OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Terra Indígena Santana

La Terra Indígena Santana (Iemârire) es troba aproximadament a 140 km del municipi de Nobres-MT, a la regiço central de l'Estat de Mato Grosso.

## Història

Els bakairís do Rio Novo, com registra l'etnògraf Karl von den Steinen el 1884, ja eren presents a la regió on es troba actualment la terra indígena Santana. Aquest grup bakairí, en temps immemorials, es va dispersar dels altres bakairís cap a la capçalera del riu Arinos. El mateix grup va ser el primer que es va posar en contacte amb persones no indígenes, en conseqüència el primer a patir les conseqüències de la colonització. A propòsit d’això, Steinen informa d’evidències d’impactes socioculturals en la forma de vida dels bakairís de Rio Novo, als anys de 1884: “La gent petita portava una vida idíl·lica. S'ocupaven del bestiar i de les collites, anaven a caçar, plantaven mandioca, mongetes, blat de moro, arròs, una mica de tabac i sucre. Eren civilitzats, malgrat les orelles perforades i l'envà nasal (...) Tothom entenia, almenys, una mica de portuguès”.
El primer líder destacat entre els bakairí va ser conegut com a capità Reginaldo I'elu, sobre qui tenim la informació següent "... sempre va mostrar interès en les notes de l'expedicionari alemany, va afegir que tenia l'admirable qualitat d'una aprehensió, d'expressar clarament en portuguès, tot i que grollerament". Sobre el capità Reginaldo se sap que va ser el principal responsable de la primera demarcació de l'àrea indígena Bakairí, que es va produir el 1905, mitjançant la Llei núm. 362 de 24 d'abril de 1905 a iniciativa del govern de l'Estat.
La creació del Lloc Indígena Santana, el 1965, va ser una demanda dels bakairís de Rio Novo, com a forma d’assegurar part del territori tradicional, a través del Serviço de Proteção ao Índio, ja que estava sent envaït pels agricultors. Així, quatre bakairís (inclosos Palmiro Barata, Manoel Murito, Egideo Sapâe i Baselino Maiura) van caminar a peu fins a Cuiabá, on es trobava la 6a Inspecció Regional del’ PI, per presentar les seves necessitats.
João Viegas Muniz va ser el primer cap del Lloc Indígena Santana, el 1965.
Així, el poble Kurâ Bakairi de Rio Novo va ser testimoni dels canvis dels darrers tres segles. El poble Santana és el poble mare dels altres pobles que existeixen actualment al territori de la terra indígena Santana, que són Aldeia Nova Canaã i Aldeia Quilombo (Igu Iâ'o).

## Referències

* ↑ «Quadro Geral dos Povos». pib.socioambiental.org.
* 1 2 Steinen, Carl von. Unter den Naturvölkern Zentral-Brasiliens Reiseschilderung und Egebnisse der Zweiten Schingu-Expedition 1887-1888. Hamburg: Severus Verlag, 2013, p. 124-126. ISBN 9783863474270. OCLC 864644096.
* 1 2 3 SURUBIM, Marinilza de Fatima. «Os Sentidos da Educação Escolar entre os KURÂ-BAKAIRI da Terra Indígena Santana (NOBRES-MT)». UFMT. Arxivat de l'original el 2018-02-19. [Consulta: 18 setembre 2021].
# Província de Covasna

La província de Covasna (IPA: [ko.'vas.na], hongarès: Kovászna) és un judeţ, una divisió administrativa de Romania, a Transsilvània, amb capital a Sfântu Gheorghe.

## Límits

* Província de Vrancea i província de Bacău a l'est.
* Província de Braşov a l'Oest.
* Província de Harghita al nord.
* Província de Buzău al sud.

## Demografia

El 2002, tenia 222,449 i una densitat de població de 60 h/km².
* Hongaresos - 73,79% (o 164,158)
* Romanesos - 23,28% (o 51,790)
* Gitanos - 2,68% (o 5,973)
Covasna té el segon percentatge més alt de població hongaresa a Romania, juntament amb la Província d'Harghita. Els hongaresos de Covasna són principalment Szeklers.
| Any | Població |
| 1948 | 157,166 |
| 1956 | 172,509 |
| 1966 | 176,858 |
| 1977 | 199,017 |
| 1992 | 233,256 |
| 2002 | 222,449 |

## Divisió Administrativa

La província té 2 municipalitats, 3 ciutats i 39 comunes.

### Municipalitats

* Sfântu Gheorghe (Sepsiszentgyörgy) - capital; població: 60,900
* Târgu Secuiesc (Kézdivásárhely)

### Ciutats

* Covasna (Kovászna)
* Baraolt (Barót)
* Întorsura Buzăului (Bozdaforduló)

## Comunes

| Aita Mare Arcuş Barcani Băţani Belin Bixad Bodoc Boroşneu Mare Brăduţ | Brateş Breţcu Catalina Cernat Chichiş Comandău Dalnic Dobârlău Ghelinţa | Ghidfalău Haghig Ilieni Lemnia Malnaş Mereni Micfalău Moacşa Ojdula | Ozun Poian Reci Sânzieni Sita Buzăului Turia Vâlcele Valea Crişului Valea Mare | Vârghiş Zăbala Zagon |

## Referències

* ↑ Institut Nacional d'Estadística, "Populaţia după etnie" Arxivat 2009-08-16 a Wayback Machine.
* ↑ Institut Nacional d'Estadística, "Populaţia la recensămintele din anii 1948, 1956, 1966, 1977, 1992 şi 2002" Arxivat 2006-09-22 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Web del Comtat de Covasna Arxivat 2001-01-24 a Wayback Machine. (romanès)
# Província de Giurgiu

La província de Giurgiu (IPA: [ʤjur.ʤju]) és un județ, una divisió administrativa de Romania, a Muntènia, amb capital a Giurgiu.

## Límits

* Província de Călărași a l'est.
* Província de Teleorman a l'est.
* Província d'Ilfov i província de Dâmbovița al Nord.
* Bulgària al sud - Província de Ruse.

## Demografia

El 2002, tenia 297,859 i una densitat de població de 84 h/km².
* Romanesos - un 96%
* Gitanos - 3,5%, i altres.
| Any | Població |
| 1948 | 313,793 |
| 1956 | 325,045 |
| 1966 | 320,120 |
| 1977 | 327,494 |
| 1992 | 313,352 |
| 2002 | 297,859 |

## Divisió administrativa

La província té un municipi, 3 ciutats i 51 comunes.

### Municipis

* Giurgiu - capital; població: 73,260

### Ciutats

* Bolintin-Vale
* Mihăilești
* Dealu

### Comunes

| Adunații-Copăceni Băneasa Bolintin-Deal Bucșani Bulbucata Buturugeni Călugăreni Clejani Colibași | Comana Cosoba Crevedia Mare Daia Florești-Stoenești Frătești Găiseni Găujani Ghimpați | Gogoșari Gostinari Gostinu Grădinari Greaca Herăști Hotarele Iepurești Izvoarele | Joița Letca Nouă Malu Mârșa Mihai Bravu Ogrezeni Oinacu Prundu Putineiu | Răsuceni Roata de Jos Săbăreni Schitu Singureni Slobozia Stănești Stoenești Toporu | Ulmi Valea Dragului Vânătorii Mici Vărăști Vedea |

## Referències

* ↑ National Institute of Statistics, "Populația după etnie" Arxivat 2009-08-16 a Wayback Machine.
* ↑ National Institute of Statistics, "Populația la recensămintele din anii 1948, 1956, 1966, 1977, 1992 și 2002" Arxivat 2006-09-22 a Wayback Machine.
# Municipi de Tetovo

Tetovo (Macedònic: Тетово, albanès: Tetovë) és una municipalitat al nord-oest de Macedònia del Nord. Tetovo tembé és el nom de la ciutat on hi ha la seu principal.
El municipi limita amb Sèrbia al nord i oest, amb el municipi de Tearce al nord-est, amb el de municipi de Jegunovce a l'est, Želino al sud-est, Brvenica al sud i Bogovinje al sud-oest.

## Demografia

La població del municipi és de 86 580 hab. dels quals aproximadament 75 000 viuen a la ciutat de Tetovo, i la resta en els suburbis i petites viles. Segons el darrer cens nacional macedoni, la majoria de la població és albanesa.
El 2003 la divisió territorial de la república va atribuir al municipi dels municipis rurals de Šipkovica i Djepčište. Sense ells, la població de Tetovo era de 65 318 hab. segons el cens del 1994, i 70 841 en l'últim cens ↑.
La població de Šipkovica l'any 1994 era de 6 797 habitants, i el 2003 de 7 820.
La de Djepčište el 1994 era de 7 286 hab., i el 2003 de 7 919.
Amb la divisió del 2003 els municipis de Djepčište i Šipkovica foren atribuïts a Tetovo i la població augmentà a 86 580 hab.. Al municipi hi ha un total de 18 viles.

## Enllaços externs

* Kalkandelenliler Derneği Arxivat 2019-06-09 a Wayback Machine.
* Municipi de Tetovo - Lloc web oficial
* Municipi de Tetovo al ministeri macedoni d'autogovern Arxivat 2006-09-08 a Wayback Machine.
# Tetracentrum

Tetracentrum és un gènere de peixos pertanyent a la família dels ambàssids.

## Taxonomia

* Tetracentrum apogonoides (Macleay, 1883)
* Tetracentrum caudovittatus (Norman, 1935)
* Tetracentrum honessi (Schultz, 1945)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Macleay, W., 1883. Contribution to a knowledge of the fishes of New Guinea, Núm. 4. Proc. Linn. Soc. N. S. W. v. 8 (pt 2): 252-280.
* ↑ Norman, J. R., 1935. A new percoid fish from Papua. Copeia 1935 (núm. 2): 61-63.
* ↑ Schultz, L. P., 1945. A new genus and two new species of percoid fishes from New Guinea, family Centropomidae. Proceedings of the United States National Museum v. 96 (núm. 3191): 115-121.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Districte de Taraclia

El districte de Taraclia (en romanès Raionul Taraclia, en búlgar 'Тараклийски уезд, Tarakliski uezd o Тараклийски район, Tarakliski raion) és una de les divisions administratives de la República de Moldàvia. La capital és Taraclia. Té una extensió d'1,022 km². L'u de gener de 2005, la població era de 43.600 habitants, d'ells el 66% són búlgars.
# Tetraodon miurus

Tetraodon miurus és una espècie de peix de la família dels tetraodòntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 15 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical (24 °C-28 °C) i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 «Tetraodon miurus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Roberts, T.R., 1986. Tetraodontidae. p. 434-436. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Bleeker, P., 1851: Over drie nieuwe soorten van Tetraödon van den Indischen Archipel. Natuurkundig Tijdschrift voor Nederlandsch Indië v. 1: 96-97.
* Dekkers, W. J., 1975: Review of the Asiatic freshwater puffers of the genus Tetraodon (Linnaeus, 1758) (Pisces, Tetraodontiformes, Tetraodontidae). Bijdragen tot de Dierkunde v. 45 (núm. 1): 87-142.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Roberts, T. R., 1998: Freshwater fugu or pufferfishes of the genus Tetraodon from the Mekong basin, with descriptions of two new species. Ichthyological Research v. 45 (núm. 3): 225-234.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Tetrasíl·lab

El tetrasíl·lab és un vers de quatre síl·labes. També se'n diu quadrisíl·lab. En general és un vers d'Art menor que s'usa per donar gran rapidesa al llenguatge poètic i pot aparèixer com a vers únic o bé combinat amb altres metres, entre els quals destaca la codolada, on es combinen versos de vuit i de quatre síl·labes que rimen en apariats.
La peça més destacada escrita en tetrasíl·labs és Espill, obra del metge valencià Jaume Roig i que data d'entre 1460 i 1462. Està escrit fent servir més de 16 mil tetrasíl·labs, cosa que el fa de difícil lectura, ja que la monotonia del vers i la complexitat sintàctica que suposa fa que sigui difícil de ser llegit.
(Quatre síl·labes) TETRASÍL·LAB O QUADRISÍL·LAB
    Exp.
    E com pensàs
    que’l temps passat
    mal compassat
    perdut, no’s cobra
    metí en obra
    l'oït novell
    de bon consell.
          J. Roig (Espill, Llibre IV)

## Bibliografia

* Bargalló Valls, Josep (1991): Manual de Mètrica i versificació catalanes. Ed. Empúries. Col·lecció Les Naus. Barcelona.
* Oliva i Llinàs, Salvador (1988): Introducció a la Mètrica. Quaderns Crema. Assaig Minor, núm. 4. Barcelona.
* Parramon i Blasco, Jordi (2000): Diccionari de Poètica. Edicions 62. Col·lecció El Cangur Diccionaris, núm. 265. Barcelona.
* Roig, Jaume (1978): Espill o Llibre de les dones. Ed. 62. Les Millors Obres de la Literatura Catalana, núm. 3. Barcelona
* Serra i Baldó, A i Llatas, Rossend (1986): Resum de Poètica Catalana. Mètrica i Versificació. Ed. Barcino. Col·lecció Popular, núm. 75. Barcelona.
# Thamnaconus arenaceus

Thamnaconus arenaceus és una espècie de peix de la família dels monacàntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 23 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-àfrica i Madagascar.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smith J. L. B., 1949. The sea fishes of southern Africa. Central News Agency, Ltd., Ciutat del Cap, Sud-àfrica. Sea Fishes . 1-550.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Barnard, K. H., 1927. Diagnoses of new genera and species of South African marine fishes. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 9) v. 20 (núm. 115): 66-79.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Bussing, W.A. i R.J. Lavenberg, 1995. Monacanthidae. Cachúas, lijas. p. 1278-1280. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hutchins, J.B., 1984. Monacanthidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean (Fishing Area 51). Vol. 3. FAO, Roma. pag. var.
* Hutchins, J.B., 2001. Monacanthidae. Filefishes (leatherjackets). p. 3929-3947. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Tortonese, E., 1979. Monacanthidae. p. 643. A: J. C. Hureau i Th. Monod (eds.) Check-list of the Fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean (CLOFNAM). UNESCO, París. Vol. 1.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Mazara del Vallo

Mazara del Vallo (sicilià Mazzara) és un municipi italià, situat a la regió de Sicília i a la província de Trapani. L'any 2009 tenia 60.000 habitants. Limita amb els municipis de Campobello di Mazara, Castelvetrano, Marsala, Petrosino i Salemi. Un dels seus majors atractius turístics és el Sàtir dansant, un bronze d'estil hel·lenístic que es troba al museu de la ciutat.
La diòcesi de la que seu depèn com a sufragània, de Palerm i compta amb unes 30 parròquies. Vers el 1075 la seu de Lilibèon fou traslladada a Mazara del Vallo. Dels bisbes de Lilibèon el més cèlebre fou Pascarino, que el 451 fou nomenat delegat papal en el Concili de Calcedònia. El primer bisbe de Mazara del Vallo fou Esteban de Ferro, parent del comte de Roger. Durant el seu bisbat fou fundada la Catedral, embellida posteriorment pel bisbe Tristiano vers l'any 1557. El 1844 se separà de Mazala del Vallo la nova diòcesi de Marsala.

## Edificis

La Catedral és d'origen normand, però només conserva l'absis de la nau central i els murs de l'ala oriental com restes de la seva primitiva construcció de 1690-94, en la que l'edifici va perdre quasi tot el seu caràcter. Mereixen citar-se, a més, en aquesta ciutat, l'església de Sant Egidi, del segle xvi, amb sostre enteixinat; la del Carme, de la mateixa època; la de Sant Nicolau Reial, normanda, la planta quadrada, amb una petita cúpula en el centre; la de Santa Maria de Jesús, del segle xv, amb un portal de 1420 i una Verge amb el Nen, atribuïda a Domenico Gagini, Santa Catalina, amb estàtua d'aquesta santa, d'Antonello Gagini; la de la Verge de l'Alt o Santa Maria della Giummare, del segle xiv, amb portal gòtic i estàtua de la Verge de Jacopo Castagnola (1572); la de Santa Venerada, que conserva la cúpula i la nau de l'antiga església normanda i l'estàtua de la santa, de Vincenzo o Giacomo Gagini (1583); l'antic monestir de Sant Miquel, amb les estàtues de la Verge de les Gracies i Sant Miquel Arcàngel, atribuïdes a Fazio Gagini (1540).
Mereixen menció a part, les ruïnes del castell normand construït pel comte Roger I; l'estàtua de San Vito, de Marabitti (1771); el palau Milo: la interessant casa d'Hanníbal, etc.

## Història

Aquesta ciutat fou fortalesa de Selimont destruïda pel cartaginès per Anibal Gisgon el 409 aC. el 827 s'apoderaren d'aquesta els sarraïns i es declarà residència d'un emir. Una vegada expulsats aquells, el comte Roger fixà en ella la seva residència el 1075 i construí la Catedral.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Apendix núm. 7, pàg. 172 (ISBN 84-239-4577-4)
# Districte d'Amiens

El Districte d'Amiens és un dels quatre districtes amb què es divideix el departament francès del Somme, a la regió dels Alts de França. Té 21 cantons i 312 municipis. El cap del districte és la prefectura d'Amiens.

## Cantons

cantó d'Acheux-en-Amiénois - cantó d'Amiens-1 (Oest) - cantó d'Amiens-2 (Nord-oest) - cantó d'Amiens-3 (Nord-Est) - cantó d'Amiens-4 (Est) - cantó d'Amiens-5 (Sud-Est) - cantó d'Amiens-6 (Sud) - cantó d'Amiens-7 (Sud-Oest) - cantó d'Amiens-8 (Nord) - cantó de Bernaville - cantó de Boves - cantó de Conty - cantó de Corbie - cantó de Domart-en-Ponthieu - cantó de Doullens - cantó de Hornoy-le-Bourg - cantó de Molliens-Dreuil - cantó d'Oisemont - cantó de Picquigny - cantó de Poix-de-Picardie - cantó de Villers-Bocage (Somme)

## Vegeu també

* Cantons del Somme
# Proasellus coxalis

Proasellus coxalis és una espècie de crustaci isòpode pertanyent a la família dels asèl·lids.

## Subespècies

* Proasellus coxalis africanus (Monod, 1924)
* Proasellus coxalis aoualensis (Dia & Henry, 1985)
* Proasellus coxalis banyulensis (Racovitza, 1919)
* Proasellus coxalis cyanophilus (Dudich, 1925)
* Proasellus coxalis lucifugus (Deelemann, 1965)
* Proasellus coxalis nanus (Sket, 1991)
* Proasellus coxalis peyerimhoffi (Racovitza, 1919)

## Hàbitat

És una espècie demersal, la qual viu a l'aigua dolça.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'illa de Madeira, Gibraltar, l'Estat espanyol (incloent-hi Catalunya, Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera), França (incloent-hi l'illa de Còrsega), Itàlia (incloent-hi Sardenya), Croàcia, Àustria, Txèquia, Eslovàquia, Alemanya (introduït a partir de la dècada del 1980) i Grècia (incloent-hi Creta).

## Referències

* ↑ Dudich, E., 1925. Systematische Studien an italienischen Aselliden. Annales Musei Nationalis Hungarici 22: 281-301.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ SeaLifeBase (anglès)
* ↑ Mònica Martinoy, Dani Boix, Jordi Sala, Stéphanie Gascón, Jaume Gifre, Alba Argerich, Ricard de la Barrera, Sandra Brucet, Anna Badosa, Rocío López-Flores, Montserrat Méndez, Josep Maria Utgé, Xavier D. Quintana, 2006. Crustacean and aquatic insect assemblages in the Mediterranean coastal ecosystems of Empordà wetlands (NE Iberian peninsula). Limnetica, 25 (3): 665-682. Arxivat 2012-07-05 a Wayback Machine.
* ↑ Annex IV: Descripció de les característiques limnològiques de les masses d'aigua utilitzades en el càlcul de l'índex QAELS Arxivat 2010-10-04 a Wayback Machine. (català)
* ↑ Llistat de fauna endèmica a Menorca Arxivat 2006-02-15 a Wayback Machine. (català)
* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera Arxivat 2012-07-04 a Wayback Machine. (català)
* ↑ Joan Lluís Pretus, 1989. Noves dades per a la distribució de l'estigofauna balear. Endins, núm. 14-15. Ciutat de Mallorca. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (català)
* ↑ Fauna ibérica - CSIC (castellà)
* ↑ Especes exotiques et envahissantes des cours d'eau des Pays de la Loire. Synthèse des données invertébrés, macrophytes et diatomées, 2007-2008 (francès)
* ↑ Gollasch, S. i Nehring, S., 2006. National checklist for aquatic alien species in Germany. Aquatic Invasions 1(4): 245-269.
* ↑ Bernauer; D. & Jansen, W., 2006. Recent invasions of alien macroinvertebrates and loss of native species in the upper Rhine River, Germany. - Aquatic Invasions 1: 55-71.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
* List of Species Alien in Europe and to Europe (anglès)
# Sinocyclocheilus luopingensis

Sinocyclocheilus luopingensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a Yunnan (Xina).

## Referències

* ↑ Fang P.-W. 1936. Sinocyclocheilus tingi, a new genus and species of Chinese barbid fishes from Yunnan. Sinensia v. 7 (núm. 5). 588-593.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pierre Lahoussaye

Pierre Lahoussaye (París, 12 d'abril de 1735 - 1818) fou un violinista francès.
Als set anys aprengué el violí sense mestre, i després d'haver rebut algunes lliçons de Piffet entrà en el Concert espiritual. Posteriorment fou deixeble de Pagin, i després entrà al servei del príncep de Mònaco, realitzant al passar a Itàlia un dels més grans desitjos de la seva vida, que era escoltar a Tartini.
Director d'orquestra en diverses ciutats d'Itàlia, passà amb el mateix càrrec a Londres el 1772, i el 1775 retornà a París, on dirigí el Concert espiritual, i més tard les orquestres del teatre Feydeau i de la Comedia italiana. En els últims anys de la seva vida fou professor del Conservatori, però perdé la plaça el 1802, i morí en la més absoluta misèria. Lahoussaye fou un dels violinistes més eminents de la seva època. Deixà serenates i concerts que no arribaren a ser impresos.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 320 (ISBN 84-239-4524-3)