OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pantà de Vinçà

El Pantà de Vinçà és una presa de la Tet, situada just al nord del nucli urbà de Vinçà. Comparteix territori de les comunes d'Eus, Marqueixanes, Rodès i Vinçà, totes de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
Entre la vila de Vinçà i el pantà rau la carretera desdoblada RN116 entre Perpinyà i Prada, i la línia de ferrocarril entre Perpinyà i Vilafranca de Conflent. Ambdues tenen una vista panoràmica del pantà.
Fruit d'un projecte reiterat que es remunta a la fi del segle xix, es construí els anys 1975-1977 i entrà en funcionament el 1978, aprofitant el cabal de la Tet i el relleu favorable. La presa, de gravetat (feta amb aquest sistema per garantir-ne l'estabilitat al llarg d'una falla on hi ha perill de moviments sísmics), se situa entre el massís granític de la Cugulera i Roca Sabardana a l'esquerra del riu i el turó granític de Sant Pere a la dreta, separat del massís per una epigènia de la Tet.
És llarg i estret (la cua arriba prop de Marquixanes), relativament reduït en superfície, però amb una capacitat de 23 Hm³, destinats a la irrigació de la plana rossellonesa. No és permanent: s'obre des de la tardor fins al març (època dels aiguats, per evitar que s'ompli de sorra) i queda ple al començament de l'estiu; per això no pot fabricar electricitat.
A la dreta, prop de la presa principal, se n'ha fet una de petita, prop del desguàs del torrent de les Escomes, on s'ha creat el Llac de les Escomes. És un petit llac artificial d'un milió de m³ per a la pràctica d'esports nàutics. El pantà ha impulsat les activitats turístiques i esportives i la funció de centre comercial del municipi. Encara, més a llevant hi encara el Llac de Conillac, de característiques semblants, tot i que una mica més petit.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «64 - Eus i Coma i 82 - Marqueixanes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan. «136 - Rodès i 195 - Vinçà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Eus, Marqueixanes, Rodès i Vinçà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ El Pantà de Vinçà en els ortofotomapes de l'IGN
# Província d'Armavir

Armavir ( (?·pàg.)) és una província, un districte i una ciutat d'Armènia.
La província d'Armavir es troba al sud-oest del país, i la ciutat d'Armavir ciutat n'és la capital. La província té 315.000 habitants i 1.408 km². Les ciutats principals són Edjmiatsín, Armavir i Metsamor.
Està dividida en tres districtes:
* Edjmiatsín
* Baghramian
* Armavir
El districte d'Armavir està format per la vall del riu Matsamor (Kara Su) i la capital és la ciutat d'Armavir.
La ciutat d'Armavir està situada a la riba de l'Araxes, a l'oest d'Erevan, al districte de l'Aragadzotn, província històrica de l'Airarat. És d'origen urartià (es deia Argishtihinili que vol dir ciutat d'Argishti) i la va fundar el rei Argishti I d'Urartu (vers 786-764 aC) en un turó no ocupat que tenia vista a l'Araxes. Va ser la segona capital d'Urartu i capital de les províncies del nord. Degut a les incursions dels escites al segle vii aC primer va perdre importància i finalment va acabar destruïda.
Els armenis s'hi van instal·lar al segle iv aC segurament per emigracions després de la conquesta de Pèrsia per Alexandre el Gran. Els governadors perses de la casa dels Oròntides van establir el primer regne armeni en aquesta zona i segurament fou llavors que fou erigida en capital a causa d'estar en les rutes de comerç entre Iran i Còlquida. També fou el centre religiós del regne. Amb el darrer rei oròntida, Orontes IV o Ervand IV (212-200 aC) la capital va passar a Eruandashat suposadament a causa d'una alteració del curs del riu Araxes. En endavant la ciutat va entrar en decadència, especialment amb la construcció d'Artaxata (Artasat o Artaxiasata) avançat el segle ii aC
Va continuar subsistint sota domini romà. En grec s'anomenà Armaouira i en llatí Armavira. Amb l'auge de Valarshapat (Cenèpolis) la ciutat es va anar despoblant i finalment fou abandonada. Les excavacions a la ciutat s'han fet de manera limitada, i han revelat que era una ciutat amb muralles; es van trobar algunes inscripcions en grec (1911 i 1927) però res assenyala a una ciutat hel·lenística
Avui és capital d'una província que porta el seu nom i d'un districte de la mateixa província, però és la segona ciutat provincial per darrere d'Edjmiatsín. Té uns 28.000 habitants.

## Vegeu tamb´

* Armavir (ciutat antiga)
# Corb marí emplomallat

El corb marí emplomallat, corb marí o cagaire a les Balears o corba marina emplomallada al País Valencià (Gulosus aristotelis) és un ocell de l'ordre dels pelecaniformes, molt semblant al corb marí gros però de mida més petita. Viu a Europa Occidental, costes mediterrànies, península Ibèrica, Balears, Àfrica del Nord i Orient Pròxim. Les colònies de cria més importants a Europa estan a les illes Farne (Anglaterra), a Fowlsheugh (Escòcia), a Runde (Noruega) i a les illes Fèroe, tot i que la més nombrosa es localitza a les illes Cíes (Galícia) amb 2.500 parelles (el 25% de la població mundial d'aquest ocell).

## Morfologia

Ateny els 68-78 cm de llargària total i 95-110 cm d'envergadura alar. Pesa lleugerament per damunt dels 2 kg. És negre i, en comparació amb el corb marí gros, més verdós i sense les taques blanques a la cara. Té el coll llarg i fi, el cap petit, la cua llarga i en forma de falca, les ales curtes i arrodonides. Els exemplars joves triguen tres anys a completar el plomatge d'adult. En època de zel té un plomall verd damunt el cap. No presenta dimorfisme sexual.

## Ecologia

És sedentari, tot i que pot tindre algun moviment de dispersió. També es diferencia del corb marí gros pel seu vol més ràpid i pel seu caràcter exclusivament marí. Les seues immersions per alimentar-se poden perllongar-se fins als 45 segons i només en necessita 15 de descans entre una i altra. Mai no es deixa caure de l'aire per pescar sinó que ho fa quan sura de l'aigua. Mai s'allunya més d'un km de la costa ni s'allunya 4 o 5 km de la seua colònia al llarg del litoral. Menja peixos que viuen en el fons rocallós (de vegades, fins als 45 m de fondària). Les seues preses més freqüents són Aterina presbiter, tords roquers -Symphodus (Crenilabrus) melops-, grívies -Labrus bergylta-, maires -Micromesistius poutassou- i sardines -Sardina pilchardus-.
Amb algues i branques fa el niu en penya-segats aïllats i, al març-maig, fa la posta, que consisteix en tres ous de color blau pàl·lid. Els cova durant 31 dies i després de 48 o 58 dies més, els polls ja poden volar. Pot efectuar una segona posta.
Les seues principals amenaces són la caça furtiva, la pesca accidental, la recollida d'ous, la contaminació de l'aigua marina, la sobreexplotació pesquera i la competició d'altres espècies.

## Referències

* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987, planes 17-18. ISBN 84-315-0434-X

## Enllaços externs

* Hàbitat i ecologia d'aquesta espècie d'ocell. (castellà)
* Reproducció i comportament social del corb marí emplomallat. (francès)
* Estudi de la població d'aquest ocell al Principat de Catalunya. (català)
* Taxonomia d'aquesta espècie. (anglès)
# Borís Teresxuk

Borís Teresxuk (Kíiv, 18 de març de 1945 - 10 de juny de 2011) és un exjugador de voleibol ucraïnès que va competir sota bandera soviètica durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics de Ciutat de Mèxic, on guanyà la medalla d'or en la competició de voleibol. En el seu palmarès també destaquen una medalla de bronze a la Copa del Món de voleibol de 1969 i una d'or al Campionat d'Europa de 1971.
En la categoria de clubs, guanyà la copa soviètica de 1973 amb el Lokomotiv de Kiev, equip en el qual exercí d'entrenador un cop retirat.

## Referències

* ↑ «Borys Tereshchuk Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2012. [Consulta: 29 setembre 2019].
* ↑ Enciclopèdia de Voleibol / Comp. V. L. Sviridov, Txechov, Tomsk: Companyia Yanson - 2001. (rus)
# Sant Climent de Tor

Sant Climent de Tor és una església romànica al centre de Tor, nucli del municipi de la Tallada d'Empordà.

## Arquitectura

L'església de Sant Climent de Tor és un edifici d'una nau amb absis semicircular. Té una segona nau, perpendicular, de factura moderna i sense interès. La façana, que es troba aixecada respecte del nivell del carrer i a la qual s'accedeix per una escalinata, presenta porta d'accés allindanada, amb una inscripció. Hi ha un petit nínxol buit sobre la llinda i una motllura semicircular amb pinacles laterals coronats per semiesferes al damunt. Al centre de la façana hi ha una obertura circular, i a la part superior es troba el campanar de paret, amb tres obertures d'arc d'ogiva, de realització posterior. L'absis es va bastir damunt d'una base de roca natural. Té una finestra d'arc de mig punt atrompetada i bandes decoratives llombardes. A la part superior hi ha restes de mènsules (molt desgastades). Per damunt dels murs originals de la nau i de l'absis va elevar-se una obra de fortificació posterior.

## Història

L'església de Sant Climent de Tor, sufragània de la parròquia de Sant Esteve de Marenyà, apareix esmentada documentalment des de la fi del segle xiii. Sembla, però, que el seu origen és anterior, probablement del segle xi. Dels segles XV-XVI daten les obres de fortificació del temple i la construcció de la capella lateral de la banda meridional. La portalada va ser reformada durant el segle xviii (a la llinda apareix la data del 1752). De mitjan segle XX és la darrera intervenció, en què es va afegir una nova nau, perpendicular a la romànica.

## Vegeu també

* Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà

## Referències

* 1 2 «Sant Climent de Tor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Bibliografia

* Asensi, Rosa Maria; Pladevall, Antoni (2000), Guies Catalunya Romànica, El Baix Empordà, Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-730-66-375
# Ferndale (Maryland)

Ferndale és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Maryland. Segons el cens del 2000 tenia 16.056 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ferndale tenia 16.056 habitants, 6.240 habitatges, i 4.286 famílies. La densitat de població era de 1.526,9 habitants/km².
Dels 6.240 habitatges en un 32,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,3% hi vivien parelles casades, en un 15,1% dones solteres, i en un 31,3% no eren unitats familiars. En el 24,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,57 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,05.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,5% tenia menys de 18 anys, un 8,2% entre 18 i 24, un 33,5% entre 25 i 44, un 20,5% de 45 a 60 i un 12,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.816 $ i la renda mediana per família de 51.289 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.068 $ mentre que les dones 28.892 $. La renda per capita de la població era de 20.806 $. Entorn del 4,4% de les famílies i el 7,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ferndale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ferndale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Lucia Demetrius

Lucia Demetrius (Bucarest, 16 de febrer de 1910 - Bucarest, 29 de juliol de 1992) va ser una dramaturga, poetessa i traductora romanesa.
Va iniciar-se a la companyia 13+1 juntament amb George Mihail Zamfirescu i posteriorment va marxar a estudiar a París. A la seva tornada a Romania va ocupar diversos càrrecs administratius i durant la guerra va treballar d'infermera. Després del conflicte va dirigir diversos teatres a Sibiu, Bacău i Brașov. Va traduir obres de William Shakespeare, Charles Perrault, Gustave Flaubert, Victor Hugo, Honoré de Balzac, Alexandre Dumas, Ivan Turgenev, Guy de Maupassant, Konstantín Stanislavski, Marcel Achard, Vitali Bianki, Ivan Bunin, Julien Green i Louis Bromfield.
Les seves memòries, escrites entre els anys 70 i 90, van ser publicades el 2005.

## Obres

* Turneu în provincie (‘Volta per províncies', 1946)
* Trei generaţti (‘Tres generacions', 1956)
* Oameni şi jivine (‘Homes i bèsties', 1956)
* Arborele genealogic (‘Arbre genealògic’, 1957)

## Referències

* ↑ «Lucia Demetrius». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sasu, Aurel. Dicționarul biografic al literaturii române : DBLR (en romanès). Pitești: Paralela 45, 2006, p. 472. ISBN 978-973-697-758-9.
# Castell de Montclar (Pontils)

El castell de Montclar és un edifici de Pontils declarat bé cultural d'interès nacional. Es troba a prop del cim de la serra del Montclar (948 m).
Està en ruïnes. Té restes de murs de la torre rodona i l'església romànica de Sant Miquel, on en dates assenyalades es puja a fer romiatge. Des de dalt es té una vista panoràmica, i es diu que en els dies de bona visibilitat es veu el mar amb uns binocles.

## Història

La primera referència al castell de Montclar es remunta a 1013, quan el bisbe Borrell de Vic i el seu nebot Sal·la assignen el castell de Barberà dins el seu terme jurisdiccional. En morir Borrell i Sal·la, el castell passa a mans del fill d'aquest darrer, de nom Guillem, que el posseeix fins al 14 de maig de 1030.
Aquest dia, l'adquireix Arnau d'Odó, que el ven a Bernat Sendred el 1033. El fill d'aquest, anomenat Bernat Oliver, el cedeix a Ramon Arnau el 1057, juntament amb el castell de Biure. En aquest document de compravenda, s'especifica les obres de condicionament de la torre que haurà de realitzar Ramon Arnau.Durant el segle XII, el castell passa a dependre de la família Cervelló, que el 1145 posseeixen el feu en representació dels comtes de Barcelona. Durant la segona meitat de la centúria, també senyoregen el castell els Queralt, els Montagut i els Clariana. No obstant això, segons Francesca Español, els descendents de Bernat Sendred encara en conservaven els drets i compartin la titularitat del castell amb els successius Senyors. El 1184, Arnau de Benviure, net de Bernat Oliver, va retornar la potestat dels castells a Alfons el Cast.
El 1200, Pere el Catòlic va cedir els castells de Pontils, Montagut i Montclar a Berenguera de Querol amb la condició que no prestés ajuda al seu fill, Ramon Alamany I, que mantenia un conflicte amb el monarca. El 1245, Gueraula de Querol va vendre el castell de Valldosera (dins el terme del castell de Montclar) a la comanda templera de Barberà.

## Referències

* ↑ «Castell de Montclar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
* ↑ El castell de Montclar dins de Els castells catalans. Vol. 5. Barcelona, 1973. Ed. Rafael Dalmau. ISBN 84-232-0289-5
* ↑ Poblet Romeu, Marcel Joan. Entre el Temple i l'Hospital: arquitectura i formes de vida al castell del Temple de Barberà. Valls: Cossetània Edicios, 2005, p. 21. ISBN 84-9791-153-9.
* 1 2 Español, Francesca. L'arquitectura religiosa romànica a la Conca de Barberà i Segarra tarragonina. 1991: Centre d'Estudis de la Conca de Barberà, 1991, p. 195 i 196. ISBN 84-604-0615-6.
* ↑ Español, 1991, p. 196-197.
* ↑ Español, 1991, p. 198-199.
* 1 2 Català, Pere. Els castells catalans, v.4. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor., 1973, p. 325. ISBN 8423202895.

## Enllaços externs

* «Torre del Castell de Montclar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Revaz Dzodzuaixvili

Revaz Dzodzuaixvili (georgià: რევაზ ძოძუაშვილი) (Kutaissi, 10 d'abril de 1945) és un exfutbolista georgià de la dècada de 1970 i entrenador.
Fou 49 cops internacional amb la selecció de la Unió Soviètica amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1970.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Torpedo Kutaisi i Dinamo Tbilisi.

## Referències

* ↑ «1972 team of the tournament». UEFA, 02-05-2011 [Consulta: 2 juny 2013].
* ↑ «Team of the tournament of the 1972 UEFA European Championship». uefa.com. [Consulta: 31 gener 2017].
* ↑ «Colombia v USSR, 20 febrer 1969». footballfacts.ru. [Consulta: 7 gener 2017].
* ↑ «Revaz Dzodzuashvili». footballfacts.ru. [Consulta: 7 gener 2017].
* ↑ Revaz Dzodzuaixvili a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Revaz Dzodzuaixvili a worldfootball.net
# Willem Frederik Gerard Nicolaï

Willem Frederik Gerard Nicolaï (Leiden, Països Baixos, 1829 - La Haia, 1896) fou un compositor neerlandès.
Estudià en el Conservatori de Leipzig i després a Dresden. El 1852 va ser anomenat professor d'orgue, de piano i d'harmonia de l'Escola Reial de Música de la Haia, i des de 1865 director del mateix establiment com a successor de Johann Lübeck. A més, fou, director de la Societat de Concerts «Diligentia» i redactor de la revista Caecilia. Contribuí en un i altre càrrec a depurar el gust musical dels seus compatriotes.
Com a compositor és conegut per nombrosos lieder alemanys, diverses cantates, especialment les titulades El rossinyol suec (a la memòria de la cèlebre artista Jenny Lind) i Jahveh's Wraak (1892), l'oratori Bonifacius i la música del Lied von der Glocke, de Friedrich von Schiller, per a cor, sol i orquestra. Al barri de Duinoord a la Haia li van dedicar el carrer Nicolaistraat.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 38, pàg. 567, ISBN 84-239-4538-3
* ↑ Vegeu una fitxa biogràfica a: «Nicolaïstraat» (en neerlandès). Den Haag: Consell dels habitants del barri de Duinoord, s.d.. Arxivat de l'original el 2008-12-05. [Consulta: 14 agost 2014].
# Gambier

Gambier és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 1.871 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Gambier tenia 1.871 habitants, 278 habitatges, i 142 famílies. La densitat de població era de 768,5 habitants/km².
Dels 278 habitatges en un 22,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 43,9% hi vivien parelles casades, en un 6,5% dones solteres, i en un 48,9% no eren unitats familiars. En el 39,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,03 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,77.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 5,8% tenia menys de 18 anys, un 73,1% entre 18 i 24, un 7,3% entre 25 i 44, un 9% de 45 a 60 i un 4,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 21 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.964 $ i la renda mediana per família de 71.477 $. Els homes tenien una renda mediana de 40.500 $ mentre que les dones 29.327 $. La renda per capita de la població era de 9.661 $. Aproximadament el 2,5% de les famílies i el 8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Gambier». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Gambier». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Elkton (Maryland)

Elkton és una població dels Estats Units a l'estat de Maryland. Segons el cens del 2000 tenia 11.893 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Elkton tenia 11.893 habitants, 4.446 habitatges, i 2.898 famílies. La densitat de població era de 571,8 habitants/km².
Dels 4.446 habitatges en un 37,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41,7% hi vivien parelles casades, en un 18,3% dones solteres, i en un 34,8% no eren unitats familiars. En el 27,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,55 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,13.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,4% tenia menys de 18 anys, un 9,8% entre 18 i 24, un 33,5% entre 25 i 44, un 17% de 45 a 60 i un 10,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87 homes.
La renda mediana per habitatge era de 38.171 $ i la renda mediana per família de 44.348 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.495 $ mentre que les dones 25.543 $. La renda per capita de la població era de 17.789 $. Entorn del 9,4% de les famílies i l'11,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Elkton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Elkton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.