OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dinastia antigònida

La dinastia antigònida va ser una nissaga de reis macedonis descendents d'Antígon I el borni (Monophtalmus), general d'Alexandre el Gran. Antígon governava la majoria de l'Àsia Menor i el nord de Síria. Els seus intents de controlar la totalitat de l'imperi d'Alexandre van acabar amb la seva derrota i mort a la batalla d'Ipsos el 301 aC.
El fill d'Antígon i Estratonice, Demetri I Poliorcetes, va sobreviure a la batalla i va aconseguir d'obtenir el control de Macedònia uns anys després, però acabà perdent el tron i morint a la presó. Després d'un període de confusió, el fill de Demetri Antígon II Gònates va aconseguir restablir el control de la dinastia sobre l'antic regne de Macedònia, i sobre la majoria de les polis gregues, cap a l'any 276 aC.
L'imperi antigònida va ser un dels tres dominis fundats per generals d'Alexandre, juntament amb l'Imperi Selèucida i l'Imperi Ptolemaic. La dinastia antigònida va acabar per la conquesta romana de la regió després de la batalla de Pidna.
Els membres de la dinastia antigònida van ser:
* Antígon el borni
* Demetri I Poliorcetes (294 aC-287 aC)
* Antígon II Gònates (276 aC-239 aC)
* Demetri II (239 aC-229 aC)
* Antígon III Dosó (229 aC - 221 aC)
* Filip V (221 aC-179 aC)
* Perseu (179 aC-168 aC)
Andriscos pretenia ser el fill bastard de Perseu.
Les relacions de família amb altres dinasties són complexes. Demetri Poliorcetes es va casar dues vegades:
* La primera amb Fila, filla d'Antípater i va tenir una filla, Estratonice
* La segona amb Ptolemais, filla de Ptolemeu I Sòter, amb la que va tenir a Antígon II Gònates i a Demetri de Cirene (pare d'Antígon III Dosó)
Estratonice, filla de Poliorcetes, es va casar també dues vegades. La primera amb Seleuc I Nicàtor (casat anteriorment amb Apama) i la segona amb Antíoc I Sòter (fill de Seleuc i d'Apama). Del seu primer matrimoni amb Seleuc va tenir a File o Fila, que es va casar amb Antígon II Gònates i van ser els pares de Demetri II de Macedònia. Del segon matrimoni va continuar la dinastia selèucida.

## Referències

* ↑ Lendering, Jona. «Antigonids». Livius. [Consulta: 9-X-2020].
* 1 2 Will, Édouard. Histoire politique du monde hellénistique, 323-30 av. J.-C.. París: Seuil, 2003, p. 46-52, 214-230. ISBN 9782020603874.
# Xenomystax austrinus

Xenomystax austrinus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 458 i 732 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental central: Belize, Colòmbia i Panamà.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gilbert, C. H., 1891. Descriptions of apodal fishes from the tropical Pacific. A: Scientific results of explorations by the U. S. Fish Commission steamer Albatross. Proceedings of the United States National Museum v. 14 (núm. 856): 347-352.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Smith, D. G., 1989. (Various eel families). A: Böhlke, E. B. (ed.). Mem. Sears Found. Mar. Res. Mem. 1 (part 9).
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pous de neu d'Izaña

Els pous de neu d'Izaña són unes neveres a la muntanya d'Izaña, entre els termes municipals de La Orotava i Güímar, a l'illa de Tenerife (Canàries, Espanya) declarades bé d'interès cultural en la categoria de lloc etnològic.
Durant els segles XVII, XVIII i XIX la neu es va explotar econòmicament a les tres illes més altes de l'arxipèlag canari: Gran Canària, Tenerife i La Palma. En els municipis de Tenerife d'Arafo i La Orotava existien fins a dinou pous documentats, en els quals es recollia la neu caiguda a l'hivern. Després de compactada i protegida amb capes de vegetació, gràcies a l'orientació septentrional dels pous, la neu es conservava per mesos. El subministrament al port de Santa Cruz de Tenerife, ciutat de San Cristóbal de La Laguna i Vila de la Orotava, tenia finalitats terapèutiques, per a conservació d'aliments i per preparar refrescs i gelats, arribant-se a exportar a les illes de la Palma i Gran Canària.
El major dels pous, al vessant nord de la muntanya d'Izaña, té un diàmetre aproximat de sis metres i una profunditat de vuit. Les seves parets, lleugerament inclinades, estan formades per blocs de lava apilats sense morter, accedint-se a l'interior per una escala espiral de pedres basàltiques que sobresurten del mur. Altres dos pous de característiques similars estan actualment semisoterrats. Un forma parella amb el major (Pozos de Abajo), mentre que l'altre està alguna cosa per damunt (Pozo de Arriba). També s'inclou a la declaració de lloc etnològic el Pou de la Font de Mal Abrigo, l'estat del qual de conservació és considerablement pitjor.

## Referències

* ↑ DECRETO 25/2009, de 3 de marzo, por el que se declaran Bien de Interés Cultural, con categoría de Sitio Etnológico "Los Pozos de Nieve de Izaña", situados en el Parque Nacional del Teide, término municipal de La Orotava, isla de Tenerife, delimitando su entorno de protección. Boletín Oficial de Canarias núm. 47, martes 10 de marzo de 2009. Pág. 4693.
* ↑ MIRANDA CALDERÍN, Salvador, El oficio de los neveros en Gran Canaria en el siglo XVIII, Vegueta : Anuario de la Facultad de Geografía e Historia, n.7. pp. 115-133, 2003.
* ↑ MIRANDA CALDERÍN, Salvador, Pozos de nieve de Tenerife : estudio histórico y geográfico de las explotación de la nieve en la Isla de Tenerife, siglos XVIII y XIX, Universidad de Las Palmas de Gran Canaria. ULPGC, Las Palmas de Gran Canaria, 2003, 184 p.

## Enllaços externs

* Pous de Neu. Izaña. Tenerife.
* Declaran bé d'interès cultural als pous de neu d'Izaña.
* http://www.mcu.es/bienes/cargarFiltroBienesInmuebles.do?layout=bienesInmuebles&cache=init&language=es
# Virginia Zeani

Virginia Zeani (Solovăstru, 21 d'octubre de 1925 - West Palm Beach, 20 de març de 2023) fou una soprano romanesa particularment associada amb el repertori italià lirico-spinto.

## Biografia

Nascuda Virginia Zehan, va estudiar a Bucarest amb Lídia Lipkóvskaia i a Milà amb Aureliano Pertile. Va debutar el 1948 a Bolonya com Violetta de La Traviata de Giuseppe Verdi, paper que cantà en més de 650 representacions durant la seva carrera. Va cantar principalment a Itàlia i posteriorment a Londres, Viena, París, Leningrad, Moscou, Filadèlfia, Mèxic, Belgrad, Dublín, Houston, Zúric, Montecarlo, l'Arena de Verona, el Liceu de Barcelona i el Metropolitan Opera de Nova York, aquest darrer el 1966.
El seu debut a La Scala de Milà va tenir lloc el 1956 com a Cleòpatra a Giulio Cesare de Händel. En aquella ocasió va conèixer el baix Nicola Rossi-Lemeni, amb qui es va casar. L'any següent tornà a participar en aquest teatre milanès en l'estrena mundial de Dialogues des Carmélites de Francis Poulenc en el rol protagonista de Blanche. De Poulenc va cantar també La Voix humaine.
Els seus personatges principals van ser el protagonisa de Lucia di Lammermoor, Gilda de Rigoletto, Elvira de I Puritani, els principals de Linda di Chamounix, de Maria di Rohan, de Madama Butterfly, de Thaïs, de Manon Lescaut, de Tosca, de Fedora, d'Adriana Lecouvreur, d'Aida, Desdémona a Otello, de Leonora, Lina de Stiffelio, Elsa de Lohengrin, Senta de Der fliegende Holländer, les quatre heroïnes d'Els contes de Hoffmann d'Offenbach i Magda Sorel de The consul de Gian Carlo Menotti.
Durant la seva llarga carrera va cantar amb tots els grans tenors de diverses generacions: Beniamino Gigli, Ferruccio Tagliavini, Carlo Bergonzi, Alfredo Kraus, Luciano Pavarotti o Plácido Domingo. Es va retirar el 1983 per ensenyar al conservatori de Bloomington a la Universitat d'Indiana.
En morir Rossi-Lemeni el 1991, Virginia es va retirar a West Palm Beach (Florida), on va ensenyar a joves cantants, incloent-hi Marilyn Mims, Susan Patterson, Sylvia McNair, Elizabeth Futral, Vivica Genaux, Angela Brown, Mark Nicolson, Leah Partridge i Heidi Klassen.

## Referències

* ↑ «Obituary: Romanian Soprano Virginia Zeani Passes at 97». Opera Wire, 20-03-2023 [Consulta: 21 març 2023].
* ↑ Kandell, Jonathan «Virginia Zeani, Versatile and Durable Soprano, Dies at 97» (en anglès). The New York Times, 21-03-2023 [Consulta: 23 març 2023].
* ↑ Digital, La Vanguardia. «Edición del viernes, 14 enero 2000, página 40 - Hemeroteca - Lavanguardia.es» (en castellà). [Consulta: 20 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Biografia
# Antoni Lladó i Gomà-Camps

Antoni Lladó i Gomà-Camps (Barcelona, 20 de desembre de 1954) és un advocat i economista català. És llicenciat en Dret i en Ciències Econòmiques (1976), estudis en què va ser reconegut amb el Premi Extraordinari de Llicenciatura. Després d'uns anys dedicats a la docència universitària en el Departament d'Economia d'Empresa de la Universitat Autònoma de Barcelona, es dedica a la consultoria independent per a diverses institucions públiques i privades en temes d'economia general i aplicada.
El nucli fonamental de la seva activitat consultora es produeix dins l'àmbit de l'economia industrial, tant fent estudis de diagnòstic com impulsant plans d'acció sectorials, en diverses àrees d'actuació. És autor de diversos llibres, publicacions i articles en el camp de l'economia industrial, el transport i la mobilitat, la innovació i les indústries culturals. En aquest últim àmbit destaca el Llibre Blanc del finançament de la Cultura a Catalunya, elaborat l'any 1987 per a la Fundació Jaume Bofill. També és coautor de l'informe Catalunya l'any 2000, amb un article sobre l'economia del sector cultural. Entre 2007 i 2011 fou director de l'Institut Català de les Indústries Culturals.

## Referències

* ↑ País, Ediciones El. «Antoni Lladó, director del ICIC en sustitución de Xavier Marcé» (en castellà), 06-02-2007. [Consulta: 29 setembre 2016].
* ↑ «L'economista i advocat Antoni Lladó és nomenat director de l'Institut Català de les Indústries Culturals-Sala de premsa. Generalitat de Catalunya». premsa.gencat.cat. Arxivat de l'original el 2016-10-01. [Consulta: 29 setembre 2016].
# Lielupe

El riu Lielupe (literalment: Riu Gran, letó: Lielupe, alemany: Kurländische Aa) està situat al centre de Letònia. La seva longitud és de 119 km (arribaria als 310 quilòmetres si el riu Memel es comptara com a part del Lielupe). La superfície de la seva conca és de 17.600 km². La caiguda mitjana dels Lielupe és d'1 metre per quilòmetre i el seu volum mitjà és de 106 m³/s, tot i que 1.380 m³/s és el màxim durant les inundacions.

## Geografia física

El Lielupe comença a la confluència dels rius Nemunelis i Mūsa prop de Bauska. A la part superior del seu curs, el riu travessa una vall dolomita amb uns petits ràpids, fins a arribar a Mežotne, on s'eixampla i s'aprofundeix sobre la plana plana de Zemgale. Durant molts anys, el Lielupe sovint desbordava els seus bancs poc profunds i inundava els camps i pobles circumdants, especialment durant el desglaç de primavera. Avui dia moltes parts dels bancs de Lielupe estan contingudes amb dics de terra per evitar inundacions desastroses. Gran part del Lielupe està cobert d'herbes fluvials. Als seus trams inferiors, el riu flueix paral·lel a la línia de costa del golf de Riga; la ciutat de Jūrmala s'estén durant gairebé 30 km entre el riu i el mar. Finalment, Lielupe desemboca al mar Bàltic, mentre que la branca de Buļļupe (en alemany: Kurische Aa) desemboca al riu Daugava. La desembocadura moderna del riu va aparèixer l'any 1755. Abans, el Buļļupe era el canal principal de Lielupe.
Al voltant del 50-55% de l'abocament d'aigua del riu és de neu fosa. El Lielupe és navegable per un rang de 100 km (60 milles), el rang continu més llarg entre els rius letons. Els municipis al llarg del riu comprenen: Bauska, Mežotne, Jelgava, Kalnciems, Jūrmala i Riga. El Lielupe també dona nom a una estació de ferrocarril i un barri de la ciutat de Jūrmala.
Els afluents del riu Lielupe (des de la font fins a la desembocadura): Esquerra: Mūša (Mūsa), Īslīce, Svitene, Sesava, Vircava, Platone, Svēte (Švėtė) Dreta: Nemunėlis (Mēmele), Garoze, Iecava

## Referències

* ↑ Hydronyms in Latvian maps
* ↑ «Country Profile - Latvia». A: AQUASTAT - FAO's Global Information System on Water and Agriculture. FAO, 2016, p. 5.
* ↑ «Water profile of Latvia». The Encyclopedia of Earth. [Consulta: 21 maig 2022].
* ↑ Baister, Stephen; Patrick, Chris. Latvia (en anglès). Bradt Travel Guides, 2007, p. 187. ISBN 978-1-84162-201-9.
* ↑ Bertina, Laura; Krievans, Maris; Burlakovs, Juris; Lapinskis, Janis «Coastal Development of Daugavgrîva Island, Located Near the Gulf of Riga». Proceedings of the Latvian Academy of Sciences. Section B: Natural, Exact and Applied Sciences, 69, 6, 2015, pàg. 290–298.
# Teatre del Prado Catalán (Passeig de Gràcia-Carrer de Casp)

El Prado Catalán va ser un recinte recreatiu, inaugurat el 13 de juny de 1863, i va funcionar fins al 1883, dirigit per l'empresari Llosellas, que ho era també del cafè de Les Delícies. El Prado Catalán disposava de jardins, estàtues, sortidors i cascades d'aigua, un cafè, un teatre on s'hi feien representacions dramàtiques i de sarsuela, i també tenia un circ de cavalls. Estava situat a l'illa delimitada per la Gran Via, Pau Claris, Passeig de Gràcia i Casp, i tenia un aforament de 1.800 persones.
Aviat va ser una seriosa competència per als Jardins del Tívoli. Des del juliol del mateix 1864, ja va comptar amb dos teatres: el «gran saló» per a les representacions d'òpera, teatre, etc. i el «teatret d'estiu», per a les obres breus.
Oferia funcions de teatre (especialment comèdies i sainets) i sarsuela, i va contribuir a la consolidació de la comèdia i la sarsuela catalanes. També organitzava balls populars i concerts de bandes militars.
El 13 de juny de 1866 s'hi va estrenar la comèdia Les ametlles d'Arenys, de Josep Maria Arnau i Pascual.
El 1885, el seu propietari, Ignasi Elies, va decidir construir el nou Teatre Novedades en el solar que ocupava el Prado Catalán.

## Referències

* ↑ «En la noche del sábado se inauguró...» (en castellà) pàg. 2. Diario de Barcelona núm. 166, 15-06-1863. [Consulta: febrer 2025].
* 1 2 3 Tierz, Carme; Muniesa, Xavier. Barcelona ciutat de teatres. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, Viena Edicions, 2013, p. 295.
* ↑ «Teatre del Prado Catalán». Patrimoni Musical Català. [Consulta: 8 febrer 2025].
# Wawat

Wawat fou una regió de Núbia des on els egipcis prenien la fusta, sobretot fusta negra, vers Egipte, pel Nil i mitjançant barques, algunes de les quals es van construir allí mateix. Correspon a la regió entre la primera i segona cascades.
Es va constituir en regne durant l'imperi mitja, però no es coneix gairebé res de la seva història.
# Tomba TT359

TT359 és la nomenclatura arqueològica (de les sigles són de l'anglès Theban Tomb) d'una tomba que es troba a Deir el-Medina. Forma part de la Necròpolis tebana, situada a la riba esquerra del Nil, davant de Luxor. És el lloc d'enterrament originari d'Inherkhau, que va ser capatàs del Senyor de les Dues Terres al Lloc de la Veritat, durant els regnats de Ramsès III i Ramsès IV.
Inherkau també era propietari de tomba TT299. Era fill del que tenia el títol similar de Capatàs Huy. L'esposa d'Inherkau es deia Wab.
La cambra exterior de la tomba inclou escenes amb Inherkau, la seva dona i el seu fill Kenna. Les escenes inclouen representacions del Llibre de les Portes, el Llibre dels Morts i dues fileres de reis, reines i prínceps difunts.
A la cambra interior s'hi poden apreciar escenes on hi apareixen Inherkau i el seu fill Harmin. La cambra també conté una escena en una porta que representa Amosis-Nefertari i Amenofis I (avui al Museu de Berlín, codi 2060-1). Altres elements de la tomba inclouen una estela (avui a l'Institut Oriental de Chicago, núm. 403) i un taüt que probablement pertanyia a la dona d'Inherkau.
Durant el regnat de Pinedjem I aquesta tomba va servir per a encabir-hi mòmies reials que havien estat saquejades. És el cas de les restes d'Amosis-Meritamun, trobades en aquest espai el 1930 per l'egiptòleg nord-americà Herbert Eustis Winlock.

## Referències

* 1 2 3 Porter i Moss, 1970, p. 421-424.
* ↑ Porter i Moss, 1970, p. 380.
* ↑ Dodson i Hilton, 2004, p. 123.
* ↑ Tyldesley, 2006, p. 91.

## Vegeu també

* Llista de mòmies reials egípcies

## Bibliografia

* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Porter, Bertha; Moss, Rosalind. Topographical Bibliography of Ancient Egyptian Hieroglyphic Texts, Statues, Reliefs and Paintings Volume I: The Theban Necropolis, Part I. Private Tombs (en anglès). Griffith Institute, 1970.
* Tyldesley, Joyce. Chronicle of the Queens of Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2006. ISBN 0-500-05145-3.
# Gästrikland

Gästrikland o Gestricia és una de les províncies més importants i històriques de Suècia.

## Geografia

Limita amb Uppland, Västmanland, Dalarna, Hälsingland i el Golf de Bothnia. Gästrikland pertany a la mancomunitat de Norrland, plena de boscos, llacs i muntanyes. Abans de 1900 era coneguda pel seu nom llatí, Gestricia i després passà a denominar-se Gästrikland, en suec.
La província o comtat de Gästrikland està unida des de 1772 a la Casa Reial de Suècia, essent l'actual titular, la princesa Magdalena de Suècia.
La província té una àrea de 4.200 km² i una població de més de 145.000 habitants (144.154 hab en 2004). Els animals que representen la província són el ren i el gall fer. La seva flor representativa és el muguet.
Gästrikland està dividida en subdivisions o municipis principals: Gävle (la capital), Sandviken, Hofors, Ockelbo, i darrerament també amb Älvkarleby, sobretot pel turisme que aporta i que ha crescut en els darrers anys. També cal anomenar el Färnebofjärden, un dels parcs nacionals més importants del país, que es troba entre el comtat d'Uppsala i el Comtat de Gävle (o Gävleborg), també limita amb Svealand i Norrland. Passa per la zona el riu Dalälven.
Durant l'època medieval, Gästrikland (província del sud-est) va pertànyer a Svealand. La zona ha estat de sempre un lloc favorit per als rens, ja que a part d'una bona comuna que són controlats per les autoritats competents.

## Fills il·lustres

* Joel Berglund (1903-1989), cantant d'òpera (baríton).

## Economia

L'economia principal de la província està unida a les mines, a la pesca, al comerç i al ferro metal·lúrgic. El turisme és un del recursos més importants, vinculada a la zona des del segle xx.

## Referències

* Guies visuals d'El País-Aguilar "Suècia".

## Vegeu també

* Hamrånge

## Enllaços externs

* Parc Nacional Arxivat 2009-09-07 a Wayback Machine.
# Jordi Llorca Piqué

Jordi Llorca Piqué és Catedràtic i Vicerector de Recerca de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC). Membre numerari de l'Institut d’Estudis Catalans (IEC) i membre electe de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona (RACAB).
La seva àrea de recerca és la nanotecnologia, la catàlisi heterogènia i la fotocatàlisi en aplicacions energètiques i mediambientals i la tecnologia de l'hidrogen.
La Unió Astronòmica Internacional ha batejat l’asteroide 2013 WD1 amb el seu nom pels seus estudis sobre meteorits. Ha classificat més de dos-cents meteorits, incloent el meteorit de Mart Ksar Ghilane 002 trobat al Sàhara. Ha participat en el descobriment del meteorit de Barcelona, caigut el 1704, i ha participat en nombroses expedicions per buscar meteorits en deserts de tot el món.

## Premis i reconeixements

* Premi Humbert Torres de divulgació científica, 2003.
* Distinció de la Generalitat de Catalunya per a la Promoció de la Recerca Universitària, 2003.
* Premi ICREA Academia, 2010-2014.
* Premi ICREA Academia, 2015-2019.
* Premi ICREA Academia, 2020-2024.

## Obra publicada

A més a més de la seva tasca docent i d'investigació, Jordi Llorca ha publicat els següents llibres de divulgació científica:
* Els meteorits: Què són i per a què serveixen. Edicions de l'Institut d'Estudis Ilerdencs, 1995. ISBN 84-87029-63-9.
* Pedres que cauen del cel. L'impacte dels meteorits en la història i la ciència. Pagès Editors, 2003. ISBN 978-84-9779-046-8.
* Meteoritos y cráteres. Fragmentos de otros mundos que caen en la Tierra. Milenio Publicaciones, 2004. ISBN 9788497431248.
* El hidrógeno y nuestro futuro energético. Edicions UPC, 2010. ISBN 9788498804188.

## Referències

* 1 2 «Vicerector de Recerca». [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ «Sessió de recepció de Jordi Llorca Piqué com a membre numerari de la SCCT». [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ «Small-Body Database Lookup». [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ «Es localitzen dos fragments del meteorit de Barcelona, que va caure el 1704 | Museu de Ciències Naturals de Barcelona». [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ «sala-de-premsa/noticies/es-localitzen-dos-fragments-del-meteorit-de-barcelona-que-va-caure-el-1704». UPC, 26-03-2024. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Bravo, Rosa M. «"Trobar un meteorit és tocar un fragment d'un altre món" - 14 juny 2020», 26-03-2024. [Consulta: 26 març 2024].
# Pàvel Krilov

Pàvel Krilov (Tver, 19 de febrer de 1885 - Moscou, 21 d'abril de 1935), nom complet amb patronímic Pàvel Dmítrievitx Krilov, rus: Павел Дмитриевич Крылов, fou un compositor rus del segle xx.
Feu els estudis en el Conservatori de Moscou, i assolí en acabar-los la medalla d'or. S'assenyalà com a compositor d'altura amb l'òpera Die Fontäne von Bachtschissarai, inspirada en un poema de Puixkin; una Simfonia; el poema simfònic Der Frühling; un Quartet per a instrument d'arc; tres Sonates per a piano i diversos cors a cappella.
El 1926 fou nomenat professor del Conservatori de Moscou.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, segona part, pàg. 3537 (ISBN 84-239-4582-0)

## Enllaços externs

* (rus) Biografia a persons-info.com
* (rus) Biografia a dic.academic.ru
* (rus) Biografia a biographiya.com