OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Parrella macropteryx

Parrella macropteryx és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental: Isla de la Juventud (Cuba), Puerto Rico i el Brasil.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Ginsburg I., 1938. Eight new species of gobioid fishes from the American Pacific coast. Allan Hancock Pac. Exped. 1932-1940. Los Angeles, v. 2 (núm. 7). 109-121.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Ginsburg, I., 1939. Twenty one new American gobies. Journal of the Washington Academy of Sciences v. 29 (núm. 2): 51-63.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ De Moura R.L., J.L. Gasparini i I. Sazima, 1999. New records and range extensions of reef fishes in the western South Atlantic, with comments on reef fish distribution along the Brazilian coast. Rev. Bras. Zool. 16(2):513-530.
* ↑ Smith, C.L., 1997. National Audubon Society field guide to tropical marine fishes of the Caribbean, the Gulf of Mexico, Florida, the Bahamas, and Bermuda. Alfred A. Knopf, Inc., Nova York, Estats Units. 720 p.
* ↑ Menezes, N.A. i J.L. Figueiredo, 1985. Manual de peixes marinhos do sudeste do Brasil. V. Teleostei (4). Museu de Zoologia, Universidade de São Paulo, Brasil. 105 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Hoese, D. F., 1973: Gobius lucretiae referred to the gobiid fish genus Parrella with a review of the species. Copeia 1973 (núm. 4): 817-819.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Sant Pere vell de Casa Carrera

Sant Pere vell de Casa Carrera és una capella particular de Casa Carrera, a la vila d'Esterri d'Àneu, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà, protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.
Està situada a Casa Carrera, en la part més elevada del poble vell d'Esterri d'Àneu, per damunt i a ponent de la carretera que porta a la vall d'Isil.

## Descripció

De l'antiga església de Sant Pere, edifici d'una sola nau, coronada per un absis semicircular a llevant, només es conserva el mur de ponent. En el fragment de mur sud conservat, immediat a l'arc presbiterial, i en aquest mateix, es conserven sengles finestres de doble esqueixada i proporcions esveltes. L'aparell és format per carreuó de pedra de riu, disposat en filades uniformes, amb interposició de filades horitzontals de lloses, i amb la presència de pedra tosca en la formació de la lesena i les finestres. No hi ha indicis d'on podria obrir-se la porta. i és molt semblant al de la propera església de Santa Maria d'Àneu.
També s'han servat unes sepultures antropomorfes, excavades a la roca, al costat meridional del temple.

## Les pintures murals de Sant Pere Vell al MNAC

Un fragment de la decoració mural d'aquesta església es conserva en el Museu d'Art Nacional de Catalunya (núm. MNAC 4530).

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; López i Gutiérrez, Dídac. «Sant Pere Vell (o de Can Carrera)». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Pere Vell de Casa Carrera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Simfonia núm. 6 (Bax)

La Simfonia núm. 6 d'⁣Arnold Bax es va completar el 10 de febrer de 1935. La simfonia està dedicada a Sir Adrian Boult. Va ser estrenada per la Royal Philharmonic el 21 de novembre de 1935.
És el núm. 331 al catàleg de la música de Bax de Grahame Parlett. Segons David Parlett, és "la favorita [de Bax] i àmpliament considerada com la seva més gran... poderosa i estretament controlada".
La simfonia està escrita per a flautí, 3 flautes, 2 oboès, trompa anglesa, 3 clarinets, clarinet baix, 2 fagots, doble fagot, 4 trompes, 3 trompetes, 3 trombons, tuba, timbales, bombo, tambor tenor, plats, tamborí, triangle, gong, glockenspiel, celesta, arpa i cordes.
Consta de tres moviments:
* Moderato – Allegro con fuoco
* Lento molto espressivo
* Introducció (Lento moderato) – Scherzo & Trio (Allegro vivace – Andante semplice) – Epíleg (Lento)
El primer moviment s'obre amb un moderato ostinato al trombó baix, violoncels i fagot, amb els vents fusta i les trompes a sobre tocant acords dissonants. La següent secció allegro con fuoco dona l'ostinato a les violes, aquesta vegada en disminució. Després ve un segon tema més líric, abans que els motius principals tornin a presentar el moviment d'obertura, que és el més curt de totes les simfonies de Bax.
De la mateixa manera, el moviment idíl·lic del mig és el segon moviment més curt de Bax. Els violins introdueixen la melodia principal prop de l'inici i, finalment, la reprèn la resta de seccions de l'orquestra, amb un solo de trompeta gairebé jazzístic al mig. Acaba pacíficament com per establir l'últim moviment.
El final més llarg de Bax, l'últim moviment, s'obre amb un misteriós i extens solo de clarinet que forma la base de gran part del material del moviment. A continuació, els altres instruments de vent fusta toquen la segona idea melòdica principal del moviment, que constitueix una base per a l'scherzo, el trio i el clímax cap al final de la simfonia. Les idees melòdiques principals s'exposen de manera característica amb tota la força de l'orquestra just abans del tranquil epíleg que tanca la simfonia. A la meitat del moviment (fig. 25 a 27), la música incorpora una referència detallada a una idea del poema simfònic Tapiola de Jean Sibelius.

## Referències

* ↑ Ehrlich, Cyril (1995). First Philharmonic: A History of the Royal Philharmonic Society a Google Books. Oxford University Press. page 263. ISBN 0-19-816232-4
* ↑ «David Parlett's Online Version of Grahame Parlett's Bax Catalog, 1930–1939». Arxivat de l'original el 2012-02-12. [Consulta: 31 desembre 2008].
* ↑ Discutit per Vernon Handley en una entrevista amb Lewis Foreman, «Archived copy». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 5 desembre 2015].
# Cinortes

Cinortes (en grec antic Κυνόρτης), també conegut com a Cinortas, va ser un rei d'Esparta segons la mitologia grega. Fill d'Amicles, fundador de la ciutat d'Amicles, i de Diomeda, va ser germà de Jacint. Després de la mort del seu pare, el tron d'Esparta va ser ocupat pel seu germà Argalos, qui va morir sense descendència, permetent que Cinortes el succeís. Es diu que Cinortes va tenir un fill anomenat Èbal, tot i que algunes versions el presenten com a Perieres, que sovint s'ha considerat fill d'Èol. La tradició indica que Cinortes va ser enterrat a Esparta.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 105. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 51. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Simfonia núm. 6 (Glazunov)

La Simfonia núm. 6 en do menor, op. 58, va ser composta per Aleksandr Glazunov el 1896 i es va publicar dos anys més tard. Està dedicada a Sigismond Blumenfeld, germà del compositor Felix Blumenfeld.
Conté quatre moviments⁣:
* Adagio ( = 66) – Allegro passionato ( = 66)
* Tema con variazioni: Andante ( = 66)
* Intermezzo (Scherzo allegretto) ( = 138)
* Finale: Andante maestoso ( = 60) – Moderato ( = 92)

## Instrumentació

La simfonia està escrita per a l'orquestra següent: 3 flautes (3r doblant flautí), 2 oboès, 3 clarinets, 2 fagots, 4 trompes, 3 trompetes, 3 trombons, tuba, timbales, triangle, plats, bombo i cordes.

## Referències

* ↑ «Symphony No.6, Op.58 (Glazunov, Aleksandr) - IMSLP: Free Sheet Music PDF Download».
# Haralambie Ivanov

Haralambie Ivanov (Crișan, 23 de febrer de 1941 - Crișan, 22 d'agost de 2004) fou un piragüista romanès que va competir durant la dècada de 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on fou quart en la prova del K-2 1.000 metres del programa de piragüisme. Quatre anys més tard, als Jocs de Ciutat de Mèxic, guanyà la medalla de plata en la prova del K-4 1.000 metres. Va formar equip amb Anton Calenic, Dimitrie Ivanov i Mihai Ţurcaş.
En el seu palmarès també destaquen sis medalles al Campionat del Món de piragüisme en aigües tranquil·les, tres d'or i una de plata el 1963 i una d'or i una de bronze el 1966; així com cinc medalles d'or i una de plata al Campionat d'Europa.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Haralambie Ivanov». [Consulta: 26 agost 2022].
* ↑ «Haralambie Ivanov - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 26 agost 2022].
# Parròquia de Sant Francesc d'Assís de Badalona

Sant Francesc d'Assís és una parròquia del barri de Bufalà de Badalona que pertany a l'Arxidiòcesi de Barcelona i està dedicada a Francesc d'Assís.
L'origen de la parròquia es remunta a l'any 1932, quan mossèn Joan Serra i Morató, consiliari del grup del Pare Sant Francesc, va fundar un catecisme a la barriada de Bachs-Bufalà. L'any 1963, la capella de Sant Francesc fou erigida en parròquia per l'arquebisbe Gregorio Modrego i confiada als agustins recol·lectes. Es conserven uns goigs datats del 1964. Des de 1988, aquesta parròquia ha estat regida per capellans diocesans.
L'edifici que acull actualment l'església de Sant Francesc d'Assís i les dependències parroquials va ser projectat pels arquitectes David Alegret, Joan Puig Pey i Jaume Pujol, amb vitralls de Grau Montserrat i beneït el 25 de juliol de 2008, amb cinc campanes. El nou edifici de l'església va ser impulsat pel bisbe Joan Carrera. El 2009 es va posar el nom del bisbe a la plaça que hi ha al davant del temple. El 2010 s'hi va instal·lar una escultura de sant Francesc d'Assís de l'escultor de la Sagrada Família Etsuro Sotoo. Durant 23 anys i fins al 2014 en fou rector Jaume Aymar.

## Referències

* ↑ «Noticiari». Amunt!, núm. 2, 7-1932. Arxivat de l'original el 2021-12-28 [Consulta: 28 desembre 2021].
* ↑ Martí i Bonet, Josep Maria. Novum Speculum Titulorum Ecclesiae Barchinonensis. vol. 1. Barcelona: Bubok, 2017, p. 120.
* ↑ «Goigs a lloança del gloriós i seràfic Pare Sant Francesc d'Assís que es venera a l'Església Parroquial de la barriada de Bufalà (Badalona) · Biblioteca Digital del Centre de Lectura de Reus». [Consulta: 28 desembre 2021].
* ↑ «Història – Parròquia de Bufalà». Arxivat de l'original el 2021-12-20. [Consulta: 28 desembre 2021].
* ↑ «El Cardenal Lluís Martínez Sistach bendijo el nuevo templo de Sant Francesc d’Assís de Badalona» (en castellà). Ecclesia Digital, 03-08-2008. [Consulta: 28 desembre 2021].
* ↑ «Església Sant Francesc d'Assís de Badalona». [Consulta: 20 desembre 2021].
* ↑ «Campanes actuals de la Parròquia de Sant Francesc d'Assís de Bufalà». Campaners.com. [Consulta: 28 desembre 2021].
* ↑ Serra d'or. Abadia de Montserrat, 1999.
* ↑ «Punt Avui, El. 8/7/2018.». [Consulta: 28 desembre 2021].
* ↑ «Presència. 1/2/2015.». [Consulta: 28 desembre 2021].
* ↑ «Avui. 11/3/2009.». [Consulta: 28 desembre 2021].
* ↑ «Cultura i Xarxes - L'església de Bufalà de Badalona inaugura una escultura dedicada a Sant Francesc d'Assis» (en anglès). [Consulta: 28 desembre 2021].
* ↑ «La iglesia de Badalona abrirá por las noches para atraer jóvenes» (en castellà), 25-06-2014. [Consulta: 28 desembre 2021].

## Enllaços externs

* «Parròquia de Sant Francesc d'Assis». ajuntament de Badalona.
* Parròquia de Sant Francesc d'Assís. Bufalà. Badalona. Com va néixer la nostra parròquia, 1990.
# Pundamilia pundamilia

Pundamilia pundamilia és una espècie de peix d'aigua dolça de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.
A l'estadi adult poden atènyer fins a 12,4 cm de longitud total. Tenen entre 28-30 vèrtebres. Menja principalment larves d'insectes bentònics (especialment efemeròpters), tot i que, ocasionalment, també menja zooplàncton, peixets i briozous.
Viu en zones de clima tropical al llac Victòria (Tanzània) a l'Àfrica.

## Referències

* ↑ Seehausen, O., E. Lippitsch, N. Bouton & H. Zwennes, 1998. Mbipi, the rock-dwelling cichlids of Lake Victoria: description of three new genera and fifteen new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 9 (núm. 2): 129-228.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Van Oijen, M.J.P., 1996. The generic classification of the haplochromine cichlids of Lake Victoria, East Africa. Zool. Verh. Leiden 302:57-110.
# Puntius rhombeus

Puntius rhombeus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les conques dels rius Mekong, Chao Phraya i Meklong.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 2001. Fishes of Laos. WHT Publications Ltd., Colombo 5, Sri Lanka. 198 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4. .
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M. 2000. Diagnoses of a new genus and 64 new species of fishes from Laos (Teleostei: Cyprinidae, Balitoridae, Bagridae, Syngnathidae, Chaudhuriidae and Tetraodontidae). J. South Asian Nat. Hist. v. 5 (núm. 1): 37-82.
* Lambert, Derek J.: Freshwater Aquarium Fish. Chartwell Books, Edison, Nova Jersey, Estats Units. Any 1997. ISBN 0-7858-0867-1.
* Mills, Dick: The Bumper Book of Tropical Aquarium Fishes (2a edició). Interpet Publishing. Any 2002. ISBN 1842860747.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Puntius trifasciatus

Puntius trifasciatus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 1996. The identity of Puntius eugrammus and diagnoses of two new species of striped barbs (Teleostei: Cyprinidae) from southeast Asia. Raffles Bull. Zool. 44(1):301-316.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4. .
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M. 1996. The identity of Puntius eugrammus and diagnoses of two new species of striped barbs (Teleostei: Cyprinidae) from southeast Asia. The Raffles Bulletin of Zoology v. 44 (núm. 1): 301-316.
* Lambert, Derek J.: Freshwater Aquarium Fish. Chartwell Books, Edison, Nova Jersey, Estats Units. Any 1997. ISBN 0-7858-0867-1.
* Mills, Dick: The Bumper Book of Tropical Aquarium Fishes (2a edició). Interpet Publishing. Any 2002. ISBN 1842860747.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pyrrhulina beni

Pyrrhulina beni és una espècie de peix de la família dels lebiasínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els adults poden assolir 5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: sud-oest de la conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Pearson, Nathan Everett. The fishes of the eastern slope of the Andes. I. The fishes of the Rio Beni basin, Bolivia, collected by the Mulford expedition (en anglès), 1924, p. 1-83, Pls. 1-12 (Indiana University Studies núm. 64). OCLC 2470184.
* 1 2 3 Torres, Armi G.; Casal, Christine Marie V. «Pyrrhulina beni Pearson, 1924». FishBase.
* ↑ Weitzman, M. i S.H. Weitzman, 2003. Lebiasinidae (Pencil fishes). p. 241-251. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: Edipucrs.
* ↑ Loubens, G., L. Lauzanne i B. LeGuennec, 1992. Les milieu aquatiques de la région de Trinidad (Beni, Amazonie bolivienne). Rev. Hydrobiol. Trop. 25(1):3-21.
# Pyrrhulina obermulleri

Pyrrhulina obermulleri és una espècie de peix de la família dels lebiasínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A., 1846. Histoire naturelle des poissons. Tome dix-huitième. Suite du livre dix-huitième. Cyprinoïdes. Livre dix-neuvième. Des Ésoces ou Lucioïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 18. i-xix + 2 pp. + 1-505 + 2 pp.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Myers, G. S., 1926. Descriptions of a new characin fish and a new pygidiid catfish from the Amazon Basin. Copeia Núm. 156: 150-152.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Weitzman, M. i S.H. Weitzman, 2003. Lebiasinidae (Pencil fishes). p. 241-251. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Ortega, H. i R.P. Vari, 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers, G. S., 1926: Eine neue südamerikanische Characinidenart der Gattung Pyrrhulina. Blätter für Aquarien- und Terrarien-Kunde. Stuttgart. v. 37: 441-442.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T., 1912: A revision of the South American characid fishes of the genera Chalceus, Pyrrhulina, Copeina, and Pogonocharax. Annals and Magazine of Natural History (Series 8) v. 10 (núm. 58): 387-395.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Píel

D'acord amb la mitologia grega, Píel fou un dels fills de Neoptòlem, rei de l'Epir, i Andròmaca. Píel era net, per part de pare, de l'heroi grec Aquil·les. Els seus germans eren Molós, futur rei de l'Epir, i Pèrgam.
Píel va morir ben jove degut a una maledicció del déu Apol·lo.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 174.
# Pítane

Segons la mitologia grega, Pítane (en grec antic: Πιτάνη) va ser una nimfa, filla del déu-riu Eurotes.
S'uní a Posidó i d'aquesta relació va néixer Evadne (que alguns consideren filla d'Èpit, perquè de petita Evadne va ser abandonada per la seva mare i recollida per Èpit). Segons una altra versió, Pítane va fer portar Evadne en secret a Èpit que la crià.
Va donar nom a una ciutat de Lacònia, Pítana.
Una altra heroïna amb el nom de Pítane va ser una amazona que va fundar la ciutat de Pítana de Mísia, i també les ciutats de Cime i de Pirene.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 177. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 442. ISBN 9788496061972.
# Quartet Emerson

El Quartet Emerson és un quartet de corda estatunidenc fundat l'any 1976 a Nova York. L'any 1985, és nomenat quartet-resident al Lincoln Center. Eugene Drucker toca un violí Stradivarius de 1686. Durant la dècada de 1980 el conjunt musical va estar a la residència de la Hartt School situada a West Hartford, Connecticut. Escollint el nom del poeta i filòsof nord-americà Ralph Waldo Emerson, el quartet es va formar a la Juilliard School com a conjunt estudiantil. Es van convertir en professionals el 1976, amb els dos violinistes que havien estudiat sota la tutela d'Oscar Shumsky, alternant com a primer i segon violinistes. Quan es va formar, el quartet Emerson va ser un dels primers amb els dos violinistes alternant la plaça de primer i segon violí.
El quartet Emerson va ser introduït al Saló de la fama de la música clàssica el 2010. El maig de 2014, havien publicat més de trenta discs i havien guanyar nou premis Grammy, a més del prestigiós premi Avery Fisher.

## Membres

* Eugene Drucker, 1r o 2n violí
* Philippe Setzer, 1r o 2n violí (des de 1977)
* Lawrence Dutton, viola
* Paul Watkins (des de la temporada 2013–2014)

## Antics membres

* Guillermo Figueroa, violí (1976 i 1977)
* Eric Wilson, violoncel (1976 a 1979)
* David Finckel, violoncel (1979 a 2013)

## Creacions

* Quartet núm. 4 de Davidovsky 1980
* Quartet núm. 2 de John Harbison 1987
* Quartet de George Tsoutakis
* Quartet de Maurice Wright

## Referències

* ↑ Church, Michael. «Emerson String Quartet review: masterful take on Beethoven piece» (en anglès). The Independent, 06-11-2017. [Consulta: 17 gener 2020].
* ↑ «Emerson String Quartet». hope.edu. [Consulta: 27 maig 2014].
* ↑ «Chamber Music» (en anglès). www.hartford.edu. Arxivat de l'original el 2019-05-07. [Consulta: 15 abril 2018].
* ↑ «History of The Hartt School». hartford.edu.
* ↑ «Emerson String Quartet». Carnegie Hall. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 17 gener 2020].
* ↑ «View Inductees: Emerson String Quartet». classicalwalkoffame.org.
* ↑ «Emerson String Quartet». smithsonianassociates.org.
* ↑ Huizenga, Tom. «The Emerson Quartet At (Le) Poisson Rouge». NPR.org.
* ↑ Dischel, Robert S. Converging Lines: The Extraordinary Story of the Emerson String Quartet's First 25 Years. Londres: Risk Waters Group, 2000. ISBN 1-899332-68-5.
# Quartet de corda núm. 11 (Weinberg)

El Quartet de corda núm. 11 en fa menor, op. 89, va ser compost per Mieczysław Weinberg entre octubre i desembre de 1965. Dedicat a Victoria Weinberg, la filla gran del compositor, va ser estrenat pel Quartet Borodin el 13 d'abril de 1967 a Moscou.

## Moviments

* I. Allegro assai
* II. Allegretto
* III. Adagio semplice
* IV. Allegro leggiero

## Referències

* ↑ Elphick, Daniel. «The String Quartets of Mieczysław Weinberg: A Critical Study» (en anglès). University of Manchester. [Consulta: 5 maig 2020].
* ↑ Hakobian, Levon. Music of the Soviet Era: 1917-1991. Taylor & Francis, 2016, p. 392. ISBN 978-1-317-09187-5.
* ↑ Cookson, Michael. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 6 maig 2020].