OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan Francisco Pérez Llorca

Juan Francisco Pérez Llorca (n. 1976) és un empresari i polític valencià, alcalde de Finestrat (la Marina Baixa) des de 2015 i diputat a les Corts Valencianes en l'XI Legislatura. És també secretari general del Partit Popular de la Comunitat Valenciana (PPCV) des del 2023 i síndic del Grup Popular a les Corts Valencianes des del 2024.
Militant del PPCV des del 2003 quan és elegit regidor de l'Ajuntament de Finestrat per primera vegada, en aquesta legislatura a l'oposició. En la següent convocatòria electoral el seu partit aconsegueix l'alcaldia i Pérez Llorca esdevé responsable d'urbanisme del govern presidit per Honorato Algado a qui substituirà al capdavant del partit i de l'ajuntament a partir de 2015. En aquest mateix any és elegit diputat provincial a la Diputació d'Alacant, càrrec que repeteix el 2019 amb el president provincial Carlos Mazón.
Orgànicament, ascendeix a coordinador provincial de la mà del llavors líder provincial del partit Carlos Mazón. Amb l'arribada d'aquest al lideratge del PPCV el juliol del 2021, Juan Francisco Pérez Llorca també fa el salt a l'executiva regional com a vicesecretari d'organització i amb la victòria a les eleccions a les Corts Valencianes de 2023 és nomenat secretari general del partit. En aquestes eleccions també va resultar elegit diputat per la circumscripció d'Alacant i síndic adjunt del grup parlamentari popular a les Corts. El juliol del 2024, a conseqüència de la reestructuració del Consell, fou designat síndic-portaveu del Grup Popular a les Corts Valencianes en substitució de Miguel Barrachina, que passava a ocupar la conselleria d'Agricultura, Ramaderia i Pesca.

## Referències

* ↑ S.L, EDICIONES PLAZA. «Perfil | JuanFran Pérez Llorca, pragmático alcalde de éxito, 'fontanero' silencioso» (en castellà). [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ Press, Europa. «Pérez Llorca sustituye a Catalá en la secretaría general de PPCV», 03-08-2023. [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ Pomares, María. ««La política consiste en dialogar y persuadir. Si eso es ser fontanero, todo el mundo debería serlo»» (en castellà), 16-09-2023. [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ «Designació de síndic del Grup Parlamentari Popular». Butlletí Oficial de les Corts Valencianes, núm. 83, 19-07-2024, pàg. 47.
* ↑ «Pérez Llorca, nuevo síndic del PP: "Ya no está Vox y a PSPV y Compromís se les tiene que caer la careta"». Valencia Plaza, 12-07-2024. [Consulta: 30 juliol 2024].
# Juan García Margallo

Juan García Margallo (Montánchez, Càceres, 12 de juliol de 1839 - Melilla, 28 d'octubre de 1893) fou un militar espanyol.
Com que només era alferes fou destinat a Àfrica (1859), i prengué part en diversos combats a les ordres del general O'Donnell, ascendí al grau de tinent i aconseguí la Creu de Sant Ferran. Més tard fou traslladat a Madrid, i junt amb Vázquez Orcall i d'altres militars amics seus, es trobà amb els esdeveniments ocorreguts el 1866, i per la seva conducta en la repressió d'aquells fets ascendí a capità.
També guerreja a Màlaga el 1869 a les ordres del general Antonio Caballero contra els republicans; prengué part en la guerra civil, després passa a Cuba i allà ascendí a coronel i el 1890 a general de brigada, sent després nomenat governador militar de Melilla.
Atacades les posicions pròximes a la plaça pels rifenys (2 d'octubre de 1893), García Margallo realitzà algunes sortides contra ells amb molt poca fortuna, pel que fou nomenat per a substituir-lo el general Macías y Casado, però abans que aquest arribés, es lliurà un dur combat, perdent en ell la vida aquest desgraciat general.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 810 (ISBN 84-239-4525-1)
# Juan Lozano y Lozano

Juan Lozano y Lozano (Jumilla, Múrcia, 1610-1679) fou un eclesiàstic espanyol.
Home de gran influència durant els regnats de Felip IV de Castella, i Carles II, fou bisbe de Plasència (Espanya) i, posteriorment, de Mazara (Itàlia) i virrei de Nàpols.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31. pàgs. 402 (ISBN 84-239-4531-6)
# Símbols de Porqueres

Símbols oficials de Porqueres :
* Escut de Porqueres
* Bandera de Porqueres |
L'escut oficial de Porqueres, Pla de l'Estany) té el següent blasonament:
    Escut caironat: faixat d'argent i de gules de 6 peces; ressaltant sobre el tot un castell de sinople obert somat d'un bàcul d'abat d'atzur posat en pal. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 14 de juliol de 1983 i publicat al DOGC el 2 de setembre del mateix any amb el número 360.

## Heràldica

El faixat d'argent i de gules són les armes dels Porqueres - Santa Pau, senyors del castell del poble, també representat a l'escut. El castell fou venut al monestir de Banyoles el 1251, i això és simbolitzat pel bàcul d'abat.

## Bandera

La bandera oficial de Porqueres és d'origen heràldic i té la següent descripció: Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, faixada amb tres franges blanques i tres vermelles d'igual amplada, amb el castell verd de l'escut, d'altura 1/3 de l'alçària del drap, al centre i per sobre de totes les faixes, excepte la de dalt; damunt d'aquesta primera faixa i de la següent vermella, el bàcul blau sobre la torre més alta del castell i fins a la distància d'1/8 de l'extrem superior.

## Referències

* ↑ «DECRET 334/1983, de 14 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Porqueres per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 360. Generalitat de Catalunya, 02-09-1983. [Consulta: 30 novembre 2009].
* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de la bandera municipal de Porqueres.» (pdf). DOGC num. 1524, 29-11-1991. [Consulta: 4 desembre 2009].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pla de l'Estany
# Palau Pàvlovsk

El Palau Pàvlovsk (en rus Павловский дворец, Pàvlovski dvorets) o, simplement, Pàvlovsk (Павловск, Pàvlovsk) fou una de les principals residències de la família imperial de Rússia, avui convertida en un museu estatal. Situada a la riba del riu Slavianka, se situa a escassos tres quilòmetres del conjunt de palaus de Tsàrskoie Seló, i pertany al municipi de Sant Petersburg.
Iniciat l'any 1777 pel tsarevitx i després tsar Pau I de Rússia com una residència campestre prop de la fastuosa residència de la seva mare, la tsarina Caterina II de Rússia, a Tsàrskoie Seló, el palau es veié influït per la visita que Pau I de Rússia i la princesa Sofia de Württemberg realitzaren a Europa, en què visitaren França, Itàlia i Àustria. Especialment influí en el castell els records que els joves prínceps russos tenien de la seva estada a París, on havien estat rebuts pel rei Lluís XVI de França i l'arxiduquessa Maria Antonieta d'Àustria.
Entre aquells qui contribuïren a la construcció i decoració del Palau Pàvlovsk s'hi troben els arquitectes Charles Cameron, Vincenzo Brenna, Giacomo Quarenghi, Andrei Voronikhin i Carlo Rossi. Al palau hi ha obres dels escultors Ivan Prokófiev, Ivan Martos, Mikhaïl Kozlovski, Fiódor Gordéiev i Vassili Demut-Malinovski. També hi ha obres dels pintors Giovanni Scotti, Andrei Martínov i Johann Mettenleiter.
El palau, en forma de semicercle, està plenament integrat en un enorme parc d'estil anglès que contribueix a fer de la senzilla estructura de Pàvlovsk un edifici majestuós. El palau se situa a dalt d'un turó, per la qual cosa rep els primers rajos de sol del dia, cosa que contribueix a donar un aire senyorial al castell.
Entre les habitacions interiors més destacades hi ha el Vestíbul Egipci, la Sala Grega i la Italiana.
A la mort del tsar Pau I el palau passà al gran duc i després tsar Nicolau I, que en el seu moment el deixà al seu segon fill, el gran duc Constantí. El palau restà en mans de la branca Konstantínovitx dels Romànov fins que fou expropiat pel govern bolxevic l'any 1917.

## Vegeu també

* Parc Pàvlovsk
# Machico

Machico és un municipi de la regió autònoma portuguesa de Madeira. Té una superfície de 67,73 km² i una població de 21.321 habitants el 2004. El municipi està dividit en cinc freguesies. Limita al sud pel municipi de Santa Cruz, a l'oest per Santana i al nord i est està banyat per l'oceà Atlàntic.

## Toponímia

El seu topònim és força discutit, podria derivar de la semblança de la regió amb la regió de Monchique (serra de l'Algarve), o al nom d'un mariner que acompanyà l'expedició de Zarco. Una altra versió molt estesa durant els segles XVII i XIX era que el seu nom es devia a Roberto Machim (Lenda de Machim), suposat primer descobridor de l'illa en 1377 quan es dirigia al sud de França i va ser desviat per la força del vent cap a Madeira. Aquesta teoria, això no obstant, defensaria els interessos anglesos sobre l'illa.

## Història

João Gonçalves Zarco i Tristão Vaz Teixeira, desembarcaren entre el 1418 i el 1420 en aquest municipi, produint-se així el descobriment de Madeira.
El municipi rebé carta foral el 1451 i li fou atorgat el 1515 per D. Manuel I.
La vila fou seu de la primera capitania de Madeira el 1440 i fou residència del capità donatari Tristão Vaz Teixeira.
El 1803, hi hagué una gran esllavissada de terres que destruí les muralles de la ribera i la capella dos Milagres. També fou el lloc on finalitzà la "Revolta de Madeira", a l'abril de 1931.
A nivell arquitectònic destaca el Forte do Amparo, que presenta una planta triangular per a permetre la defensa dels dos costats de la badia de Machico; La Casa da Capela / Solar da Ermida, amb elements dels segles XVII i XVIII; l'església Matriz de Machico, construïda el 1425, i la Capella de Cristo, construïda a mitjan segle xv i reconstruïda al XVI i de nou el 1883.
El municipi fou elevat a ciutat el 2 d'agost de 1996.

## Geografia

Hi ha diferències en el clima entre les zones litorals i les zones d'interior del municipi; al litoral el clima és més sec i càlid i les terres són àrides, però a mesura que s'avança cap a l'interior el clima es torna més fresc i humid, i el terreny guanya en vegetació.
Tot i ser un municipi costaner, la seva morfologia està marcada per petites muntanyes i serralades la do Castanho (589 m), la do Pedreiro (792 m), Pico da Coroa (738 m) i la Penha de Águia (590 m).
La costa és abrupta i gràcies als efectes de l'erosió de les terres les seves platjas són de pedra negra. A Caniçal hi ha l'única platja de sorra d'origen volcànic natural de tota l'illa de Madeira, la petita platja de Prainha.

### Demografia

Població del municipi de Machico (1849 – 2004) :
| 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 5.491 | 11.820 | 17.936 | 21.606 | 22.126 | 22.016 | 21.747 | 21.321 |
Es divideix en 5 parròquies que són:
* Água de Pena
* Caniçal
* Machico
* Porto da Cruz
* Santo António da Serra

### Economia

Al municipi predominen les àrees del sector terciari lligades al turisme, el comerç, la restauració i els serveis d'hostaleria. Com a menys importants es donen la pesca i l'agricultura on predomina el conreu de cereals i lleguminoses per a pinsos.

## Vegeu també

* José Tolentino Mendonça
# Velas

Velas és un municipi de les Açores (Portugal), situat a l'illa de São Jorge i que se sotsdivideix en sis parròquies:
* Manadas
* Norte Grande
* Rosais
* Santo Amaro
* Urzelina
* Velas
Població del municipi de Velas (1849 – 2004) :
| 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 10166 | 8405 | 7328 | 8466 | 5927 | 5707 | 5605 | 5585 |

## Personalidades

* José Avelino Bettencourt, (1962), cap de Protocol de la Secretaria d'Estat de la Santa Seu.

## Referències

Viccionari
# Contrafort

Un contrafort és un pilar, sortint, que fa cos amb un mur i li serveix de reforç perquè resisteixi l'empenta d'una volta, d'un arc, etc.
Solen trobar-se als laterals i a la part posterior d'esglésies o catedrals tant romàniques com gòtiques. En l'estil gòtic, a diferència del romànic, se solien decorar per a contribuir a l'elegància del conjunt.

## Història

L'arquitectura persa, romana i romana d'Orient generalment posposa els mitjans de topall, normalment particions, a l'interior. De vegades empren contraforts que semblen una columna compromesa o pilastra.
Els contraforts són típics de l'arquitectura romànica, especialment en l'arquitectura cristiana. Així, en les esglésies d'una sola nau, la resistència a l'empenta és proporcionada per murs amb contraforts. Els mestres paletes romans redueixen el contrafort al que requereix el seu paper: un simple estímul vertical de costats baixos coronats amb un esmalt. A les esglésies de tres naus, la resistència a l'empenta a la nau central és proporcionada pels contraforts, que són els mateixos pilars, anomenats pilars de contrafort.
Per garantir una estabilitat suficient, els mestres paletes reforcen les parets exteriors amb contraforts i emprenen un artifici en voladís que els constructors gòtics s'erigiran en el mètode: els pilars es reforcen externament per un esperó que es recolza en voladís sobre els lloms de les voltes de les naus laterals. L'originalitat a l'escola auvernesa és connectar els contraforts dos a dos per mitjà d'una arcada externa (arcs col·locats en una mènsula) que endureix la paret i tot l'interès en el suport.
* Contraforts de l'església de Sant-Georges Sélestat
* Contraforts connectats amb arcs, Basílica de Nostra Senyora del Port
Tanmateix, és sobretot una arquitectura ogival que ha fet ús intensiu d'aquests elements arquitectònics, associats a l'arc, per recolzar les parets de les naus que havien de suportar les altes voltes. Els contraforts s'alleugen gradualment per convertir-se en lleugers arcbotants en l'arquitectura gòtica, però no s'ha de confondre amb les simples columnes compromeses de les pilastres planes, que no reforcen substancialment la paret.

## Galeria

* Contraforts de la paret perimetral oest de la Gran Mesquita de Kairuan que es troba a la ciutat de Kairuan a Tunísia.
* Contraforts de capçalera de la Col·legiata de Nostra Senyora de Mantes-la-Jolie.
* Contrafort en l'arquitectura civil.
* Contraforts de la façana sud de la Gran Mesquita de Kairuan a Tunísia.
* Contrafort del mur occidental d'una església rural a Brandenburg.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.135. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 28 novembre 2014].
* ↑ Slatkine Reprints. Histoire de l'architecture, 1982.
* ↑ Slatkine Reprints. Histoire de l'architecture, 1982.

## Vegeu també

* Mur de contenció
* Pilastra
# Oliveira de Frades

Oliveira de Frades és un municipi portuguès, situat al districte de Viseu, a la regió del Centre i a la subregió Dão-Lafões. L'any 2001 tenia 10.585 habitants. Territorialment, és un municipi discontinu, en dues parts separades. L'actual alcalde de la vila municipal és Luís Manuel Martins Vasconcelos, que pertany al Partit Social-Demòcrata. El terme principal limita al nord-est amb São Pedro do Sul, al sud-est amb Vouzela, a sud-oest amb Águeda, a l'oest amb Sever do Vouga i al nord-oest amb Vale de Cambra. La part secundària limita al nord i nord-est amb Vouzela, al sud-oest amb Tondela i a l'oest amb Águeda.

## Demografia

Població d'Oliveira de Frades (1801-2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 656 | 10.898 | 9.168 | 10.468 | 10.858 | 10.391 | 10.584 | 10.584 | 10.597 |

## Llista de "Freguesies"

* Parishes
* Arca
* Arcozelo das Maias
* Destriz
* Oliveira de Frades
* Pinheiro
* Reigoso
* Ribeiradio
* São João da Serra
* São Vicente de Lafões
* Sejães
* Souto de Lafões
* Varzielas
# TT64

TT64 (nomenclatura de les sigles en anglès Theban Tomb) és una tomba egípcia que es troba al cementiri de Xeic Abd el-Gourna de la necròpolis de tebana.
Es tracta de la sepultura de Hekerneheh, el tutor reial del príncep Amenofis durant el regnat de Tuthmosis IV. Va viure fins, com a mínim el regnat d'Amenofis III, durant la XVIII dinastia.
A la tomba es mostra a Hekerneheh amb el fill del rei, qui més endavant es convertiria en el faraó Amenofis III. Darrere de Hekerneheh, hi ha representats sis prínceps reials. Un d'ells és el príncep Amenemhet, fill també de Tuthmosis IV els vasos de canopis del qals es van trobar a la tomba del seu pare (la KV43).

## La tomba

La tomba TT64 va ser construïda en la forma de "T" invertida típica en algunes tombes similars de la dinastia XVIII. A un corredor d'accés curt, en el qual hi surt representat el difunt en adoració, el segueix un passadís transversal en el qual Hekerneheh flanqueja el jove príncep mentre aboca ungüents i crema ofrenes en un braser; segueix al pare (?), Hekreshu, amb el nen als genolls mentre un home ofereix un ram de flors a Amon i al pare del difunt. Una estela porta les restes d'un ofertori a Anubis amb la disfressa d'un xacal.
Hekerneheh en jeroglífic :
En una altra escena, el pare Hekreshu ofereix una flor de papir que ha florit completament al Kha de Tuthmosis IV situat sota un lloc amb vistes a alguns presoners; més enllà del difunt, amb alguns principis, ofereix raïms de flors al pare que sosté el jove príncep a la falda; també en aquest cas, hi ha alguns presos sota el seient. Una mica més enllà, el difunt, seguit per alguns homes que porten ramets de flors, els ofereix a Tuthmosis IV i al seu kha sota un lloc els costats del qual hi ha dos asiàtics.
Un breu passatge, on algunes pintures inacabades representen el difunt que entra (en una paret) i que surt (en una altra) permet l'accés a una petita sala final en la qual les restes d'algunes escenes fan referència al difunt en ofertori davant d'Anubis.

## Referències

* ↑ Gardiner i Weigall, 1913, p. 22-23.
* 1 2 Newberry, 1928, p. 82-85.
* ↑ Porter i Moss, 1970, p. 279.
* ↑ Porter i Moss, 1970, p. 124.
* ↑ Porter i Moss, 1970, p. 128-129.

## Bibliografia

* Gardiner, Alan; Weigall, Arthur E.P.. Topographical Catalogue of the Private Tombs of Thebes (en anglès). Londres: Bernard Quaritch, 1913.
* Porter, Bertha; Moss, Rosalind. Topographical bibliography of ancient Egyptian hieroglyphic texts, reliefs and paintings. I. The Theban necropolis, part 2 (en anglès). Griffith Institute, 1970.
* Newberry, Percy E. «The Sons of Tuthmosis IV» (en anglès). The Journal of Egyptian Archaeology, vol. 14, núm. 1/2, 1928. DOI: 10.2307/3854070. JSTOR: https://www.jstor.org/stable/i372238.

## Enllaços externs

* Escaneigs dels dibuixos de Norman i Nina De Garis Davies de la tomba TT64. (anglès)
# Tabularium Artis Asturiensis

El Tabularium Artis Asturiensis és un museu privat creat el 1947 pel cronista oficial d'Astúries, Joaquín Manzanares Rodríguez, per a l'estudi de l'Art i l'Arqueologia a Astúries. El seu nom es tradueix del llatí com "Arxiu d'Art Asturià". Ha estat insistentment objecte de polèmica, perquè hom considera que la major part de la seua col·lecció és fruit del saqueig d'edificis històrics de titularitat estatal i eclesiàstica mal atesos durant el franquisme. El 23 de juliol de 1998, el Ministeri de Cultura li va concedir l'ingrés en l'Orde Civil d'Alfons X el Savi, en la categoria de Placa d'honor.

## Fons museístic

El fons del museu està compost per unes cinc-centes peces que cobreixen el període comprès entre el paleolític asturià i el Barroc, com també setanta mil documents reunits pel seu fundador:
* Làpida preromànica trobada a la falda del Monsacro el 1800.
* Patena i pitxeret visigots trobats a Llindes, Quirós.
* Peces pertanyents a l'entorn del Paisatge Protegit del Cap de Peñas.
* Portada de l'antiga parròquia de Sant Joan (Astúries) en l'actual carrer Schultz, de començaments del segle xii.
* Talla de la Verge del segle xvi.
* Cap de fusta d'un Crist, rescatat de la runa d'un edifici en l'entorn de la Catedral de San Salvador d'Oviedo.
* 10.000 diapositives sobre Astúries.

## Referències

* ↑ Vaquero, José Manuel «El propietario del Museo Tabularium Artis se resiste a facilitar el catálogo». El País, 11-10-1981 [Consulta: 5 maig 2019].
* ↑ Medrano, Diego. «Este es el único museo que tiene su contenido y espera su continente». El Comercio, 14-05-2017. [Consulta: 5 maig 2019].
* ↑ Álvarez, Pedro Alberto. «Ofreceré el Tabularium a otros ayuntamientos o inversores». AsturiasDiario.es, 08-05-2017. [Consulta: 5 maig 2019].
* ↑ «Tabularium Artis Asturiensis». Enciclopedia de Oviedo. [Consulta: 5 maig 2019].
* ↑ «El Tabularium Artis Asturiensis (1947-2017) en su centenario». Anuario de la Sociedad Protectora de la Balesquida [Oviedo], núm. 3, 2018, p. 249-271. ISSN: 2445-2300 [Consulta: 5 maig 2019].
# Aulus Postumi Albus Regil·lensis (cònsol 496 aC)

Aulus Postumi Albus Regil·lensis (llatí: Aulus Postumius P. f. Albus Regillensis) va ser, segons Titus Livi, dictador romà l'any 498 aC. Va vèncer els llatins en la batalla del Llac Regil. Formava part de la gens Postúmia, una família romana molt antiga d'origen patrici.
La llegenda romana diu que Castor i Pòl·lux van ser vistos en aquesta batalla combatent al costat dels romans i per això el dictador els va dedicar un temple al Fòrum. Per aquest fet, se suposa que li va ser donat el nom de Regillensis, a partir del nom del riu on hi va haver la batalla, encara que Livi diu que Escipió Africà va ser el primer romà que va obtenir un sobrenom per les seves conquestes. Va ser cònsol l'any 496 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 90.
# Taenioides gracilis

Taenioides gracilis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 30 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 29.

## Alimentació

Menja petits crustacis i peixos.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Madagascar i des de l'Índia fins a les Filipines.

## Ús comercial

Es comercialitza fresc.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E., 1800. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 2. i-lxiv + 1-632.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1837. Histoire naturelle des poissons. Tome douzième. Suite du livre quatorzième. Gobioïdes. Livre quinzième. Acanthoptérygiens à pectorales pédiculées. Hist. Nat. Poiss. v. 12: i-xxiv + 1-507 + 1 p., Pls. 344-368.
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* ↑ Rainboth, W.J., 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, 265 p.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1927. The Philippine Bureau of Science monographic publications on fishes: gobies of the Philippines and China Sea. Monogr. Bur. Sci. Manila 23:1-352.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20): 977 p.
* ↑ Monkolprasit, S., S. Sontirat, S. Vimollohakarn i T. Songsirikul, 1997. Checklist of Fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 353 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* ↑ Taki, Y., 1978. An analytical study of the fish fauna of the Mekong basin as a biological production system in nature. Research Institute of Evolutionary Biology Special Publications núm. 1, 77 p. Tòquio, el Japó.
* ↑ Vallejo, A.N., 1985. Fishes of Laguna de Bay. Nat. Appl. Sci. Bull. 37(4):285-346.
* ↑ Rainboth, W.J., 1996.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Murdy, E.O. i J.E. Randall, 2002. Taenioides kentalleni, a new species of eel goby from Saudi Arabia (Gobiidae: Amblyopinae). Zootaxa 93:1-6.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB