: Separació de les comunes de Papaïchton i Grand-Santi

## Galeria d'imatges

* Església de Grand-Santi
* Ruta en direcció del col·legi de Grand-Santi
* Riu Maroni (Lawa) a Grand Santi

## Enllaços externs

* Web personal força completa sobre Grand-Santi
# Peristedion miniatum

Peristedion miniatum és una espècie de peix pertanyent a la família dels peristèdids.

## Descripció

* Fa 30 cm de llargària màxima.

## Depredadors

És depredat per la tonyina d'aleta groga (Thunnus albacares).

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 64 i 910 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental: des del banc Georges i el nord del Golf de Mèxic fins al Brasil. És absent de les Índies Occidentals.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E., 1801. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 3. i-lxvi + 1-558.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Goode, G. B., 1880. Descriptions of seven new species of fishes from deep soundings on the southern New England coast, with diagnoses of two undescribed genera of flounders and a genus related to Merlucius. Proceedings of the United States National Museum v. 3 (núm. 165): 337-350.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Petrus de Domarto

Petrus de Domarto (segle xv) fou un compositor de l'escola francoflamenca. Figura entre els contrapuntistes més cèlebres del Renaixement, va compondre diverses misses, entre elles la titulada Spiritus almus, que es troben en la biblioteca del Vaticà, així com una cançó francesa a tres veus.
Apareix en els registres del 1449 de l'església de Nostra Senyora d'Anvers, on es parla d'un nou cantant de nom Petrus de Domaro; no torna a aparèixer als registres de l'any següent, i els d'anys posteriors es van perdre. Entre les dècades del 1460 i el 1480 hi ha diverses fonts musicals que parlen d'un famós compositor anomenenat P[etrus] de Domarto.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part pàg. 1801 ISBN 84-239-4581-2
# Serrat de la Roca (Castellcir)

El Serrat de la Roca és un serrat del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Està situat en el sector central del terme municipal de Castellcir, a llevant del nucli urbà de Castellcir. És al sud-oest de la masia de la Roca, a llevant del Xaragall de les Alzines Sureres i a ponent del torrent de la Roca.
En el seu vessant occidental s'estén la Solella de la Roca.

## Etimologia

Aquest serrat pren el nom de la masia a la qual pertanyia, i a llevant de la qual es troba, la Roca.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Sylvain Dupuis

Sylvain Dupuis (Lieja, 9 d'octubre de 1856 - Bruges, 28 de setembre de 1931) va ser un director, compositor, oboista i educador belga.
Dupuis es va formar al Conservatori Reial de Lieja. Després de graduar-se el 1878, va ser nomenat professor de harmonia a la facultat d'aquesta escola. El 1911 va succeir a Jean-Théodore Radoux com a director del conservatori. Entre els seus notables alumnes hi havia Charles Houdret.
Dupuis va treballar activament com a compositor durant la primera part de la seva carrera, però més tard es va veure més implicat en el seu treball com a director d'òpera i professor de música. Com a resultat, la majoria de les seves obres daten abans de 1900. El 1879 va guanyar el Premi belga de Roma per la seva cantata Le Chant de la Création. En la dècada de 1880 va compondre dues òperes, Moîna i Coûr d'ognon. Les seves altres composicions inclouen diverses cantates seculars, el poema simfònic Macbeth, un concertino per a oboè i orquestra, diverses obres corals i música per a orgue solista, piano, violí i violoncel.
El 1890 Dupuis va ser nomenat per a la direcció del Théâtre de la Monnaie, i el 1900 va assumir el paper de director principal d'aquesta casa. Va dirigir les primeres produccions de "Götterdämmerung" (13 de gener de 1891),
* Die Entführung aus dem Serail (15 de febrer de 1902),
* Tosca (2 d'abril de 1904),
* Alceste (14 de desembre de 1904),
* La condemnació de Faust (21 de febrer de 1906),
* Les Troyens (27 de desembre 1906),
* Salomé (26 de març 1907),
* Fortunio (4 de gener 1908),
* Ariane et Barbe-bleue (2 de gener 1909),
* Madama Butterfly (29 d'octubre 1909),
* Elektra (26 de maig de 1910),
* Feuersnot (16 de març de 1911),
* Roma (15 de gener de 1913).
També va realitzar nombroses estrenes mundials, incloent l'òpera d'Ernest Chausson Le Roi Arthus (30 de novembre 1903), Albert Dupuis's Martylle (3 de març 1905), Albert Roussel's Simfonia núm. 1, el Poème de la Forêt (22 de març 1908), Pierre de Bréville's Éros Vainqueur (7 de març 1910), Cesare Galeotti's Dorisse (18 d'abril 1910), i Vincent d'Indy's Li chant de la cloche (21 de novembre 1912). També va dirigir l'estrena de la tercera i última revisió de Pepita Jiménez, d'Isaac Albéniz, el 3 de gener de 1905.
Dupuis va morir a Bruges menys de dues setmanes abans del seu 75è aniversari.

## Honors

* Comanament de l'Orde de Leopold.

## Referències

* ↑ Casaglia, Gherardo (2005). "Sylvain Dupuis". L'Almanacco di Gherardo Casaglia (en italià).
* ↑ Pepita Jiménez, gravació de CD i llibret editat l'any 2006 (DG 477 6234) amb José De Eusebio dirigint l'Orquestra y Coro de la Comunidad de Madrid.
* ↑ RD of 14.11.1919
# Mal de fondària

El mal de fondària, també anomenat narcosi dels gasos o tradicionalment narcosi del nitrogen, és una alteració reversible de l'estat de consciència d'un individu, que produeix un efecte similar a la intoxicació alcohòlica durant el submarinisme profund amb ampolla de gas comprimit.
Pot produir-se a qualsevol profunditat, tot i que és més evident com més gran és la profunditat. El mecanisme que provoca el mal de fondària en els bussos no està completament explicat, però és un efecte directe de les altes pressions dels gasos utilitzats en el gas respirable sobre la transmissió nerviosa.
Tot i que aquest efecte narcòtic fou observat inicialment amb el nitrogen, altres gasos com l'argó o l'oxigen causen efectes similars a pressions elevades. El xenó fins i tot es pot utilitzar com a anestèsic a pressió atmosfèrica. Aquest efecte dels gasos a pressió sobre el sistema nerviós és conegut en general com a narcosi dels gasos inerts.
| Gas | Potència narcòtica relativa |
| Heli (He) | 0,045 |
| Neó (Ne) | 0,3 |
| Hidrogen molecular (H₂) | 0,6 |
| Nitrogen molecular (N₂) | 1,0 |
| Oxigen molecular (O₂) | 1,7 |
| Argó (Ar) | 2,3 |
| Criptó (Kr) | 7,1 |
| Diòxid de carboni (CO₂) | 20,0 |
| Xenó (Xe) | 25,6 |

## Referències

* ↑ Bauer, Ralph W.; Way, Robert O. «Relative narcotic potencies of hydrogen, helium, nitrogen, and their mixtures». Journal of Applied Physiology, vol. 29, núm. 1, 01-07-1970, pàg. 23-31. Arxivat de l'original el 1 de juliol 2016 [Consulta: 22 juliol 2019].
# Malacoraja

Malacoraja és un gènere de peixos de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Taxonomia

* Malacoraja kreffti (Stehmann, 1977)
* Malacoraja obscura (de Carvalho, Gomes & Gadig, 2005)
* Malacoraja senta (Garman, 1885)
* Malacoraja spinacidermis (Barnard, 1923)

## Referències

* ↑ Stehmann M., 1970. Vergleichend morphologische und anatomische Untersuchungen zur Neuordnung der Systematik der nordostatlantischen Rajidae (Chondrichthyes, Batoidei). Arch. Fischwiss. v. 21 (núm. 2). 73-163.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Stehmann, M., 1977. Ein neuer archibenthaler Roche aus dem Nordostatlantik, Raja kreffti spec. nov. (Elasmobranchii, Batoidea, Rajidae), die zweite Spezies im Subgenus Malacoraja (Stehmann, 1970). Archiv für Fischereiwissenschaft v. 28 (núm. 2/3): 77-93.
* ↑ Stehmann, M. F. W., 1993: Neufunde eines adulten Pärchens von Malacoraja kreffti (Stehmann, 1977) im Bereich des Rockall-Grabens, Nordostatlantik (Pisces, Rajiformes, Rajidae). Archiv für Fischereiwissenschaft v. 41 (núm. 3): 169-186.
* ↑ de Carvalho, M. R.; Gomes, U. L. & Gadig, O. B. F., 2005. Description of a new species of skate of the genus Malacoraja (Stehmann, 1970): the first species from the southwestern Atlantic Ocean, with notes on generic monophyly and composition (Chondrichthyes: Rajidae). Neotropical Ichthyology, 3 (2): 239-258.
* ↑ Garman, S., 1885. Notes and descriptions taken from selachians in the U. S. National Museum. Proceedings of the United States National Museum v. 8 (núm. 482): 39-44.
* ↑ Barnard, K. H., 1923. Diagnoses of new species of marine fishes from South African waters. Annals of the South African Museum v. 13 (pt 8, núm. 14): 439-445.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* uBio (anglès)
* Biodiversity Institute of Ontario (anglès)