OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tatia galaxias

Tatia galaxias és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12,6 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco a Veneçuela, incloent-hi el riu Meta a Colòmbia.

## Hàbitat

Viu en àrees de clima tropical entre els 22-26 °C de temperatura.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Miranda Ribeiro A. de 1911. Fauna brasiliense. Peixes. Tomo IV (A) (Eleutherobranchios Aspirophoros). Arq. Mus. Nac. Rio de J. v. 16. 1-504.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916. ISBN 086622131X.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Mees, G. F. 1974. The Auchenipteridae and Pimelodidae of Suriname (Pisces, Nematognathi). Zool. Verh. (Leiden) Núm. 132: 1-256, Pls. 1-15.
* Mees, G. F. 1988: Notes on the genus Tatia (Pisces, Nematognathi, Auchenipteridae). Proceedings of the Koninklijke Nederlandse Akademie van Wetenschappen (Series C, Biological and Medical Sciences) v. 91 (núm. 4): 405-414.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Ed. Salamander, Nova Jersey, Estats Units. 117pp. ISBN 0861013484.
* Sarmento-Soares, L. M. i R. F. Martins-Pinheiro 2008: A systemtic review of Tatia (Siluriformes: Auchenipteridae: Centromochlinae). Neotropical Ichthyology v. 6 (núm. 3): 495-542. .
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Tatiana Iegórova

Tatiana Vladímirovna Iegórova, rus: Татьяна Владимировна Егорова, (1 de desembre de 1930 - 6 de maig de 2007) fou una botànica russa, doctora en Ciències Biològiques, que va treballar a l'Institut Komarov de Botànica de l'Acadèmia Russa de les Ciències de Sant Petersburg.
Va ser una especialista en el camp de la taxonomia de les plantes i de la nomenclatura botànica. Va ser la major especialista mundial en el gènere Carex. Va ser membre de la Comissió Internacional de la Nomenclatura de Plantes Vasculars.

## Algunes publicacions
### Llibres

* T.V. Iegòrova, Ole Alfred Mathisen, 1962. Causes of fluctuations in the abundance of Oncorhynchus nerka (Walbaum) of the Ozernaya River (Kamchatka). Circular núm. 159 Universitat de Washington. Fisheries Research Institute.
* 1999. The sedges (Carex L.) of Russia and adjacent states (within the limits of the former USSR). Ed. Missouri Botanical Garden Press. 772 pp. ISBN 0915279673.
* tatiana v. Iegòrova, valery i. Grubov. 2000. Plants of Central Asia: plant collections from China and Mongolia. Ed. Science Publishers. 200 pp. ISBN 1578080622.

## Referències

* ↑ Zukowski, Waldemar. «Doctor Tatiana V. Ergorova - In Memoriam» (PDF) (en anglès). BRC. Arxivat de l'original el 2018-11-15.
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Enllaços externs

* «Tatiana Vladimirovna Egorova». Índex Internacional de Noms de les Plantes (IPNI). Real Jardí Botànic de Kew, Herbari de la Universitat Harvard i Herbari Nacional Australià (eds.).
# Taules

Els jocs de taules són tota una família de jocs de tauler jugats des de molt antic. N'hi ha de trobats a Jiroft (Pèrsia) datats de l'any 2000 aC. Actualment el joc de taules més practicat és el backgammon, per bé que als Països Catalans es jugava, i a algun lloc encara es juga, al jaquet o al caixó.
Són jocs de tauler, amb atzar, per a dos jugadors, en què tots dos competeixen per fer fer a les seves peces un recorregut al llarg del tauler, segons el resultat de la tirada d'uns daus.
El joch de taules ja és esmentat el 1284 i, de vegades, fou prohibit com fou el cas de l'any 1396: "que ningú no guos [gosi] jugar a ningun joch de daus, taules e naips".
Altres vegades es prohibien els daus, però, en canvi, es permetien les taules.

## Bibliografia

* Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 243.
Viccionari
# Ordelaffi

Els Ordelaffi eren una família nobiliària italiana que va governar a Forlì, Cesena, Forlimpopoli, Bertinoro i Castrocaro als segles xiv i xv.
No se sap com van accedir al poder però el 1302 Scarpetta Ordelaffi, que era gibel·lí, se'n titulava vicari pontifici i fou capità del poble de Forlì i més tard va dominar Bertinoro (1306), Forlimpopoli i Cesena. El 1357 el Papa va enviar contra la família al cardenal Albornoz que el 1357 es va apoderar de Cesena i Bertinoro i el 1359 de Forli defensada per Francesc Ordelaffi i la seva dona Cia Ubaldini, deixant només a la família les ciutats de Forlimpopoli i Castrocaro. El 1360 Albornoz va destruir Forlimpopoli.
Sinibald va recuperar Forlì el 1376 però la família fou enderrocada per una revolta popular favorable als güelfs el 1405 però el 1411 van recuperar el poder. El 1424 els seus dominis foren ocupats per Milà i poc després foren entregats al Papa però els Ordelaffi van tornar el 1433 per ser deposats per forces del Papa tres anys després. Pino III Ordelaffi va enderrocar i matar el seu germà Francesc IV Ordelaffi, i es va distingir com a patró d'artistes però durant el seu govern es va practicar la violència contra els enemics; també va matar les seves primera i segona dona però finalment fou assassinat per la seva tercera dona Lucrècia Pico della Mirandola el 1480. El Papa va reclamar Forlì que finalment va dominar al cap de poc i la va donar al seu nebot Gerolamo Riario. El 1499 fou ocupada per Cèsar Borja, però el 1503 els Ordelaffi van retornar i van tornar a dominar Forlì uns mesos. Després ja no tornen a aparèixer. El seu blasó era un lleó rampant verd en camp daurat.

## Llista dels senyors Ordelaffi

* Teobald I Ordelaffi, cap dels gibel·lins vers 1300
* Scarpetta Ordelaffi 1295-1315 (vicari des del 1302)
* Pino I Ordelaffi senyor a Bertinoro 1306-1310
* Francesc I Ordelaffi 1315-1331
* Al Papa 1331-1333
* Francesc II Ordelaffi 1333-1359
* al Papa 1359-1376
* Sinibald I Ordelaffi 1376-1385
* Pino II Ordelaffi 1385-1402
* Francesc III Ordelaffi 1402-1405
* Comuna 1405-1411
* Jordi Ordelaffi 1411-1423
* Teobald II Ordelaffi 1423-1424
* A Milà (Felip Maria Visconti) 1424-1426
* Al Papa 1426-1433
* Antoni I Ordelaffi 1433-1436
* Al Papa 1436-1438
* Antoni I (segona vegada) 1438-1448
* Francesc IV Ordelaffi 1448-1466
* Pino III Ordelaffi 1466-1480
* Sinibald II Ordelaffi 1480
* Francesc V Ordelaffi 1480
* Gerolamo Riario (senyor a Imola des del 1474 al 1488) 1480-1488
* Octavià Riario (també a Imola) 1488-1499
* Cèsar Borja 1499-1503
* Antoni II Ordelaffi 1503-1504
* al Papa 1504-1797
# Riu Shing Mun

El Shing Mun (xinès: 城門河) és un riu de l'àrea de Sha Tin, a Hong Kong, Xina.

## Història

El riu Shing Mun original naixia a Needle Hill, i desembocava a l'antiga Sha Tin Hoi, una badia poc profunda. Quan la badia de Sha Tin Hoi va ser reclamada i va esdevenir una nova ciutat, el riu Shing Mun es va estendre per un canal artificial de 7 km de longitud i 200 m d'amplada, construït al mig de l'àrea, per desembocar al port de Tolo. Altres rius que desembocaven a Sha Tin Hoi ara són afluents del riu Shing Mun, o d'una de les seves nullahs.
El canal del riu Shing Mun s'estén des de l'àrea de Tai Wai, a través del centre de la ciutat de Sha Tin, fins al port de Tolo. Té tres afluents principals, anomenats Tai Wai Nullah, Fo Tan Nullah i Siu Lek Yuen Nullah. Al llarg del riu Shing Mun hi ha edificis residencials, comercials i industrials de gran alçada, amb nombrosos desenvolupaments demogràfics al voltant. Es van construir diversos ponts per connectar les dues ribes del Shing Mun.

## Problemes de contaminació

El riu Shing Mun va estar fortament contaminat per vessaments indiscriminats de residus ramaders, industrials, comercials i domèstics. La contaminació orgànica total d'aquests vessaments era igual a una població equivalent de 160.000 habitants als anys 80. En aquella època, era molt difícil trobar cap ésser viu al riu.
La qualitat de l'aigua del riu Shing Mun ha millorat de dolenta a bona en els termes de l'Índex de qualitat de l'aigua des de 1993. També han reaparegut formes de vida al riu, com ara peixos i invertebrats.
Es va construir un banc artificial al riu, al llarg d'una secció de 250 metres prop de Man Lai Court, on hi havia unes acumulacions relativament greus de sediments i problemes d'olors.

## Ús actual

Tot i que el riu Shing Mun es va dissenyar principalment per al drenatge de l'aigua de pluja de Sha Tin (amb una conca de 37 km²), també és un lloc d'esbarjo popular per practicar el rem (esport) o la pesca, o també per caminar o anar amb bicicleta per la riba.
S'hi practiquen esports aquàtics com el rem, la canoa, el kayak o les curses de barques drac. Hi ha dos llocs per amarrar les barques, un a Yuen Wo Rd i l'altre a Shek Mun. El riu Shing mun té un estàndard de 2.000 metres de llarg per a les regates.

## Enllaços externs

* (anglès) EPD - Millores al riu Shing Mun
# Genusus

El Genusus era un riu d'Il·líria on Api Claudi Centó va establir les seves línies quan va lluitar contra Gentius, alhora que el cònsol Marc Emili Lèpid feia la guerra a Perseu de Macedònia l'any 168 aC, segons diu Titus Livi.
Juli Cèsar va creuar aquest riu quant volia unir-se a les divisions de Gneu Domici Calví a les fronteres de l'Epir i Tessàlia. El riu es va dir modernament Tjerma o Skumnbi i és proper a Elbasan (Albània).

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XLIV, 30
* ↑ Smith, William (ed.). «Genusus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 13 juliol 2022].
# Jerash

Jerash o Jarash (àrab: جرش, Jarax) és una ciutat de Jordània, capital de la governació homònima, situada al nord del país, a uns 50 km d'Amman, al sud-est del Djabal Adjlun i a la vora del uadi al-Dayr, afluent del uadi al-Zarka (Chrysoroas en grec). Correspon a l'antiga Gerasa. La seva població és de 31.552 habitrants (2004).
Ha adquirit un gran desenvolupament als darrers seixanta anys per la seva situació estratègica i després per desenvolupament del turisme, segona destinació del país (després de Petra). La ciutat moderna es troba a l'oest de l'antiga. Sota els àrabs després del 634, fou part del djund d'al-Urdunn; al segle x encara tenia la meitat de la població d'origen grec, però havia perdut importància i actualment no resta cap construcció musulmana, tot i que s'hi va construir un castell en temps de Tugthegin atabeg de Damasc, però fou destruït per Balduí de Jerusalem el 1121. Al segle xiii estava abandonada; sota l'imperi otomà va pertànyer al kada d'al-Meradh, regió afectada pels atacs dels beduïns Bani Sakr. El 1878 s'hi van instal·lar emigrants circassians i txetxens i van construir la moderna ciutat. El 1948 i 1967 s'hi van instal·lar nombrosos refugiats palestins. Vers el 2000 la ciutat va incorporar diverses localitats veïnes com Souf, Dairelliat, Thougretasfour, Jaba, Aljbarat i Majar. Des de 1981 fou seu d'un festival de tres setmanes a l'estiu de música, dansa i teatre.

## Vegeu també

* Gerasa, per l'antiga ciutat

## Enllaços externs

* Jerash - Lloc web oficial
# Sant Genís de Casavells

L'església parroquial de Sant Genís de Casavells és un edifici romànic dins del nucli de Casavells, al municipi de Corçà, al Baix Empordà. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

És una església d'una nau i absis semicircular. Volta apuntada a la nau, arc triomfal de la mateixa forma i volta absidal ametllada. Finestres romàniques de doble esqueixada; restes de la porta primitiva a migdia, d'arc de mig punt.
Als afegitons i reformes postmedievals hi corresponen les capelles laterals, la sagristia i el cos superior o terrabastall. També són tardanes les obertures del frontis: porta barroca classicitzant amb frontó corbat i partit i fornícula i un òcul. A la porta hi figura l'any 1722. Al costat N del temple es dreça la petita torre-campanar romànica de pla quadrat i un pis d'obertures geminades. (fitxa pròpia)
L'aparell romànic és de carreus grans i ben escairats. Els murs dels sectors afegits són construïts amb pedres sense treballar, lligades amb carreus angulars.
El campanar de Sant Genís és un petit cloquer de torre de planta quadrada al costat septentrional de l'església. El pis superior té quatre obertures geminades i romàniquesque tenen arquets de mig punt, columnetes i capitells. Corona la torre una cornisa

## Història

L'església de Sancti Genesii de Canavells és una de les parròquies de la comarca que figuren com a possessió de la Canònica agustiniana d'Ullà, a l'acta de consagració de la seva església de Santa Maria de l'any 1182. És citada per primera vegada el 1071 i el 1182 fou sotmesa a la canònica de Santa Maria d'Ullà. El temple, dels segles XII-xiii, està compost d'una nau amb absis semicircular i amb un campanar de torre, d'uns 8 metres d'alçada, amb finestres geminades separades per una columneta cilíndrica amb capitell, datable entre els segles X o XI.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Genís de Casavells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
* ↑ Buron, Vicenç. Esglésies romàniques catalanes: guia.. 2a ed.. Barcelona: Artestudi, 1980. ISBN 84-85180-24-0.

## Vegeu també

* Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà
# Santo André (Portugal)

Santo André és una freguesia portuguesa del consell de Santiago do Cacém, amb 74,32 km² d'àrea i 10.696 habitants (2001). Pertany a la regió de l'Alentejo, al sud de Portugal. Densitat: 143,9 hab/km². Fou declarada ciutat el 2003, sota el nom de Vila Nova de Santo André.

## Patrimoni

* Església de Santa Maria da Graça (Santiago do Cacém), casa de Nostra Senyora de Graça i font de Nostra Senyora de Graça.
# Teatre Municipal (Manacor)

El Teatre Municipal de Manacor és un complex teatral situat a l'avinguda del Parc, s/n, de Manacor (Illes Balears). Va ser construït per iniciativa de l'Ajuntament de Manacor. Tot i que l'edifici es va començar a bastir a començaments de la dècada dels anys 70 del segle xx, no es va inaugurar fins al 30 de desembre de 1985, amb la sarsuela Ai Quaquín que has vengut de prim!, del manacorí Sebastià Rubí. Disposa d'un total de quatre sales per a espectacles: Sala Major (453 butaques), Sala de Dalt (225 butaques), Sala d'Enmig (150 butaques) i Sala de Baix (137 butaques).
Des de l’any 1987 acull anualment la Mostra de Teatre Escolar, una de les poques mostres de certàmens teatrals escolars d'arreu de l'Estat, la qual cosa fa de Manacor i, doncs, de les Illes Balears el nucli de la formació teatral per als escolars. També anualment, i des de 1996, acull la Fira de Teatre de Manacor, amb la qual es fa una gran difusió dels espectacles forans i dona a conèixer la tasca que fan les companyies i productores de teatre de les Balears.
Al 2016 li fou concedit el premi Ramon Lull, distinció que atorga el Govern de les Illes Balears.

## Referències

* ↑ «Inauguració, dilluns, 30 desembre. Teatre Municipal». Manacor Comarcal, núm. 260, 1985.
* 1 2 «El Teatre de Manacor i l’Escola Municipal de Mallorquí reben el premi Ramon Llull 2016 per la seva incansable tasca cultural». Ajuntament de Manacor, 02-03-2016. [Consulta: 14 gener 2025].

## Bibliografia

* 2003. Diccionari del teatre a les Illes Balears. Vol I. Lleonard Muntaner, editor i Publicacions de l'Abadia de Montserrat.

## Enllaços externs

* Pàgina web del teatre
# Kokemäenjoki

El Kokemäenjoki és un riu que fa tot el seu recorregut per Finlàndia.
Neix al llac Pyhäjärvi i transcorre de Nord a Sud i d'Oest a Est al llarg de 145 km (és el riu més llarg de tots els països nòrdics) fins a la localitat finlandesa de Pöri (situada al Golf de Bòtnia).
# Teatre Nacional de Veveří

Teatre Nacional de Veveří o Teatre Nacional de Brno (en txec Divadlo na Veveří o Národní divadlo Brno) fou el Teatre Nacional Txec de Brno, abans que aquesta funció passés al Teatre Mahen i a altres teatres, com el Teatre Janáček (Janáčkovo divadlo).

## Història

El 1883, una cooperativa txeca va adquirir l'anomenat Edifici Orfeum al carrer Veveří, núm. 15 (de 1867 a 1915 Eichhorngasse). L'arquitecte Eduard Svoboda es va encarregar de la conversió a un teatre funcional.
El 1894 el teatre va patir canvis importants. L'arquitecte Bedřich Münzberger va construir l'auditori amb una nova galeria i balcó; es va pintar tot l'auditori i es va decorar el portal de l'escenari amb un draper pintat.
L'edifici ha sofert modificacions i ajustaments menors al llarg de la seva existència. El 1915, es va afegir una extensió. Una solució satisfactòria va sorgir amb una extensió als anys vint i trenta. Gradualment, es va produir l'electrificació i la renovació del sistema de calefacció. L'escenari, dissenyat per Eduard Svoboda, es va mantenir gairebé sense canvis en les seves dimensions.
Durant els atacs aeris a Brno al final de la Segona Guerra Mundial, el teatre va ser destruït en gran part. Després de tres atacs amb bomba el 20 de novembre de 1944 va esclatar un incendi en la seva decoració, es van produir explosions i saquejos. L'edifici es va malmetre durant els darrers combats a Brno i posteriorment va ser enderrocat.
El teatre va ser el lloc d'estrena d'obres teatrals i òperes txeques destacades, entre les quals destaca Jenůfa de Leoš Janáček (1904). També Jiří Mahen va començar la seva carrera teatral en aquesta casa.
* Magelona – Cartell teatral 1884
* Jenůfa – Cartell de l'estrena 1904
* Mumraj – Cartell teatral 1912

## Enllaços externs

* Història al Národní divadlo Brno Arxivat 2016-08-06 a Wayback Machine.
# Teatre Olimp

El Teatre Olimp (Teatro del Olimpo) va ser un teatre particular de Barcelona, ubicat al carrer dels Mercaders, números 38-40, i que va funcionar entre 1849 i 1888. Amb altres usos, va perllongar la seva existència fins al 1952. L'edifici fou enderrocat el 1955.
Data del començament de 1849, quan l'Instituto Dramático del Olimpo, entitat recreativa d'aficionats al teatre, formada per uns vuitanta socis i vint alumnes de declamació, va habilitar un local per a fer-hi les seves representacions. Va ser, doncs, un teatre particular, dels anomenats teatres d'alcova, importants per a mantenir la vida teatral. Es va condicionar la planta principal d'un habitatge, al carrer dels Mercaders, amb una sala amb cabuda per a 400 persones, sala de descans i cafè, i un jardí al nivell de la planta.
L'èxit va dur a ampliar la sala el 1851, fent-ne una de nova en forma de ferradura, amb platea i tres pisos de galeries, il·luminada amb gas. El mestre d'obres va ser Josep Fontserè i Mestre. La societat va fer accions per a finançar les obres, convertint-se els accionistes en copropietaris del teatre. La nova sala s'inaugurà el 18 de gener de 1852 amb Flor de un día de Francesc Camprodon.
El 1866 es constituí, dintre de la societat, una nova entitat filial, La Talia Catalana que tenia per objecte promoure el teatre en català, que s'incorporà així a la programació habitual del teatre.
Tot i ser un teatre d'aficionats, les seves representacions van tenir molta qualitat i èxit de públic. En algunes d'elles actuaren actors professionals d'anomenada com Josep Maria Dardalla, Joaquín García Parreño i d'altres.
El 1871 va passar a ser propietat d'Antoni Tutau, actor. El 1875 el dirigia Rossend Arús. Finalment, el 1882 va ser venut en subhasta pública. El 1888 es pot donar per acabada la seva història com a teatre, llogant-se per a tot tipus d'actes.
El 1926, Joaquim Vidal i Ninell hi instal·la la seva escola de música Teatro Lírico Práctico (que havia fundat el 1916), dedicant el teatre a sala d'actuacions musicals de l'escola, també oberta al públic. Li donà llavors el nom de Sala Capsir, en honor de la soprano Mercè Capsir, que havia estudiat en la institució. Cap al 1936 tornà a recuperar l'antic nom.
Després, als anys quaranta, va ser la seu de la Penya Cultural Barcelonesa (que després es traslladaria al Carrer Més Baix de Sant Pere, núm. 55), entitat recreativa que hi representava, els diumenges, obres de teatre i sarsueles, a més de fer-hi balls i altres activitats. El 2 de juny de 1951 hi tingué lloc la primera representació pública d'una obra teatral de Joan Brossa: Farsa entenent que els espectadors observessin l'escenari a vista d'ocell i Nocturns encontres. La següent temporada, al juny, va tancar les portes per l'imminent enderroc de la finca.
El 1955 va ser enderrocat l'edifici per a obrir l'avinguda de Francesc Cambó.

## Referències

* ↑ La Vanguardia, 23 de maig de 1897, De don José Fontseré y Mestre, fallecido últimamente...
# Baix Martín

El Baix Martín és una de les comarques de l'Aragó. que inclou els municipis d'Albalate del Arzobispo, Azaila, Castelnou, Híjar, Jatiel, La Puebla de Híjar, Samper de Calanda, Urrea de Gaén i Vinaceite.

## Vegeu també

* Llista de monuments del Baix Martín