OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuela Villarán de Plasencia

Manuela Villarán de Plasencia (Lima, 1840 – 1888) va ser una poeta i periodista peruana. La seva poesia va ser festiva i enginyosa.

## Biografia

Va néixer en el si d'una família de Lima distingida pels seus mèrits literaris i cívics. Els seus pares van ser Manuel Vicente Villarán González i Nicolasa Angulo Jiménez. Es va casar el 13 de novembre de 1854 amb Rafael Plasencia Muñoz Fuentes, capità del batalló «Ayacucho».
Va formar part de la «primera generació de dones il·lustrades del Perú», que van fer incursions en el periodisme i en la literatura a partir de la dècada de 1870. Va col·laborar, doncs, en diverses revistes i setmanaris, com El Álbum (L'Àlbum), La Alborada (L'Albada), El Parnaso Peruano (El Parnàs Peruà), entre d'altres.
Va ser assistent assídua de les tertúlies literàries presidides a Lima per l'escriptora argentina Juana Manuela Gorriti, entre els anys 1876 i 1877. Aquestes trobades es realitzaven a la casa núm. 188 del carrer d'Urrutia (cantonada amb Pilitricas, avui en dia Jirón Ocoña), i entre els seus assistents hi figuraven Cristina Bustamante, Adriana de Buendía, Mercedes Cabello de Carbonera, Rosa Mendiburu de Palacios, Clorinda Matto de Turner, i els escriptors Ricardo Palma, Adolfo García, Numa Pompilio Llona, Acisclo Villarán i Abelardo Gamarra. Manuela va dedicar un poema «A l'eminent escriptora Juana Manuela Gorriti», en el qual feia referència a la seva estreta relació amb les seves joves deixebles.
Durant la guerra amb Xile, va perdre al seu únic fill Ernesto Plasencia, la qual cosa li va motivar una magistral elegia titulada «A Ernesto». Va morir pocs anys després, quan tenia 48 anys.

## Obra
### Poesia

* Cantos íntimos de una madre

### Teatre

* Agencia matrimonial

## Bibliografia

* Balta, Aída: Presencia de la mujer en el periodismo escrito peruano (1821-1960). Universidad de San Martín de Porres, Facultad de Ciencias de la Comunicación, Turismo y de Psicología, 1998 - 240 pp.
* Denegri, Francesca: El abanico y la cigarrera: la primera generación de mujeres ilustradas en el Perú. Instituto de Estudios Peruanos, 1996 - 215 pp.
* Guardia, Sara Beatriz: Mujeres peruanas. El otro lado de la historia. Librería Editorial Minerva, Lima, 2002. ISBN 9972-9264-2-7 / Versión digital: Peruanas
* Sánchez, Luis Alberto: La literatura peruana. Derrotero para una historia cultural del Perú, tomo III. Cuarta edición y definitiva. Lima, P. L. Villanueva Editor, 1975.
# Marco Santucci

Marco Santucci (Camaiore, Toscana, 1762 - Lucca, 1843) fou un compositor italià de la Toscana.
Debutà als tretze anys cantant lintermezzo de La contadina in corte d'Salieri, en la seva ciutat natal. Estudià en el Conservatori de "Santa Maria di Loreto", a Nàpols. El 1790 començà a Lucca la seva activitat com a mestre de capella. Ordenat sacerdot el 1794 continuà el treball de mestre de capella també a Sant Joan del Laterà, a Roma, i es dedicà exclusivament a la producció de música sacra cremant les òperes que havia escrit anteriorment <<indignes de la categoria sagrada d'un sacerdot>>. Com a professor fou molt estimat a Lucca i entre els seus alumnes tingué a Michele Puccini o Ettore Galli.
Canonge i mestre de capella de la catedral de Lucca. El 1806 li fou premiat un motet a 16 veus i 4 cors.
Entre les altres composicions seves i figuren misses, altres motets, salms, arranjaments de les antigues melodies del Stabat Mater i del Dies irae, a 4 veus amb orquestra, canons a 7, simfonies, sonates per a orgue, etc.
També va escriure el tractat Sulla melodia, sull' armonia e sull metro, dissertazione di M. S., canonico della Metropolitana di Lucca (Lucca, 1828).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 433 (ISBN 84-239-4554-5)
* Edita SARPE, Gran Enciclopèdia de la Música Clàsica, vol. IV, pàg. 1273. (ISBN 84-7291-226-4)
# Marcusenius bentleyi

Marcusenius bentleyi és una espècie de peix pertanyent a la família dels mormírids i a l'ordre dels osteoglossiformes.

## Etimologia

Marcusenius fa referència a l'alemany Johann Marcusen (el primer ictiòleg a estudiar els mormírids de forma sistemàtica), mentre que l'epítet bentleyi al·ludeix al missioner baptista William Holman Bentley (1855-1905), el qual va aconseguir-ne el tipus.

## Descripció

Fa 27 cm de llargària màxima.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical, el qual viu a Àfrica: és un endemisme de les cascades Boyoma del riu Congo a la República Democràtica del Congo.

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (23 de 100).

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1862. On the West African genus Hemichromis and descriptions of new species in the museums of the Academy and Smithsonian Institution. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 14. 134-139.
* 1 2 3 4 Boulenger, G. A., 1897. Descriptions of new fishes from the upper Congo.--II. Annals and Magazine of Natural History (Series 6), vol. 20 (núm. 119): 422-427. Pàg. 426.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* 1 2 The ETYFish Project - Fish Name Etymology Database (anglès)
* ↑ Gosse, J.-P., 1984. Mormyridae. P. 63-122. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1. Pàg. 80.
* ↑ Species in Wagenia Falls - FishBase (anglès)
* 1 2 Poll, M. i J. P. Gosse, 1963. Contribution à l'étude systématique de la faune ichthyologique du Congo central. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sér. in-8°, Sci. Zool., 116:43-110. Pàg. 93.
* ↑ Species in Congo River (anglès)
* ↑ List of Freshwater Fishes reported from Congo (Democratic Republic of the) - FishBase (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Anònim, 1999. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu d'Història Natural de Londres. Londres, la Gran Bretanya.
* Fritzsch, B. i P. Moller, 1995. A history of electroreception. p. 39-55. A: P. Moller (ed.). Electric fishes: history and behavior. Fish and Fisheries Series 17. Chapman & Hall, Londres, Gran Bretanya. Pàg. 54.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* Africhthy - African ichthyology portal Arxivat 2015-07-15 a Wayback Machine. (anglès) i (francès)
* Mormyridae - African weakly electric fishes (anglès)
# Mare de Déu de la Concepció del Bosc

La Mare de Déu de la Concepció del Bosc és l'antiga capella del mas el Bosc, del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada a prop del límit amb Sant Quirze Safaja. Del conjunt d'edificacions que formen aquest mas, la capella és la de més al nord, enfilada damunt d'una roca que forma una petita cinglera.
És inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una capella petita, d'una sola nau amb coberta de teula àrab a dos vessants i campanar d'espadanya molt senzill. Sobre la llinda del portal, de pedra, molt simple, hi ha una inscripció que porta escrit l'any 17??. S'arriba al recinte de la capella per una escala de set graons. L'església, que està aixecada damunt la pedra, té l'absis pla.

## Història

La capella fou aixecada el segle xviii per satisfer les funcions religioses del mas. Fou consagrada el 1673. Consta que fou feta construir per mossèn Josep Bosch, fill de la masia on es troba la capella, que fou rector de Sant Llorenç d'Hortons.

## Referències

* 1 2 3 «Capella de la Concepció de Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 març 2019].
* ↑ Dantí i Ruiz, 1993

## Bibliografia

* DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5
* GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Mare de Déu de la Concepció del Bosc en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Margarida Alfonso i Orfila

Margarida Alfonso i Orfila (Barcelona, 2 de novembre de 1914 - L'Ametlla del Vallès, 24 d'abril del 1991) va ser pianista, compositora i professora de música.

## Biografia

Fou filla dels compositors i professors Frederic Alfonso i Margarida Orfila, i germana del poeta Frederic Alfonso, estudiá a l'Escola Municipal de Música de Barcelona i abans d'acabar-hi la carrera ja hi feu un concert el 1935 on interpretà amb gran èxit obres de compositors clàssics i dels seus progenitors.
Va ser professora del Conservatori Municipal de Música de Barcelona, al mateix lloc on havien ensenyat els seus pares, i es jubilà al centre. Entre molts altres deixebles, tingué per alumna la futura guitarrista Assumpta Codina. Fou autora de composicions corals i instrumentals, especialment per a piano i per a violoncel i piano.

## Obres

* Estudi, per a piano
* Formosa nit, per a cor
* Impresión, per a violoncel i piano
* Tarantela, per a violoncel i piano

## Referències

* ↑ «Escola de Música». Escalafon del personal del Ayuntamiento de Barcelona en 31 de diciembre de 1948, 1949, pàg. 55.
* ↑ Morí amb 76 anys, un dia abans que el seu germà Frederic ( «Necrològica». La Vanguardia, 26-04-1991, pàg. 32.)
* 1 2 Bofill Levi, Anna. «Margarida Alfonso Orfila, al web "Diccionari Biogràfic de dones"». Arxivat de l'original el 2014-06-05. [Consulta: 1r maig 2014].
* ↑ «Escola Municipal de Música: Margarida Alfonso Orfila [ressenya de concert]». Revista Musical Catalana, núm. 376, 4-1935, pàg. 175-176.
* ↑ «Orden de 15 de julio de 1981 por la que se integran varias Profesoras en el Cuerpo de Profesores Auxiliares de Conservatorios de Música y Declamación». Boletín Oficial del Estado, 14-09-1981, pàg. 21230.

## Enllaços externs

* Fotografia (1934)
# Margarita Mariscal de Gante Mirón

Margarita Mariscal de Gante Mirón (Madrid, 10 de gener de 1954) és una política i jurista espanyola, que fou Ministra de Justícia en el primer govern de José María Aznar.

## Biografia

Va néixer el 10 de gener de 1954 a la ciutat de Madrid, sent la segona de diversos germans, entre ells José Manuel, comissari en cap de la Policia espanyola al districte madrileny de Ciudad Lineal. El seu pare va ser Jaime Mariscal de Gante, policia i jutge del Tribunal d'Ordre Públic (TOP) durant el Franquisme, i la seva mare Margot Mirón Landart, morta el 1997. Va estudiar dret a la Universitat Complutense de Madrid i a la Universitat de Granada. El 1980 va ingressar a la carrera judicial i va ocupar durant dos anys una plaça al jutjat d'Aguilar de la Frontera, població de la província de Còrdova. Posteriorment, entre 1982 i 1983 es va traslladar als jutjats d'Aranjuez. El 1986 fou nomenada magistrada i el 1988 esdevé magistrada-jutgessa de Primera Instància del Jutjat núm. 26 de Madrid, i el 6 de novembre de 1990 va esdevenir la primera dona vocal del Consell General del Poder Judicial, per proposta del Senat d'Espanya. El 1980 es va casar amb Diego-Valle Cabrera a l'Església de Sant Ildefons de Madrid, però més tard es van divorciar després de tenir dos filles.

## Activitat política

Militant del Partit Popular, amb la victòria d'aquesta formació a les eleccions generals espanyoles de 1996 fou nomenada Ministra de Justícia per part de José María Aznar en la composició del seu primer govern, càrrec que desenvolupà fins al final de la legislatura.
A les eleccions de 2000 fou elegida diputada al Congrés dels Diputats per la província d'Albacete i ocupà el càrrec de vicepresidenta primera de la Mesa del Congrés des de l'abril de 2002 al gener de 2004. L'any 2012 fou escollida consellera del Tribunal de Comptes espanyol. Fou una dels dos consellers que van votar a favor d'exonerar l'alcaldessa de Madrid Ana Botella, acusada de vendre pisos a un fons voltor.

## Referències

* 1 2 3 4 Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 262. ISBN 84-930048-0-4.
* 1 2 3 4 5 6 «Margarita Mariscal de Gante: una genovesa con antecedentes» (en castellà). ElPlural.com, 20-07-2019. [Consulta: 30 gener 2022].
* ↑ «Consejeros de Cuentas» (en castellà). TCU.es. [Consulta: 30 gener 2022].
* ↑ «Anul·len la condemna a Ana Botella per vendre pisos protegits a un fons voltor». CCMA.cat, 17-07-2019. [Consulta: 30 gener 2022].

## Enllaços externs

* (castellà) Entrevista amb Margarita Mariscal de Gante al diari El Mundo
# Margrethia valentinae

Margrethia valentinae és una espècie de peix pertanyent a la família dels gonostomàtids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 7,2 cm de llargària màxima.
* 15 radis tous a l'aleta dorsal i 24-25 a l'anal.
* Aleta dorsal adiposa.

## Hàbitat

És un peix marí, mesopelàgic, oceànodrom i batipelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic, l'Atlàntic i l'Índic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jespersen P. & Tåning A. V., 1919. Some Mediterranean and Atlantic Sternoptychidae. Preliminary note. Vidensk. Medd. Dansk Naturh. Foren. Kjøbenhavn v. 70. 215-226.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Parin, N. V., 1982. A new mesopelagic fish species, Margrethia valentinae (Gonostomatidae, Osteichthyes), from the south peripheral zone of the Pacific and Indian Oceans. Biologiya Morya (Vladivostok) v. 1982 (núm. 2): 70-72.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Schaefer, S., R.K. Johnson i J. Badcock, 1986. Gonostomatidae. P. 247-253. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.). Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* ↑ Riede, K., 2004. Global register of migratory species - from global to regional scales. Final Report of the R&D-Projekt 808 05 081. Federal Agency for Nature Conservation, Bonn, Alemanya. 329 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Maria Beneta de Bragança

Maria Francesca Beneta de Bragança (Lisboa, 25 de juliol de 1746–18 d'agost de 1829) va ser una infanta de Portugal, princesa del Brasil pel seu matrimoni amb el seu nebot, Josep de Bragança, fill de Pere III.
Va néixer a Lisboa el 25 de juliol de 1746, com la més petita de les filles del rei Josep I de Portugal, llavors encara príncep del Brasil, i de la seva muller, la reina Maria Anna Victòria de Borbó.
Durant la seva joventut, es va pensar en casar-la amb l'emperador Josep II i els reis Ferran VI i Carles III d'Espanya. No obstant això, la van mantenir soltera fins als 31 anys, va decidir que es casés amb el seu net Josep, que va néixer el 1761. Finalment, el casament es va dur a terme el 21 de febrer de 1777 amb el seu nebot, fill de Pere III i de la seva germana, Maria I, que va ser príncep del Brasil i també duc de Bragança, i no van tenir descendència. A partir de la mort del seu espòs el 1788, als 27 anys, la infanta va passar a ser coneguda com «princesa vídua del Brasil».
La infanta va ser una persona culta i il·lustrada, va ser protectora de les arts i les lletres, i va ser fundadora de l'Hospital d'invàlids de Runa, que va ser sempre la seva obra predilecta. També va practicar la tècnica de pintura al pastel de forma amateur, es coneixen alguns exemples de la seva obra posteriors a 1800, entre els quals hi ha el retrat de Pere d'Alcàntara, príncep de Beira (1804), conservat al Palau d'Ajuda, tot i que es creu que podria haver-lo treballat abans d'aquesta data.
Fou molt ben considerada per la societat de l'època, i el 1807 es pensà en ella per exercir la regència del regne, però amb la marxa de la família reial al Brasil, el projecte va quedar sense efecte. Va morir a la capital portuguesa el 18 d'agost de 1829, i les seves restes van ser enterrades al monestir de Sant Vicenç de Fora.

## Referències

* 1 2 3 Fluvià i Escorsa, Armand de «Genealogía de las casas soberanas». Hidalguía, any IX, núm. 48, 1961, pàg. 707.
* 1 2 3 4 5 6 Pinheiro Chagas, Manoel. Diccionario Popular (en portuguès). vol. 7. Lisboa: Typ. do Diario Ilustrado, 1880, p. 48-49.
* ↑ Drummond Braga, Paulo. A Rainha Discreta: Mariana Vitória de Bourbon (en portuguès). Lisboa: Círculo de Leitores, 2014, p. 185, 189, 191.
* ↑ «Maria Francisca Benedita de Bragança (1746-1829)» (en francès). Biblioteca Nacional de França. [Consulta: 9 agost 2021].
* 1 2 Jaffares, Neil. «Maria Francisca Benedita de Bragança» (en anglès). Dictionary of pastellists before 1800. Pastellists.com. [Consulta: 9 agost 2021].
* ↑ «Maria Francisca Benedeta of Portugal» (en anglès i castellà). Find a Grave. [Consulta: 9 agost 2021].
# Maria Gelabert i Tañà

Maria Gelabert Tañà (Sant Fruitós de Bages, 17 de juliol de 1954) és una ceramista, pintora, escultora i professora que resideix i treballa a Sant Fruitós de Bages. Va realitzar la seva formació artística a l'Escola Massana, on es va graduar en Arts Aplicades en l'especialitat de Retaule i Policromia, i a l'Escola d'Arts i Oficis de Vic, on va fer l'especialitat de Ceràmica. Ha participat en exposicions individuals i col·lectives des de l'any 1989 per diferents indrets de Catalunya, també ha participat en concursos, mercats internacionals de ceràmica, fires, trobades i intercanvis amb artistes de diferents països europeus: Txèquia, Lituània, Noruega, Hongria i Anglaterra. Ha compaginat la seva activitat com a artista amb la docència amb la realització de cursos al seu propi taller i també en escoles especialitzades de ceràmica, sent aquesta una activitat molt rellevant dins la seva trajectòria.

## Premis i honors

* Primer premi d'escultura de la LXV Exposició-concurs d'artistes manresans Ciutat de Manresa, agost de 1995. Atorgat pel Cercle Artístic de Manresa.
* Primer premi d'escultura de la LXVIII Exposició-concurs d'artistes manresans Ciutat de Manresa, agost de 1998. Atorgat pel Cercle Artístic de Manresa.
* Primer premi d'escultura de la LXXIV Exposició-concurs d'artistes manresans Ciutat de Manresa, agost 2004. Atorgat pel Cercle Artístic de Manresa.
* Diploma de Mestre Artesà, any 2010. Atorgat per la Generalitat de Catalunya.

## Bibliografia

* Romaní, Maria. Maria Gelabert Tañà passió per la ceràmica. Terrart. Barcelona : Associació de Ceramistes de Catalunya. Any XXI núm. 34, 2009, p. 29-31
* Ros i Frigola, Dolors. Ceràmica artística. Barcelona : Parramón, 2005, 160 p. : il. col. ; 31 cm. ISBN 9788434227996

## Referències

* 1 2 3 «Fitxa de l'artista al Museu Comarcal de Manresa». Museu Comarcal de Manresa. [Consulta: 27 setembre 2018].
* ↑ Romaní, Maria «Maria Gelabert Tañà passió per la ceràmica». Terrart, 34, 2009, pàg. 29-31.
* ↑ «La santfruitosenca Maria Gelabert inaugurarà dissabte una exposició de ceràmica al seu poble natal». Nació Digital, 06-03-2020. [Consulta: 17 maig 2024].
* ↑ «Regió 7. Diploma de Mestre Artesà», 23-07-2010. [Consulta: 27 setembre 2018].

## Enllaços externs

* Museu Comarcal de Manresa Maria Gelabert. Arxivat 2018-09-27 a Wayback Machine.
# Maria Puchol Butier

Maria Puchol Butier (València, 1899 - [...?]) fou una artista lírica-dramàtica.
Amb catorze anys debutà a Toledo en el Teatro de Rojas. Va fer diverses temporades en els principals teatres d'Espanya i Amèrica, com a tiple còmica i cantant. Va pertànyer com la major part de la seva família a la companyia de Ramón Peña i el 1922 va ingressar en la de Puchol-Ozores formada per la seva germana Luisa.
En la seva maduresa va fer papers secundaris en el cinema i la televisió: com el (1961) La mano en la trampa del director argentí Leopoldo Torre Nilsson. Abans havia actuat (1960) fent el rol de Madre superiora en la sèrie de TV La hermana San Sulpicio i en el film Las manos sucias (1957) dels dos directors José Antonio de la Loma i Marcello Baldi.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 42 (ISBN 84-239-4548-0)
# Mariano Joven Hernández

Mariano Joven Hernández (Almonacid de la Sierra, 20 de novembre de 1890 - Ciutat de Mèxic, 3 de juny de 1982) va ser un agent comercial i polític republicà d'Aragó.

## Biografia

Va estudiar Magisteri a la Normal de Saragossa. Membre de les lògies maçòniques "Constancia" i "Moncayo" i adscrit al Partit Republicà Autònom Aragonès, se'n va separar en constituir-se el 1929 el Partit Republicà Radical Socialista, en la formació del qual va participar. Va ser regidor de l'ajuntament de Saragossa, cessat amb la dictadura de Primo de Rivera el 1923. Fundà en la dictadura el periòdic La Democracia i va desenvolupar una intensa activitat de difusió del republicanisme.
Amb l'arribada de la República, va ser nomenat governador civil de Sòria i va ocupar després i successivament els governs civils de Salamanca, Granada i Madrid fins a l'arribada del govern de la Confederació Espanyola de Dretes Autònomes (CEDA). Integrat en el grup de Marcel·lí Domingo durant la crisi dels radicals, es va incorporar al Partit Radical Socialista Independent i es va presentar a les eleccions generals de 1933 sense obtenir l'escó. Unit després a Izquierda Republicana, va ser elegit diputat en les eleccions de febrer de 1936 pel Front Popular en la circumscripció de la ciutat de Saragossa. Se'l va conèixer per ser un diputat compromès, que des d'una posició d'esquerra moderada, va realitzar una important tasca en favor de les classes socials més humils. Va recórrer activament les comarques aragoneses al costat dels diputats del Front Popular d'Osca i Terol, Ildefons Beltrán Pueyo i Gregorio Vilatela Abad, preocupant-se pels seus problemes, especialment l'educació i construcció de grups escolars, els treballs agrícoles, la producció de vi i les infraestructures de camins veïnals.
En el moment del cop d'estat del 18 de juliol de 1936 que va donar lloc a la Guerra Civil es trobava a Madrid, la qual cosa va evitar que seguís la mateixa sort tràgica que altres correligionaris seus com Ángel Vera Coronel, o que el seu germà Antonio, que va ser assassinat a Gallur el 8 d'agost de 1936, o el seu cunyat, Juan, secretari de l'ajuntament de Bárboles, que ho fou el 18 d'agost.
Durant la guerra es va mostrar partidari de la legalització del Consell Regional de Defensa d'Aragó i va ser escollit secretari quart del Congrés el 1937. Amb el final del conflicte es va exiliar a França durant tres anys, per a traslladsrs-e després a Mèxic, on va viure fins a la seva mort, havent desenvolupat durant aquest període una notable activitat dins del moviment republicà a l'exili.

## Referències

* «Mariano Joven Hernández». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* Mariano Joven, diputado del Frente Popular de Zaragoza Arxivat 2016-08-11 a Wayback Machine., Rolde, núm. 114-7.
* Fitxa del Congrés dels Diputats