OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manter

Manter és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 178 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Manter tenia 178 habitants, 67 habitatges, i 46 famílies. La densitat de població era de 286,4 habitants/km².
Dels 67 habitatges en un 34,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 62,7% hi vivien parelles casades, en un 4,5% dones solteres, i en un 29,9% no eren unitats familiars. En el 26,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,66 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,21.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,5% tenia menys de 18 anys, un 5,6% entre 18 i 24, un 25,8% entre 25 i 44, un 24,7% de 45 a 60 i un 12,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 48.523 $ i la renda mediana per família de 49.659 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.875 $ mentre que les dones 21.563 $. La renda per capita de la població era de 19.184 $. Entorn del 4,3% de les famílies i el 7,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Manter». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Manter». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Joaquín M. Fuster

Joaquín M. Fuster (Barcelona, 1930) és un neurocientífic dedicat a la recerca en ciència cognitiva en la que ha fet contribucions fonamentals a la comprensió de les estructures neuronals subjacents al comportament i la cognició. Els seus llibres i centenars d'articles científics, particularment sobre memòria i el còrtex prefrontal del cervell, són molt citats. Fuster guanyà el seu màster a la Universitat de Barcelona l'any 1953, i l'any 1967 es doctorà a la Universitat de Granada. Des de l'any 1962 fins a 1964 fou investigador visitant al Max Planck Institute for Psychiatry. Actualment és professor de psiquiatria i ciències bio-comportamentals a l'Institut Semel per a la Neurociència i el Comportament Humà a la Universitat de Califòrnia-Los Àngeles (UCLA), i membre resident de l'Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències Entre altres premis, Fuster ha rebut el premi Patricia Goldman-Rakic 2006 a la Fita Excepcional en Recerca Cognitiva, i el Premi Internacional Fundació Fyssen 2000 a la recerca excel·lent. L'any 2010 va impartir la Conferència Segerfalk, que cada any dona un "científic internacionalment excepcional que ha fet contribucions importants dins de l'àrea de la neurociència".

## Referències

* ↑ «Faculty webpage at UCLA». Arxivat de l'original el 2010-07-07. [Consulta: 11 febrer 2015].
* ↑ «Neuroscience News». Brian Research Institute, volume 15, no. 3. Arxivat de l'original el 2007-08-23. [Consulta: 11 febrer 2015].
* ↑ «Joaquin Fuster, M.D., Ph.D.». Joaquin Fuster.
* ↑ «2010 Fellows And Their Affiliations At The Time Of Their Election». American Academy of Arts and Sciences. Arxivat de l'original el 2010-06-02. [Consulta: 11 febrer 2015].
* ↑ «NARSAD to Honor 20th Anniversary of Scientific Council at Annual New York Gala». NARSAD. Arxivat de l'original el 2010-12-28. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «International Prize». Fyssen Foundation. Arxivat de l'original el 2014-02-21. [Consulta: 11 febrer 2015].
* ↑ «The Segerfalk Lecture Award». THORSTEN OCH ELSA SEGERFALKS STIFTELSE. Arxivat de l'original el 2011-08-26. [Consulta: 11 febrer 2015].

## Enllaços externs

* "Joaquin Fuster, MD, PhD" Arxivat 2013-10-16 a Wayback Machine.. Almaden Institute.
* "Joaquin Fuster, M. Arxivat 2011-07-20 a Wayback Machine.
# Premis Días de Cine

Els Premis Días de Cine (o Premis DDC) són els guardons que atorga la redacció del programa Días de cine de Televisió Espanyola. Els premis van néixer sense valor econòmic, però amb vocació de tenir-ho algun dia.
La primera edició es va celebrar el 21 de gener de 2014 en la Cineteca de Matadero Madrid.

## Jurat

La redacció de Días de Cine, encarregada de seleccionar als guanyadors de l'edició 2014, va estar composta per Gerardo Sánchez, Raúl Alda, Javier Sales, Alberto Bermejo, Virginia García, Lauro Martín, Alejo Moreno, Eva Núñez, Juan Carlos Rivas i Henar Álvarez

## Guardons

En la primera edició (2014) es van atorgar sis premis: millor pel·lícula espanyola i estrangera, millor actor espanyol i estranger i millor actriu nacional i estrangera. En la segona edició (2015) també es va atorgar premis al millor documental, el premi Somos Cine a les pel·lícules considerades "valentes i de qualitat" participades per RTVE i el premi del públic, votat pels espectadors. En la quarta edició (2017) es va entregar un premi especial al 25è aniversari del programa, el premi Ha nacido una estrella a nous descobriments i l'Especial Días de Cine a pel·lícules rodades i/o estrenades amb dificultat. En la sisena edició (2019) es van atorgar els premis Elegidos para la gloria, premi d'honor; Vida en sombras per a pel·lícules fora de norma i de gran qualitat, El resplandor, per un actor o actriu amb algun moment enlluernador en alguna actuació de secundari o de repartiment, i El futuro es mujer, per a una pel·lícula feta per i amb dones com a protagonistes. En la setena edició (2020) també es va atorgar el premi a la millor pel·lícula d'animació.

## Referències

* ↑ Entrega de los primeros premios Días de Cine, rtve.es
* ↑ Equip del programa Días de Cine, rtve.es
* ↑ http://www.imdb.com/name/nm3298632/
* ↑ http://www.imdb.com/name/nm3167414/?ref_=fn_al_nm_1
* ↑ "Todas las mujeres", de Mariano Barroso, mejor película para "Días de Cine", El Ideal Gallego, 22 de gener de 2014
* ↑ Javier Gutiérrez: "Días de cine es una preciosa isla en el desierto cultural español", rtve.es, 21 de gener de 2015
* ↑ 'Tarde para la ira' mejor película española de 2016 en los premios 'Días de cine', ecartelera, 17 de gener de 2017
* ↑ VI Edición de los Premios 'Días de Cine', Fotogramas, 16 de gener de 2019
* ↑ 'Días de cine' celebra la VI edición de sus premios, rtve.es, 16 de gener de 2019
* ↑ 'Días de cine' entrega sus VII Premios al mejor cine nacional e internacional, rtve.es, 15 de gener de 2020
# Boris Lehman

Boris Lehman (1944, Lausana, Suïssa) és un director de cinema belga. Nasqué a una família jueva. Va estudiar cinema a l'Institut Nacional Superior d´Arts i Espectacles (INSAS) a Brussel·les. Ha fet d'actor, periodista, professor, projeccionista, poeta, pianista i esportista. Entre 1965 i 1982 utilitzà el cinema com a mètode terapèutic al Club Antonin Artaud, un centre de readaptació per a malalts mentals. Durant cinquanta anys, ha exercit com a cineasta independent, produint i distribuint les seves gairebé cinc-centes pel·lícules, la majoria rodades en 8 i 16mm. Les seves obres s'han projectat a varis cinemes, museus, escoles, domicilis privats i salons. El 2003 el Centre Pompidou li dedicà una vasta retrospectiva, Le Tour de Boris en quatre-vingt bobines. Malgrat tenir una carrera de gran difusió de la seva obra a filmoteques i festivals, encara és un cineasta desconegut pel gran públic.

## Filmografia

* La Clé du champ, 1963
* Histoire d'un déménagement, 1967
* Catalogue, 1968
* Le Centre et la Classe, 1970
* Ne pas Stagner, 1973
* Knokke Out, 1974
* Album 1, 1974
* Magnum Begynasium Bruxellense, 1978
* Symphonie, 1979
* Couple, Regards, Positions, 1983
* Portrait du peintre dans son atelier, 1985
* Muet comme une carpe, 1987
* Masque, 1987
* L'Homme de Terre, 1989
* Cinématon (juif) de Gérard Courant, 1989
* A la recherche du lieu de ma naissance, 1990
* La Chute des Heures, 1990
* Babel / Lettre à mes amis restés en Belgique, 1991
* Tentatives de se décrire, 1989-2005
* Je suis fier d'être Belge, 1993
* Leçon de vie, 1994
* Homme portant son film le plus lourd, 1994
* La Division de mon temps, 1994
* Un jour comme les autres, 1994
* Check-Up (Etat de Santé), 1994
* Un Bruit qui rend sourd, 1995
* La Dernière s(cène), 1995
* Mes Entretiens filmés, 1996
* Mon voyage en Allemagne, 1997
* Mon voyage à Moscou, 1997
* L‘image et le monde, 1998
* A comme Adrienne, 2000
* Histoire de ma vie racontée par mes photographies, 2001
* Mes 7 lieux, 2001
* Homme portant, 2003

## Referències

* ↑ «Boris Lehman». CCCB (amb permís OTRS), 2024. [Consulta: 29 juliol 2024].
* ↑ «Boris Lehman: «Per a mi, la vida i el cinema són indivisibles» | Vídeos | CCCB». [Consulta: 29 juliol 2024].

## Bibliografia

* Philippe Reynaert, « Onze cinéastes belges pour les années 80 : Boris Lehman », Cinéma Quatre-Vingt-Cinq, N°319-320, Fédération Française des Ciné-Clubs (FFCC) Paris, juillet-1985, p.22, ISSN 0045-6926.
# Mitologia hopi

La mitologia hopi és la pròpia dels hopi, un poble nadiu nord-americà. No constitueix un corpus de creences tan arrelat com altres cultures però es poden detectar una sèrie de narracions i concepcions del món que la conformen. A més a més, la barreja amb missioners cristians va fer-los adoptar figures religioses europees.

## Déus principals

El déu suprem és Tawa, un Déu del Sol que va crear el Primer Món a partir de l'espai infinit. Altres versions indiquen que va crear Sotuknang i aquest va crear l'Àvia Aranya, deessa que donà origen a l'Univers. Una altra divinitat important és Masauwu, déu de la mort, que va permetre el pas cap al Quart Món (el present). El panteó principal el completen Coyote, déu o geni enganyador, els bessons de la guerra o kachinas i el déu del blat de moro.

## Els mons

Els humans habitaven en un món primigeni, però van pecar contra els déus, entregant-se a la promisucuitat sexual i l'agressivitat. Per això l'Àvia Aranya va conduir els elegits cap a un segon món i va destruir el primer. La natura perversa de l'home va provocar que el procés es repetís, fins a arribar al quart món o món present.
Aquest quart món podria haver sigut la resta d'un gran Diluvi universal o estar per sobre del tercer. Els humans haurien escalat un bambú gegant situat al Gran Canyó per fugir de la destrucció anunciada. En aquesta migració un déu, Pahana, va marxar cap a l'est i ha de tornar passats uns segles (en un mite anàleg a l'asteca). Diverses llegendes i símbols han passat de generació en generació hopi per reconèixer Pahana quan torni.

## Bibliografia

* Courlander, Harold; The Fourth World of the Hopis: The Epic Story of the Hopi Indians as Preserved in Their Legends and Traditions (University of New Mexico Press, 1987).
* McLeod, Roxie; Dreams and rumors: a history of "Book of the Hopi" Thesis (M.A.) (University of Colorado, 1994). MLA.
# Longford (Kansas)

Longford és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 94 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Longford tenia 94 habitants, 41 habitatges, i 25 famílies. La densitat de població era de 242 habitants/km².
Dels 41 habitatges en un 26,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,5% hi vivien parelles casades, en un 0% dones solteres, i en un 36,6% no eren unitats familiars. En el 31,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 22% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,29 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,5% tenia menys de 18 anys, un 7,4% entre 18 i 24, un 27,7% entre 25 i 44, un 19,1% de 45 a 60 i un 21,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 20.833 $ i la renda mediana per família de 24.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 22.500 $ mentre que les dones 10.000 $. La renda per capita de la població era de 12.072 $. Entorn de l'11,1% de les famílies i el 13,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Longford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Longford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Ignasi González i Llubera

Ignasi Miquel González i Llubera (Barcelona 1893 - Cambridge 1962) fou un lingüista català. Estudià a les universitats de Barcelona i Madrid, i s'especialitzà en llengües semítiques. El 1920 fou nomenat director del departament de llengua i literatura espanyola a la Queen's University de Belfast (Irlanda del Nord), i després catedràtic (1926-1960), on ha comptat com a deixebles els catalanòfils Robert Brian Tate i Francis William Pierce.
Ha treballat en l'edició d'obres d'autors jueus i àrabs hispànics d'Al-Àndalus, i destaca la seva traducció de l'hebreu de l'obra de Josep Ben Meir Ibn Sabarra. Fou membre corresponent de l'Institut d'Estudis Catalans (1951), de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona i de la Hispanic Society of America, primer president de l'Association of Hispanists of Great Britain and Northern Ireland (1953-54) i professor visitant a la universitat de Toronto (1953).

## Obres

* Los viajes de Benjamín de Tudela (1918)
* Gramática de la lengua castellana de Nebrija (1926)
* Llibre d'ensenyaments delectables (1931)
* Coplas de Yoçef (1935)
* Proverbios morales de Santob de Carrión (1947)

## Referències

* ↑ González Llubera, Ignacio (1893-1961)., mcnbiografias
* ↑ Ignacio González Llubera (1893-1962) per R. B. Tate, A: Hispanic Review Vol. 30, No. 4 (Oct., 1962), pp. 322-325
# Esquirol-antílop cuablanc

L'esquirol-antílop cuablanc (Ammospermophilus leucurus) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. Viu a Mèxic i els Estats Units. Ocupa hàbitats desèrtics, des del fons de les valls fins al cinturó de ginebre. Es creu que no hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie, tot i que en dues illes del golf de Califòrnia podria estar amenaçada per l'activitat humana i la presència de gats ferals.

## Referències

* ↑ Linzey, A. V.; Timm, R.; Álvarez-Castañeda, S. T.; Castro-Arellano, I.; Lacher, T. Ammospermophilus leucurus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 20 octubre 2015.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Aledo Meloni

Aledo Luis Meloni (Estació María Lucila, província de Buenos Aires, Argentina, 1 d'agost de 1912 - Resistència, 11 de gener de 2016) va ser un poeta i docent argentí radicat en la Província del Chaco des de 1937, catalogat freqüentment com un dels màxims exponents literaris chaquenys. La seva obra es basa en les cobles per descriure austerament l'entorn de la zona occidental del Chaco, i avui formen part de les lectures del nivell educatiu obligatori d'aquesta província.

## Biografia

Era el fill d'un matrimoni italià oriünd de la província de Macerata que va arribar amb els seus dos fills majors a Argentina el 1908.
Meloni es va mudar al Chaco quan el Consell Nacional d'Educació ho va designar al capdavant d'una escola rural en el departament Dotze d'Octubre (en aquells dies anomenat Camp del Cel), a 17 quilòmetres de General Pinedo; un any més tard va ser posat al capdavant d'una escola rural que ell mateix va inaugurar, a 5 km d'allí en Colònia San Antonio, la primera colònia d'alemanys del Volga fundada a la província. El 1956 es va traslladar a Resistència —on va viure des de llavors fins a la seva defunció— per encarregar-se de la secretaria tècnica de la Inspecció d'Escoles Nacionals; es va jubilar el 1963 però va seguir treballant a la Biblioteca Popular Herrera d'aquesta ciutat. També va col·laborar en el desaparegut diari El Territorio i en el diari Norte.
Va rebre diversos premis per les seves poesies, entre ells Cavaller de l'Ordre de Mèrit d'Itàlia el 1982 i el Premi Santa Clara d'Assís el 1990. El 24 de maig de 2006 va rebre per part de la Universitat Nacional del Nord-est el títol de Doctor Honoris causa, en reconeixement de la seva trajectòria en la poesia.

## Homenatges

En reconeixement de la seva labor a la zona, en general Pinedo van ser batejats un complex esportiu i cultural amb el seu nom, i una escola de Fontana.

## Referències

* ↑ «“La poesía la enseñan los poetas a través de sus obras”». Pàgina/12. [Consulta: 4 novembre 2009].
* ↑ «A los 103 años falleció el poeta Aledo Luis Meloni». Arxivat de l'original el 2016-01-23. [Consulta: 12 gener 2016].
* 1 2 Mario Vidal. «Aledo Luis Meloni: Diálogo con el último mito viviente de la literatura chaqueña». Paginadigital.com. Arxivat de l'original el 10 d’octubre 2007. [Consulta: 1r agost 2008].
* ↑ «Aledo Luis Meloni». Sotssecretaria de Cultura de la Província del Chaco. Arxivat de l'original el 2006-11-09. [Consulta: 1r agost 2008].
* ↑ «El poeta Aledo Meloni recibe hoy el Doctorado Honoris Causa de la UNNE». Diari Nord. [Consulta: 1r agost 2008].
* ↑ «Fontan: la Escuela 1031 recibió el nombre de "Aledo Luis Meloni"». Diarionorte.com. [Consulta: 7 setembre 2010].
# Districte de Lo Vigan

El districte de Lo Vigan és un dels tres districtes del departament francès del Gard, a la regió d'Occitània. Té 24 cantons i 177 municipis i el cap és la prefectura de Le Vigan.

## Cantons

* cantó d'Alzon
* cantó de la Sala
* cantó de Lo Vigan
* cantó de Quiçac
* cantó de Sant Andrieu de Valbornha
* cantó de Sent Ipolit
* cantó de Sauve
* cantó de Sumène
* cantó de Trèves
* cantó de Valerauga

## Vegeu també

* Llista de monuments del districte de Lo Vigan
# Isabel Grifoll i Àvila

Isabel Grifoll i Àvila (Barcelona, 1958) és una historiadora, filòloga i docent catalana, especialitzada en la Història de la literatura catalana.
Com a docent, exerceix de professora de literatura a la facultat de lletres de la Universitat de Lleida. Es dedicà a l'estudi de la narrativa catalana medieval en vers i en la producció literària de la baixa edat mitjana, tant d'autors com d'obres. En aquesta línia, destacà amb la publicació l'any 1998 d'una versió modernitzada del Tirant lo Blanc així com en la redacció de diversos articles sobre Ausiàs Marc, Ramon Llull, Joanot Martorell, la poesia trobadoresca i les noves rimades.

## Referències

* 1 2 3 «Isabel Grifoll i Àvila». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Perfil de Grifoll Àvila, Isabel». Filcat.UdL.cat. Arxivat de l'original el 2020-08-11. [Consulta: 18 abril 2020].
# Sil·labari

Un sil·labari és un conjunt de caràcters o símbols que representen (o aproximen) síl·labes que formen les paraules. Un símbol en un sil·labari normalment representa un so consonàntic seguit d'un so vocàlic. En un autèntic sil·labari no hi ha similituds gràfiques entre caràcters fonèticament relacionats (tot i que alguns sí que en tenen similituds gràfiques per a les vocals). Això vol dir que els caràcters que representen "ke", "ka" i "ko" no tenen una similitud gràfica per a indicar el so "k" que comparteixen.

## El sil·labari en la llengua japonesa

L'idioma japonès empra dos sil·labaris (kana), que són hiragana i katakana. S'empren principalment per a escriure paraules gramaticals així com paraules estrangeres, per exemple hotel és ho-te-ru en japonès. Com que la síl·laba típica japonesa és de forma CV (consonant + vocal), el sil·labari està ben adaptat per escriure l'idioma.
D'altra banda, el català admet estructures sil·làbiques més complexes, que dificulten la seva escriptura amb un sil·labari. Per poder escriure en català emprant un sil·labari, cada síl·laba possible en català requeriria un símbol diferent. Així, farien falta caràcters diferents per "pot", "poc", "pom", "pon", "pol"; "por", "pou", etc., a més de la dificultat de representar grups consonàntics com ara "plou", "prou", etc.
Així, el sil·labari només és una opció raonable en idiomes que tenen síl·labes senzilles de tipus CV.

## Altres idiomes amb escriptura sil·làbica

Altres idiomes que utilitzen una escriptura per a síl·labes inclouen el grec micènic (lineal B), idiomes nadius americans com el sil·labari cherokee i africans com el vai i el mende. L'escriptura cuneïforme també és un sil·labari, encara que amb alguns elements no sil·làbics.
L'etíop i moltes llengües del subcontinent indi tenen alfabets coneguts com a abugida, que a un occidental li poden semblar sil·labaris, però que no ho són pas. Tots aquests fan servir símbols diferents per a consonants i vocals. Freqüentment el símbol per a la vocal s'afegeix al de la consonant, creant així la impressió d'una unitat sil·làbica.
Viccionari

## Referències

* ↑ Philip i Guiu, Francesc. Abecerolas catalanas disposadas ab nou estyl i adornadas ab nous poliments de nostra llengua. Figueres: Ignaci Portèr, 1768. Arxivat 2021-01-31 a Wayback Machine.
* ↑ Romeva, Pau. Sil·labari català. Barcelona: Primera Plana, 2007. ISBN 9788461192120.
# Vesera

Vézère (en occità Vesera) és un riu que fa 211 km de llargada i amb un cabal hidràulic mitjà de 58 m³ per segon (a Campagne). És al sud-oest de França a la Corresa i el Perigord, és afluent per la dreta del riu Dordonya. La seva conca fa 3.736 km². Neix a 887 metres d'altitud a Meymac a l'oest de Puy Pendu, al nord-oest del massís central francès. Flueix cap al sud-oest a través dels següents departaments i ciutats franceses:
* Corresa: Pérols-sur-Vézère, Bugeat, Uzerche, Vigeois, Brive-la-Gaillarde
* Dordonya: Montignac, Terrasson-Lavilledieu, Les Eyzies-de-Tayac-Sireuil, Le Bugue
Discorre cap al riu Dordonya i prop de Le Bugue s'hi ajunta. Un afluent del Vézère és el riu Corresa.
La vall del riu Vézère és famosa per les seves coves que contenen nombroses pintures prehistòriques i restes d'homínids. La UNESCO la va designar patrimoni de la humanitat el 1979. Entre els llocs d'interès estan els jaciments prehistòrics de Lascaux i Las Eisiás de Taiac.

## Enllaços externs

* World Heritage profile
* http://www.geoportail.fr Arxivat 2010-12-15 a Wayback Machine.
* The Vézère a Sandre database
# Cantó de Mirapeis

El cantó de Mirapeis és un cantó del departament francès de l'Arieja, a la regió d'Occitània. Està inclòs al districte de Pàmies i té 35 municipis. El cap cantonal és Mirapeis.

## Llista de municipis

* Aigasvivas
* La Bastida de Bosinhac
* La Bastida d'Èrç
* Bèllòc
* Becet
* Camon
* Casal dels Bailes
* Cotens
* Dun
* Esclanha
* La Garda
* La Pena
* La Ròca d'Òlmes
* Leran
* Limbrassac
* Malagoda
* Mansas
* Mirapeis
* Montbèl
* Molin Nòu
* Le Peirat
* Pradetas
* Regat
* Riucròs
* Romengós
* Sant Felitz de Tornagat
* Santa Fe
* Sant Jolian de Gras Capon
* Sant Quentin
* Tabre
* Telhet
* Tortròl
* Tròia
* Vals
* Vivièrs