OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Piotr Maszyński

Piotr Maszyński (Varsòvia, 31 de juliol de 1855 - 1 d'agost de 1934) fou un compositor polonès, director d'orquestra i professor.
Estudià en la seva ciutat natal i el 1878 va veure premiada una obra coral Chor zniviarzy, i després d'haver fet un viatge per l'estranger s'establí a Varsòvia com a professor i director d'orquestra.
Va publicar, melodies vocals, peces per a piano i violí, quartets, fragments simfònics, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 806 (ISBN 84-239-4533-2)
# Diego López III d'Haro

Diego López III d'Haro (? - † Bañares 4 d'octubre de 1254). Fill de Lope Díaz II d'Haro i Urraca Alfonso. Va ser setè senyor de Biscaia entre els anys 1236 i 1254. En els primers anys va servir amb fidelitat al seu oncle i rei Ferran III de Castella, qui no el va confirmar en els terrenys que governava, llevant-li La Rioja i deixant-li Castella la Vella. Diego no va acatar aquesta decisió rebel·lant-se contra el rei diverses vegades, aconseguint posteriorment el seu perdó. Es va mantenir al seu costat fins a la seva defunció en 1252, després del qual va arribar al tron Alfons X el Savi amb qui Diego López (el seu cosí) va continuar en la seva posició fins que van començar a xocar. Diego llavors va exercir el seu dret de negar l'obediència al rei (era un dret que reconeixia la legislació de l'Edat Mitjana als senyors feudals), buscant un altre senyor, que seria el rei de Navarra. El 4 d'octubre de 1254 moria en el seu palau de Bañares abrasat a l'introduir-se en una banyera d'aigua bullent en un intent d'aplacar els seus dolors reumàtics. '

## Família

Va estar casat amb Constança de Bearn i del seu matrimoni va tenir quatre fills:
* Lope Díaz III d'Haro, que el va succeir en el Senyoriu de Biscaia
* Diego López V d'Haro, que també ho va ocupar
* Urraca
* Teresa Díaz d'Haro, que es va casar amb Juan Nuñez de Lara, a la descendència del qual va venir a parar el Senyoriu biscaí.

## Referències

* ↑ Llorente, Juan Antonio (1808), Noticias históricas de las tres provincias vascongadas
# Diego López IV d'Haro

Diego López IV d'Haro, va morir en 1289. Fill de Lope Díaz III d'Haro i Juana de Molina. Va ser novè senyor de Biscaia entre els anys 1288 i 1289. Amb la mort del seu pare van començar els enfrontaments entre Biscaia i Castella. Diego López es va unir a Navarra i Aragó per a combatre Sanç i reconèixer com a rei de Castella a Alfons de la Cerda. La cosa se li complicava, ja que diversos pobles van ser caient en mans de Sanç, entre ells Labastida, Orduña i Balmaseda. En això, Biscaia va respondre a la crida de Diego i es van armar les seves cases, fortes i castells. Finalment Sanç va ocupar Biscaia. La mort de Diego López IV sense fills va fer que el seu herència fos disputada.

## Referències

* ↑ Llorente, Juan Antonio (1808), Noticias históricas de las tres provincias vascongadas
# Sant Quentin

Sant Quentin (en francès Saint-Quentin-la-Tour) és una comuna francesa al departament de l'Arieja, a la regió Occitània.

## Història

* Lloc prehistòric.
* Queille fou la capital d'un "pays" carolingi.
* El seu castell, citat ja el 1002, és un dels més antics de l'Arieja.

## Demografia

1962 - 244 habs / 1975 - 255 habs / 1990 - 306 / 1999 - 297 habitants.

## Economia

Principalment agricultura i ramaderia: cereals, forratge i bovins.

## Patrimoni i turisme

* Gruta sepulcral de Queille.
* Torrassa del segle xiv, restes del castell de Latour.
* Torrassa de vigia del Comtat de Foix.
* Església del segle xix
* Mausoleu del general Thory, del segle xix
* Petita capella romana de Queille.
* Vall de Touyré.
* Festa patronal i comunal: 24 de setembre;
* Canoes, parapent, reserva de caça, artesanat tradicional.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Departament San Jerónimo

San Jerónimo és un departament en la província de Santa Fe (Argentina), la capçalera de la qual és la ciutat de Coronda, on es troba la parròquia San Jerónimo d'Estridón, que va donar origen al nom del territori.
El Departament San Jerónimo ja existia com a tal abans de 1883. Del seu territori s'han desmembrat els departaments de Iriondo i San Martín.

## Població

Segons estadístiques del IPEC en 2007 tenia 81.346 habitants.

## Districtes

* Arocena
* Barrancas
* Bernardo de Irigoyen
* Campo Piaggio
* Casalegno
* Centeno
* Coronda
* Desvío Arijón
* Díaz
* Gaboto
* Gálvez
* Gessler
* Larrechea
* Loma Alta
* López
* Maciel
* Monje
* Pueblo Irigoyen
* San Eugenio
* San Fabián
* San Genaro

## Enllaços externs

* Projeccions de població de la Província de Santa Fe Arxivat 2012-08-05 at Archive.is (castellà)
# Sidi El Béchir

Sidi El Béchir (àrab: سيدي البشير, Sīdī al-Baxīr) és una delegació o mutamadiyya de Tunísia, a la governació de Tunis, formada pels barris del sud de la ciutat de Tunis: Sidi El Béchir, Sidi Belhassen i altres. És una zona relativament cèntrica, amb serveis, hotels i comerços i alguns tallers. La població, segons el cens del 2004, era de 30.250 habitants.

## Administració

Com a delegació o mutamadiyya, duu el codi geogràfic 11 67 (ISO 3166-2:TN-12) i està dividida en sis sectors o imades:
* Sidi El Béchir (11 67 51)
* Sidi Mansour (11 67 52)
* Mâakel Ezzaïm (11 67 53)
* Farhat Hached (11 67 54)
* Abulkacem Ech-chebbi (11 67 55)
* Saïda Manoubia (11 67 56)
Al mateix temps, constitueix una de les circumscripcions o dàïres, amb codi geogràfic 11 11 25, de la municipalitat o baladiyya de Tunis (codi geogràfic 11 11).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 31-37. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 131-132. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Xabier Fernandez Gaztañaga

Xabier Fernandez Gaztañaga (19 d'octubre de 1976 a Ibarra, País Basc) és un esportista espanyol que competeix en l'esport de vela esportiva. La seva especialitat és la classe 49er, en la qual competeix al costat del seu company Iker Martínez.
Va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu 2004, obtenint la medalla d'or, i en els Jocs Olímpics d'Estiu 2008, obtenint la medalla d'argent.
Ha estat campió europeu dues vegades en la seva especialitat: a Atenes 2004 i a Kaneohe (illa de Hawaii) 2002, i tres vegades campió europeu.

## Palmarès internacional

| Any | Esdeveniment | Lloc | Lloc | Categoria |
| 2001 | Campionat del món | Malcesine ( Itàlia) | 2n. | 49er |
| 2001 | Campionat Europio | Brest ( França) | 2n. | 49er |
| 2002 | Campionat del món | Kaneohe ( Estats Units) | 1r. | 49er |
| 2002 | Campionat Europeu | Grimstad ( Noruega) | 1r. | 49er |
| 2003 | Campionat Europeu | Laredo ( Espanya) | 3r. | 49er |
| 2004 | Jocs Olímpics | Atenes ( Grècia) | 1r. | 49er |
| 2004 | Campionat del món | Atenes ( Grècia) | 1r. | 49er |
| 2006 | Campionat Europeu | Weymouth ( Regne Unit) | 3r. | 49er |
| 2007 | Campionat Europeu | Marsala ( Itàlia) | 1r. | 49er |
| 2008 | Campionat Europeu | S'Arenal ( Espanya) | 1r. | 49er |
# 781
## Esdeveniments

* Saragossa (Àndalus): Per acabar amb la rebel·lió del valí de la ciutat Hussayn ibn Yahya al-Ansarí, l'emir de Còrdova Abd-ar-Rahman I ad-Dàkhil envia un exèrcit comandat per Thalaba ibn Ubayd-Al·lah al-Judhamí, que posa setge a la ciutat i la sotmet.
* Regne d'Aquitània: Lluís I el Pietós, de 3 anys, fill de Carlemany, és nomenat rei d'Aquitània, de nova creació dins de l'Imperi Carolingi.
* Regne d'Aquitània: El comte de Tolosa, Corsó, és designat com a regent del regne, amb el títol de Duc d'Aquitània.
* Itàlia: Pipí, fill i subordinat de Carlemany, és coronat rei d'Itàlia pel papa Adrià I, amb la corona de ferro del Regne de Llombardia.
* Sicília: El governador romà d'Orient de l'illa es revolta contra l'emperador Constantí VI.
* Armènia: Els romans d'Orient derroten els àrabs i els obliguen a evacuar el territori cap a Síria.
* Japó: Comença el regnat de Kammu, 50è emperador.
* Parma (Itàlia): El rei Carlemany s'entrevista amb el monjo Alcuí de York per demanar-li ajuda en la seva necessitat d'una reforma educativa.
* La Seu d'Urgell (Tarraconense): Fèlix és ordenat bisbe de la ciutat.

## Naixements

* Pamplona (Navarra): Ènnec I Arista, primer rei de Pamplona i comte de Sobrarb (m. 852).
* Califat Abbàssida: Al-Jàhidh, intel·lectual àrab, escriptor de prosa i autor d'obres en literatura, biologia, zoologia, història, filosofia islàmica, psicologia, teologia mutazilita i polèmiques políticoreligioses. (m. 869)
# Pla de la Ferradura

El Pla de la Ferradura és un pla agrícola del terme municipal de Castellcir, al Moianès. És a prop i al sud del mateix poble de Castellcir, a continuació del mateix nucli de població. És a l'esquerra del torrent de la Vall Jussana, a llevant dels Horts de la Vall. Es tracta d'un pla que rep aquest nom per la forma del pla mateix.

## Referències

* ↑ Rodríguez Lara, J. L.. Aproximació a la toponímia del Moianès. 1a ed. Barcelona: Rafael Dalmau, 2009 (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 84-232-0735-8.
# Pla de la Llosa

El Pla de la Llosa és una plana convertida en zona verda del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
És a l'extrem de ponent de la urbanització de la Penyora, al nord de la Caseta del Giol, delimitat a ponent pel Camí de Santa Coloma Sasserra, al sud-oest per l'Avinguda del Moianès i a llevant per l'Avinguda de Santa Coloma. És a la part superior, extrem sud-est, del Serrat del Llop i a migdia del Sot de les Espines.

## Etimologia

Es tracta d'un pla d'on antigament s'extreuen lloses de pedra per a la construcció.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Placeta de Manuel Ribé

La Placeta de Manuel Ribé al barri gòtic de Barcelona pren el seu nom de Manuel Ribé i Labarta (Barcelona, 1878-1961), el qual fou cap de cerimonial de l'Ajuntament de Barcelona i de la Guàrdia Urbana.

## Història

Fou creada a conseqüència de la destrucció que varen provocar les bombes dels avions italians durant la darrera Guerra Civil Espanyola.

## Centre d'Interpretació del Call

És un edifici construït en el segle xvi, amb restes anteriors dels segles xiii i xiv. S'hi pot entrar i aprendre del material que hi ha exposat, de la projecció sobre el que va ésser el Call i de les explicacions que ens poden donar al taulell d'informació.

## Referències

* 1 2 3 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàgs. 191-192.

## Enllaços externs

* Facebook
* Barcelona recupera el relat jueu - Judaisme en català
* OpenStreetMap
# Placide-Alexandre-Guillaume Poultier

Placide-Alexandre-Guillaume Poultier (Villequier, 27 de maig de 1814 - idm. 1887) fou un cantant dramàtic francès.
Era fill d'un oficial de la marina francesa, i als nou anys fou enviat a Rouen, on residia un seu oncle, comerciant de vins al major. En aquesta ciutat va rebre la instrucció primària, i després, encantat del bon humor que regnava entre els boters que treballaven en els magatzems del seu oncle, resolgué abraçar aquest ofici.
Estava dotat d'una certa aptitud musical, i com que era admirat pels seus companys a causa de la bella veu de tenor amb què cantava, la seva reputació es va estendre ben aviat, i el director del Teatre de les Arts de Rouen, Niccolo, el va admetre entre els seus coristes. Poc temps després es traslladà a París per a educar la seva veu, però no assolí ser admès en el Conservatori parisenc, a causa de no ser músic i sobrepassar l'edat reglamentària. Malgrat això, els director de l'Òpera de París, després d'una audició prèvia, no dubtaren en contractar-lo per a cinc anys.
Li donaren professors de cant i declamació, i no tardà en debutar en l'òpera Guillaume Tell (1841), assolint un bon èxit, i després es feu aplaudir en La Juive i en La Muette de Portici. De l'Òpera de París passa a Londres, on cantà durant una temporada teatral, i de retorn a França, actuà a París i a províncies. El 1852 creà en el teatre Líric de París el rol principal en la Joanita, de Marcel Deprez, i posteriorment d'altres papers en obres diferents. En els últims anys de la seva vida es retirà al seu poble natal.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 988 (ISBN 84-239-4546-4)
# Placido Mandanici

Placido Mandanici (Barcellona Pozzo di Gotto, Messina, 3 de juliol de 1799 – Gènova, 6 de juny de 1852) fou un compositor italià. Estudià en el Conservatori de Palerm, i el 1820 ingressà en l'orquestra del Teatro Reggio Calàbria com a contrabaix, si bé el piano era el seu instrument favorit. Després estudià composició, i fou contractat per a compondre balls per als teatres Teatro San Carlo i Fondo, de Nàpols. Posteriorment passà a Milà, i es dedicà a l'ensenyança. Malgrat que el seu nom avui dia és força oblidat, fou molt popular a Itàlia durant la primera meitat del segle xix. Entre les seves nombroses composicions figuren:
* L'isola disabitata;
* Argene;
* Il marito di mia moglie;
* Gli amanti allà prova;
* Il segreto;
* Il rapimento;
* Griselda;
* Il buontempone della porta Ticinese;
* Maria degli Albizi.
* Diversos balls d'espectacle; algunes obres religioses i la cantata A Giocchino Rossini.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 32, pàg. 749, ISBN 84-239-4532-4
# Planaltina (peix)

Planaltina és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes. L'espècie tipus Planaltina Myersi va ser descrit per James E. Böhlke el 1954. Conté tres espècies.

## Taxonomia

* Planaltina myersi (Böhlke, 1954)
* Planaltina britskii (Mezenes, Weitzman & Burns, 2003)
* Planaltina glandipedis (Mezenes, Weitzman & Burns, 2003)

## Referències

* ↑ Deprá, Gabriel de Carvalho; Graça, Weferson Júnio da; Pavanelli, Carla Simone; Avelino, Gleisy Semencio; Oliveira, Claudio «Molecular phylogeny of Planaltina Böhlke (Characidae: Stevardiinae) and comments on the definition and geographic distribution of the genus, with description of a new species» (en anglès). PLOS ONE, 13, 5, 16-05-2018, pàg. e0196291. DOI: 10.1371/journal.pone.0196291. ISSN: 1932-6203. PMC: PMC5955486. PMID: 29768420.
* 1 2 Böhlke, James E. «Studies on fishes of the family Characidae. Núm. 7. A new genus and species of glandulocaudine characids from Central Brazil» (en anglès). Stanford Ichthyological Bulletin, v. 4, núm. 4, 1954, pàg. 265-274.
* ↑ Eschmeyer, William; van der Laan, Richard; Fricke, Ron. «Planaltina» (en anglès). Eschmeyer's Catalog of Fishes. California Academy of Sciences, 07-12-2020.
* ↑ «Scientific Names where Genus Equals Planaltina» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 8 març 2021].
* 1 2 Menezes, N. A., S. H. Weitzman & J. R. Burns. 2003. A systematic reivew of Planaltina (Teleostei: Characiformes: Characidae: Glandulocaudinae: Diapomini) with a description of two new species. Proc. Biol. Soc. Wash. v. 116 (núm. 3): 557-600.
# Maria d'Àmnia

Maria d'Àmnia (Àmnia, cap al 770 - després del 823) va ser una emperadriu romana d'Orient, la primera esposa de l'emperador romà d'Orient Constantí VI, fill de l'emperadriu Irene d'Atenes. Havia nascut a Àmnia, una ciutat del Tema de Paflagònia.
No se sap el nom del seu pare, que era un aristòcrata ric de Paflagònia casat amb una dona anomenada Hipàtia, conegut per ser molt caritatiu. Quan Hipàtia va enviudar va marxar amb les seves filles a Constantinoble l'any 788. Tenia dues germanes, Mirància i Evància, i un germà, anomenat Petronas.

## Emperadriu

Maria d'Àmnia va ser escollida com a consort de Constantí mitjançant un concurs de bellesa organitzat per Irene d'Atenes, que havia suspès el compromís del seu fill amb Rotruda, filla de Carlemany i d'Hildegarda de Vintzgau, quan ja s'havia fet la pau amb Roma i no es considerava necessària aquesta aliança. Maria va ser escollida per Irene, sembla que amb la col·laboració d'Estauraci, un eunuc que tenia el càrrec de logoteta, o conseller imperial. Va ser nomenada "la dona més bella de l'Imperi", i la seva família es va instal·lar a la cort.
El matrimoni es va celebrar el novembre de l'any 788. Teòfanes el Confessor explica la fastuositat de tota la cerimònia. L'emperador tenia uns 18 anys i Maria entre 14 i 16. El matrimoni va durar al voltant de sis anys, i en el seu transcurs Maria va tenir dues filles, una anomenada Irene com l'àvia i l'altra Eufrosina. Teòfanes també diu que Constantí va rebutjar la seva esposa, i atribueix el fet a les maquinacions d'Irene, que estava enutjada perquè no havia nascut cap fill baró del matrimoni.

## Exili

L'any 794, Constantí va trobar una amant, Teòdota, una cubicularia o dama d'honor de la seva mare. El gener del 795, l'emperador es va divorciar de Maria, i ella i les seves filles van ser tancades en un convent a Büyükada, una de les Illes dels Prínceps. El mes de setembre del 795, Constantí i Teodora es van casar. Maria va ser monja la resta de la seva vida, i es menciona per última vegada l'any 823. Van treure la seva filla Eufrosine del convent per casar-la amb Miquel el Tartamut, que va ser emperador de l'any 820 al 829. Eufrosine es va queixar de què l'allunyessin de la seva mare i del convent, i aquesta protesta la recull Teodor Estudita. L'altra filla, Irene, es menciona per última vegada l'any 796.

## Referències

* ↑ Garland, Lynda. Byzantine Empresses: Women and Power in Byzantium AD 527-1204. Londres: Rouletge, 1999, p. 81-82.
* ↑ Herrin, Judith. Women in Purple Rulers of Medieval Byzantium. Princeton: Princeton University Press, 2004, p. 91-109. ISBN 9780691117805.
# Planaltina myersi

Planaltina myersi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,6 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu São Bartolomeu (conca del riu Paraguai al Brasil).

## Referències

* ↑ Böhlke J. E. 1954. Studies on fishes of the family Characidae. Núm. 7. A new genus and species of glandulocaudine characids from Central Brazil. Stanford Ichthyol. Bull. v. 4 (núm. 4). 265-274.
* ↑ Böhlke, J. E. 1954. Studies on fishes of the family Characidae. Núm. 7. A new genus and species of glandulocaudine characids from Central Brazil. Stanford Ichthyological Bulletin v. 4 (núm. 4): 265-274.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Weitzman, S.H. 2003. Glandulocaudinae (Characins, tetras). p. 222-230. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Departament Caseros

Caseros és un departament en la província de Santa Fe (Argentina).

## Població

Segons estadístiques del IPEC en 2007 tenia 82.704 habitants.

## Districtes

* Arequito
* Arteaga
* Berabevú
* Bigand
* Casilda
* Chabás
* Chañar Ladeado
* Gödeken
* Los Molinos
* Los Quirquinchos
* San José de la Esquina
* Sanford
* Villada

## Enllaços externs

* Projeccions de població de la Província de Santa Fe Arxivat 2012-08-05 at Archive.is (castellà)
* Arequito.4t.com Arxivat 2009-03-05 a Wayback Machine. (siti de la ciutat) (castellà)
# Balacet

Balacet és un municipi francès, situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.
# Teatre Olesa

El Teatre Olesa és un teatre d'Olesa de Montserrat, obra de l'arquitecte Josep Ros i Ros, inaugurat el 1922. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És d'estil eclèctic, amb columnes clàssiques i motllures d'inspiració barroca. Presideix la façana l'escut de pedra de la vila, en una versió semblant al que fou oficial fins als anys vuitanta.

## Història

El teatre és anomenat popularment "Els Salistes" per ser la seu social on es reunia la dreta olesana seguidora del diputat monàrquic Alfons Sala. Antigament era costat per costat del teatre "El Círcol", seu de les esquerres d'Olesa. Ambdós teatres van rivalitzar entre 1922 i 1936 en les representacions de La Passió. Durant la Guerra Civil Espanyola es van interrompre les representacions i és a partir de 1940 que es van reprendre, però aquesta vegada sota una mateixa entitat dins el mateix Teatre Olesa, puix el Círcol va quedar confiscat.

## Referències

* ↑ Povill, Joan; Bassó, Jacint; Temporal, Josep. La passió i mort de N.S. Jesucrist. L'Abadia de Montserrat, 1988, p. 7. ISBN 978-84-7202-928-6 [Consulta: 9 juliol 2012].
# Xenophysogobio boulengeri

Xenophysogobio boulengeri és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: la Xina.

## Referències

* ↑ Chen, Y.-Y. i Cao, W.-H., 1977. Gobiobotinae. Pp. 550-570. A: Wu, X. (ed.) Zhongguo like yulei zhi. (Els ciprínids de la Xina). Volum 2. Science Press, Beijing. Cyprinids China, 550-570.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Tchang, T.-L., 1929. Un nouveau Cobitidé de Se-Tchuan (Chine). Bull. Mus. Natl. Hist. Nat. (Sér. 2) v. 1 (núm. 5): 307-308.
* ↑ «Xenophysogobio boulengeri». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ He, S. i Y. Chen, 1998. Gobiobotinae. p. 389-413. A: Chen, Y.-Y. i et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes II. Science Press. Beijing. 1-531.
* ↑ Hwang, H.C., P.C. Yueh i S.F. Yu, 1982. The freshwater fishes of China in colored illustrations. Vol. 1 Shanghai Sciences and Technology Press, Shanghai, Xina. 173 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB