OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miquel Àngel Ortiz i Castellón

Miquel Àngel Ortiz i Castellón «Xixo» (Reus, 1961) és un constructor d'instruments tradicional riudebitllenc conegut com a Xixo Luthier. Construeix instruments de vent tradicional (flabiols, sacs de gemecs, gralles i tarotes) i instruments de percussió tradicional (tabals, panderos, tamborins, etc.). Malgrat la seva formació d'enginyer de camins des del 2008 es dedica exclusivament a la feina de lutier. Pel que fa a la seva tasca de constructor d'instruments, va començar de petit quan va haver de construir-se la seva pròpia gralla en un taller de torneria de Reus, al llarg dels anys s'anirà formant en la construcció d'instruments de manera autodidàctica.
Ha construït milers de tabals arreu de Catalunya que acompanyen figures del bestiari festiu com el Ferafoc Sant Quintí de Mediona, el Drac de la Geltrú o el Drac de Sant Roc, i per acompanyar balls com els diables de Vila-seca, de Ribes o del Vendrell. Dins de la faceta d'investigador i constructor de percussió tradicional ha creat un bombo tradicional de grans dimensions per l'Orquestra de Músiques d'Arrel de Catalunya (OMAC).

## Referències

* 1 2 López, Eva. «Si converteixes un hobby en la teva feina, és com si no treballessis mai». el3devuit.cat, 30-05-2022. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ Doral, Alba. «Abans la gralla era un instrument infumable». bondia.ad, 09-10-2023. [Consulta: 13 juny 2024].
* 1 2 Sal, Clara «Xixo Luthier: Artesà de música». Caramella, núm. 50, abril-setembre 2024, pàg. 108-109.
* ↑ Soler, Josep M. «El Ferafoc de Sant Quintí de Mediona celebra el 10è aniversari». rtvvilafranca.cat, 21-09-2021. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ «Els tabalers del Drac de la Geltrú fan el canvi a tabals tradicionals». Eix Diari, 13-04-2023. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ «El Drac de Sant Roc presentarà els seus nous tabals per la Cercavila d’aquest dimarts». tarragonaradio.cat, 21-09-2015. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ «El Ball de Diables de Vila-seca presenta nous tabals». diaridetarragona.com, 18-06-2018. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ «Presentació dels nous timbals tradicionals de les colles de diables de Ribes». Eix Diari, 13-01-2019. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ Camell, Lluís. «Joan Descals pinta els nous timbals del Ball de Diables del Vendrell». rtvelvendrell.cat, 25-03-2019. [Consulta: 13 juny 2024].
# Mlle Duval

Mlle Duval, abreviatura de Mademoiselle Duval (1718 - vers el 1775), nascuda Louise Duval, fou una compositora i cantant francesa. També fou professora de cant. Va compondre l'òpera Les génies, que consta d'un pròleg i quatre actes, i fou estrenada a l'Òpera de París el 1736. Per l'ensenyança del cant, escriví: Méthode agréable et utile pour apprendre fàcilment à chanter juste et avec goût (París, 1741).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part pàg. 2653 ISBN 84-239-4581-2
# Mochokus

Mochokus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels mochòkids.

## Descripció

* Mochokus brevis assoleix els 3,1 cm de llargària total, mentre que Mochokus niloticus arriba als 6,5.
* Totes dues espècies tenen una aleta adiposa.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Mochokus brevis es troba a les conques del riu Nil i del llac Txad, mentre que Mochokus niloticus és pròpia de les dels rius Nil i Níger.

## Taxonomia

* Mochokus brevis (Boulenger, 1906)
* Mochokus gigas †
* Mochokus niloticus (Joannis, 1835)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types" (PDF). Zootaxa 1418: 1-628 (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1906. On a second species of the silurid genus Mochocus. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 18 (núm. 104): 147-148.
* ↑ Pinton, A., Otero, O., Likius, A., Mackaye, H.T., Vignaud, P., & Brunet, M., 2011: Giants in a minute catfish genus: first description of fossil Mochokus (Siluriformes, Mochokidae) in the Late Miocene of Chad, including Mochokus gigas, sp. nov. Journal of Vertebrate Paleontology, 31 (1): 22-31. «Enllaç». (anglès)
* ↑ Joannis, L. de, 1835. Observations sur les poissons du Nil, et description de plusieurs espèces nouvelles. Magasin de Zoologie 1835 (5 anneé): 53 pp. numbered as Classe IV, Pls. 1-15.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Vigliotta, T.R., 2008: A phylogenetic study of the African catfish family Mochokidae (Osteichthyes, Ostariophysi, Siluriformes), with a key to genera. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 157: 73-136.
# Moenkhausia agnesae

Moenkhausia agnesae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,9 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1903. New genera of South American fresh-water fishes, and new names for old genera. Smithson. Misc. Collect. v. 45: 144-148.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Géry, J. 1965. Poissons characoïdes sud-américains du Senckenberg Muséum, II. Characidae et Crenuchidae de l'Igarapé Préto (Haute Amazonie). Senckenbergiana Biologica v. 46 (núm. 1): 11-45, Pls. 1-4.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Molins de Casalinho da Ajuda

Els Molins de Casalinho da Ajuda són dos molins de vent situats al barri de Casalinho da Ajuda, a la freguesia d'Ajuda, a Lisboa.
Els Molins de Casalinho da Ajuda degueren ser construïts al segle xviii, a la serra de Monsanto, i s'adaptaren a residències particulars ja en el segle XX. Al contrari dels molins de Santana, es troben en estat precari.
Aquests molins iniciaren un procés de classificació per l'antic IGESPAR des del 1991, però caducà en els termes de l'article 78é del Decret-Llei núm. 309/2009, DR, 1.ª sèrie, núm. 206 de 23-10-2009, i a hores d'ara no tenen protecció legal.

## Referències

* ↑ Moinhos do Casalinho da Ajunda na base de dados Ulysses da Direçâo-Geral do Património Cultural
# Molí de Barranco Grande

El molí de Barranco Grande és al barri homònim de Santa Cruz de Tenerife (Canàries, Espanya). Es tracta d'un molí de vent bessó del molí de Cuevas Blancas però que va quedar reduït a unes poques restes després de la destrucció dels murs perimetrals per una pala mecànica el 27 de gener de 1973.
A la fi de maig de 2007, el molí va ser adquirit per l'ajuntament de Santa Cruz després d'un llarg contenciós amb els propietaris privats. En 2010 es va completar un projecte de recuperació del molí i el seu entorn. Mantenint l'estructura derruïda, es van reposar les aspes de vent i altres parts de la maquinària. Alguns dels seus antics elements, trobats en ocasió de les obres, estan disposats entorn del molí juntament amb panells informatius vandalitzats cap a 2012.

## Galeria fotogràfica

* Molí de Barranco Grande
* Molí de Barranco Grande
* Molí de Barranco Grande
* Molí de Barranco Grande

## Referències

* ↑ DECRET 418/2007, de 18 de desembre, pel qual es declara Bé d'Interès Cultural, amb categoria de Lloc Històric "El Molí de Barranco Grande", situat en el terme municipal de Santa Cruz de Tenerife, illa de Tenerife, delimitant el seu entorn de protecció. Butlletí Oficial de Canàries núm. 259, dilluns 31 de desembre de 2007. Pàg. 28302.
* 1 2 Los viejos molinos de Cuevas Blancas y Barranco Grande ya son nuevos BIC. El Día de Canarias. 02 de gener de 2008
* ↑ La Opinión. «Los vándalos desvalijan el molino de Barranco Grande» (en castellà). [Consulta: 24 octubre 2014].
* ↑ El Día. «El molino de Barranco Grande será rehabilitado» (en castellà), 15-02-2008. [Consulta: 24 octubre 2014].

## Bibliografia

* Aquesta pàgina conté informació d'un bé d'interès cultural publicada en el BOC Núm. 259 el 31 de diciembre de 2007 (text), alliberat al domini públic de conformitat amb el dispost a l'article 13 de la Llei de Propietat Intel·lectual Espanyola.
# Molí de Cal Jan Bru

Molí d'oli Cal Jan és una obra de Miralcamp (Pla d'Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici que fou propietat dels ducs de Medinaceli en l'època de la seva construcció, i que després va passar a mans de la família Brufau, actuals propietaris, que l'han mantingut en actiu durant els últims cent anys. Des d'aquell temps s'hi elabora oli d'oliva d'alta qualitat seguint el mètode tradicional, que s'hi pot adquirir in situ, ja que és obert a la visita pública durant tot any, en hores concertades. Tant per dintre com per fora, conserva encara l'aspecte original. Té una xemeneia (núm. d'inv. 14800) de tipus fàbrica de vapor que és un element singular a tota la comarca, i està protegida com a BCIL.

## Referències

* ↑ «Molí de Cal Jan Bru». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Molí del Balanyà

El Molí del Balanyà és una obra de Capafonts (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat als voltants del Pont Vell.
Estructura arquitectònica de planta quadrangular i coberta a dos aigües. En resten les parets, alçades amb pedra escairada i morter, i alguns cabirons del teulat. En origen tenia planta baixa i un pis superior, com es solia distribuir un molí fariner.
A dintre es conserva una mola de pedra.
També trobem l'estructura de la bassa i el pou.

## Història

Apareix citat a Iglésies i altres, guia Itinerària, 1960, volum 1, pàg. 383: apareix el molí de Més Amunt, també rònec. També surt a Palau Rafecas, 1990, pàgs. 81-103. Ens el descriu amb el nom de molí del Balanyà i el numera amb el núm. 52 dins del conjunt de molins fariners que té inventeriats al riu Francolí. Ens diu: En queden les parets mig derruïdes i la pedra d'una mola. Es troba al peu mateix del camí que va de Capafons a Farena.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Molí del Balanyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2018].
* ↑ http://molinspaperers.blogspot.com.es/2008/03/mol-fariner-de-ms-amunt.html
# Molí del Boà

El molí del Boà és un molí abandonat i en ruïnes al municipi de Castellar del Vallès. Actualment, el molí pren el nom de la peça de terra coneguda com el Boà, de la qual hi ha referències ja els anys 1150 i 1169. L'any 1799, la Reial Intendència General de Catalunya concedí un Precari al Marquès de Ciutadilla, de la facultat de continuar valent-se de les aigües del torrent de mas Riera, l'establiment de les subterrànies d'aquesta, i de les del riu Ripoll pel rec del Boà.
El juliol de 1800, el paraire terrassenc Antoni Sagrera, amo del Boà, va sol·licitar un permís per construir-hi un molí bataner i paperer,fent servir l'aigua del gorg d'en Barba.Entre els anys 1847 i 1848 Tomàs Sagrera, net d'Anton Sagrera, i el seu soci Bartomeu Amat de la Font edifiquen el molí d'en Boà. L'any 1849 el molí d'en Boà tenia un valor d'arrendament de 8.600 rals. La seva producció era destinada a la indústria llanera i la seva maquinària la formaven tres assortiments de carda i filatura, tres batans i una màquina de perxar. Entre els anys 1860 i 1861 la potència motriu del molí d'en Boà era de 20 cavalls de vapor. Entre els anys 1869 i el 1874 l'empresa de Joan Llavall i Companyia, del molí d'en Boà, se sumava a l'empresa de Josep Tolrà en la supervivència de la filatura de cotó. Ja l'any 1872, el molí pertanyia als fabricants terrassencs Amat i Sagrera –potser parents d'Antoni Sagrera–, els quals hi tenien maquinària de filatura i tissatge de cotó. Cap al final del segle xix els propietaris van instal·lar la maquinària al nucli de Castellar i al molí s'hi va establir la casa sabadellenca Rovira i Cia., que feien regenerats de llana.
Antoni Vergés Mirassó. “Història de Castellar del Vallès”. Editorial Montblanch-Martin. Any 1974.

## Referències

* 1 2 3 Agustí Masvidal i Salavert; Joan Alsina i Giralt. Els molins del riu Ripoll. Sabadell: Amics de les Arts i de les Lletres de Sabadell, 1988, p. 22-23. ISBN 84-404-1116-2.
* ↑ Prat Paz, Esteve «L'aigua a Castellar del Vallès.». Núm. 50 (2005). Dins de Plaça Vella. Castellar del Vallès: Arxiu d'Història de Castellar, 1981 -.
* 1 2 Benaul Berenguer, Josep Maria «El riu Ripoll i la industrialització del tèxtil en el segle XIX». Dins Plaça Vella, núm. 40 (1996). Castellar del Vallès: arxiu d'Història de Castellar, 1998 -.
* ↑ Vergés mirassó, Antoni. Història de Castellar del Vallès. Editorial Montblanch-Martin, 1974..
# Monestir de Lluc el Venerable

El monestir de Lluc el Venerable (grec: Μονή Οσίου Λουκά, Moní Ossiu Lukà) és un dels més bells monestirs romans d'Orient de Grècia, situat al municipi de Dístomo, a la prefectura de Beòcia. Està inscrit en el Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO al costat del monestir de Dafní i del monestir de Nea Moní de Quios. És conegut pels seus mosaics sobre fons daurat del segle xi, per les seves pintures, pel refinament de la seva decoració: pisos de marbre, jaspi i pòrfir.
Dedicat al seu fundador, Lluc, un ermità del segle x (les restes se'n poden veure a la cripta), el monestir de Lluc el Venerable és un dels edificis medievals més importants de Grècia i també un dels més visitats.

## Història

Va ser construït el 1011 sobre els fonaments d'una església construïda en el 944. El pla octogonal de l'església es va convertir en una referència principal per a l'arquitectura romana d'Orient tardana.
En el marc de l'Imperi Otomà, el Venerable Lluc fou el lloc d'una gran batalla, com demostren els canons exposats en l'edifici.
El 1821, el bisbe Isaïes va declarar el seu suport a la causa de la independència nacional.
El sant fundador va profetitzar que el monestir restaria viu «fins a la fi dels temps». Des de la seva fundació, fa un mil·lenni, fins ara, la vida monàstica no s'hi ha interromput mai, mantenint el patrimoni religiós viu: la rica litúrgia grecoortodoxa amb els meravellosos cants romans d'Orient.
El paisatge que l'envolta és d'una gran bellesa, dominant extensos olivars, ben cuidats. La comunitat monàstica produeix un dels millors olis d'oliva ecològics de la Mediterrània.

## Galeria fotogràfica

* Interior del monestir
* Finestres
* Cúpula

## Referències

* Rosemary Morris. Monks and Laymen in Byzantium, 843-1118. Cambridge University Press, 1995. ISBN 0-521-31950-1. Pàg. 27.
* Linda Safran. Heaven on Earth: Art and the Church in Byzantium. ISBN 0-271-01670-1. Pàg. 127.
* Banister Fletcher. A History of Architecture (ed. de Dan Cruickshank). Architectural Press, 1996. ISBN 0-7506-2267-9. Pàg. 310.
* Efthalia Rentetzi. «Il monastero di Hosios Lukas in Focide», Ειρμός, núm. 1, 2004, Apostolikí Diakonia, pp. 227-382, ISSN 1109-9135.
* Efthalia Rentetzi. «Elements of Classical Style in the mosaic decoration of Hosios Lukas Monastery Phocis, Greece», ANISTORITON: Art History, vol. 9, juny 2005, secció O052.
* Efthalia Rentetzi. «Mosaici del monastero di Hosios Lukas in Focide e della basilica marciana: Parentele stilistiche», Arte - Documento, núm. 16, 2002, pp. 66-71, ISSNT IT 1121-0524.
* Nicholas Oikonomides. {The First Century of the Monastery of Hosios Loukas», Dumbarton Oaks Papers, vol. 46, 1992.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial del monestir de Lluc el Venerable Arxivat 2009-10-22 a Wayback Machine..
* Ch. Diehl Llibre sobre el monestir de Lluc el Venerable (1889) per a descarregar.
# Monestir de Paço de Sousa

El Monestir de Paço de Sousa, també anomenat Monestir de Salvador de Paço de Sousa, es troba a Paço de Sousa, al municipi de Penafiel, districte de Porto, a Portugal. És un dels 21 monuments que integren la Ruta del romànic de Vale do Sousa.

## Història

Va ser fundat al segle X per Godo Trutesindo Galindes i la seva dona Anèmia, ascendent d'Egas Moniz, que edificà en aquest lloc la seua casa pairal. Va servir de refugi a l'abat Radulfo durant les invasions d'Almansor (994). Es constituí en una comunitat benedictina.
El monestir estigué deshabitat molts anys i començà a degradar-se. Es va restaurar al segle XI, i es recuperà completament a mitjan segle XIII. Llavors s'amplià l'església annexa.
Se'n feren obres de conservació al segle xviii i, més tard, al s. XX, després d'un violent incendi que destruí els sostres de fusta de l'església el 1927.
Després de l'extinció dels ordes religiosos, el 1834, el convent es vengué en subhasta pública, però l'església es mantingué oberta al públic.
Està classificat com a Monument Nacional per Decret del 16 de juny del 1910, publicat en el DG núm. 136, del 23 de juny de 1910; 67/97, DR 301, del 31 de desembre de 1997.

## Característiques

Presenta un estil arquitectònic de transició entre l'estil romànic i el gòtic. Integra el conjunt del monestir una església romànica de tres naus de grans proporcions, en què destaca una rosassa a la façana. La seua petjada influencià tota la zona de Penafiel, de manera que aquest temple s'enquadra en l'estil d'altres monuments romànics, com els de Roriz, Gândara, Travanca i Pombeiro.
En aquest monestir està soterrat Egas Moniz, o Aio, preceptor d'Alfons I de Portugal. Dins el túmul hi ha una capseta de coure amb les seues cendres. El túmul és una magnífica peça amb alts relleus que retraten el viatge d'Egas a la cort del Regne de Lleó.

## Personatges lligats a aquest monestir

* Godo Trutesindo Galindes
* Trocosendo Guedes

## Referències

* 1 2 3 «Mosteiro do Salvador de Paço de Sousa» (en portuguès). oGuia - Guia da Cidade. [Consulta: 26 març 2022].
* 1 2 3 «Igreja, sacristia, claustro e respectiva fonte e cruzeiro de Paço de Sousa» (en portuguès). Direção-Geral do Património Cultural - DGPC. [Consulta: 26 març 2022].

## Enllaços externs

* El Domini Fundiari del Monestir de Paço de Sousa als segles xi i xii. Presentació d'un Projecte de Dissertació de Màster en Història Medieval, per Filipa Lopes, Workshop d'Estudis Medievals de la Universitat de Porto, CITCEM, Universitat de Porto, Facultat de Lletres, 2012.
# Monfort (motocicleta)

Monfort fou una marca catalana de motocicletes, fabricades per l'empresa Manufacturas Metálicas Monfort entre 1957 i 1958 a Esparreguera, Baix Llobregat.
Monfort era el continuador de l'antic fabricant Aleu, produint els seus antic models amb millores per tal de modernitzar-los, però no tingué èxit i l'empresa abandonà el projecte. Avui dia, Manufactures Metàl·liques Monfort continua fabricant motocicletes d'enduro amb marca Alfer a Sant Cugat del Vallès, amb bastidor propi i motors Hiro, Villa i Rotax.
Com a curiositat, Francesc Xavier Bultó hagué d'arribar a un acord amb Monfort per començar a fabricar les primeres Bultaco, ja que per qüestions administratives no li donaven llicència de fabricació.

## Referències

* ↑ Freixa, Elena «Catalunya, bressol d'èxits de dues rodes». Diari Ara. Edició de Premsa Periòdica ARA, SL [Barcelona], núm. 104, 13-03-2011, p. 30-31 [Consulta: 14 març 2011].
* 1 2 Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Relación de las principales marcas». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 313. ISBN 84-920886-5-6.
* 1 2 «La moto als Països Catalans». Fricandó motarra, 03-10-2008. [Consulta: 7 novembre 2010].
# Montserrat Guardiola i Farrés

Montserrat Guardiola i Farrés (Barcelona, 1936) és una joiera i orfebre barcelonina.
Des del 1952 fins al 1958 cursà estudis de música, dibuix, pintura i modelatge a l'Escola Valls, de Barcelona. Des del 1958 al 1966, estudis tècnics de joieria i orfebreria a diferents tallers de Barcelona, Düsseldorf i París. El 1969 obtingué una beca concedida per la Fundació d'Art Castellblanch, secció Arts Aplicades i Disseny Industrial, en l'àmbit concret de la joieria, per continuar la formació a la Kunst und Werkschule de Pforzheim, Alemanya, al 1970. Després, instal·là a Barcelona el seu taller i començà a comercialitzar les seves creacions. El 1971 exposà la seva obra, juntament amb la de quatre artistes joiers catalans, a la Dirección General de Bellas Artes, en una exposició organitzada pel Museu d'Art Contemporani de Madrid. De 1974 a 1975 treballà al Centre d'Activitats i Investigacions Artístiques de Xavier Corberó, a Esplugues de Llobregat. El 1984 obria botiga pròpia a Barcelona. A finals dels anys noranta, col·laborà amb Octavi Sardá en el disseny de la col·lecció Arcana, que unia disseny i indústria. Al llarg dels anys ha participat en les exposicions col·lectives que han mostrat l'evolució de la joieria catalana i ha pres part en nombroses exposicions d'Espanya, d'arreu d'Europa i del món: Japó, Mèxic i Estats Units.
Com a joiera, Montserrat Guardiola va començar amb dissenys d'aspecte més lineal i evolucionà cap a creacions delicadament estilitzades, que evoquen formes orgàniques i naturals, i volums més escultòrics. Ha format part de la generació d'orfebres catalans de la segona meitat del segle xx que han trencat amb la concepció tradicional de la joia i, considerant-la un objecte artístic, han explorat el sentit màgic que contenen aquests objectes, més ecléctics i menys sumptuosos, en què el disseny compta més que la gemma, en els quals l'expressió artística pren forma amb nous materials, més modestos i assequibles, informals i suggerents alhora.

## Referències

* 1 2 «Montserrat Guardiola i Farrés». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: setembre 2019].
* ↑ «Artes aplicadas y diseño industrial». Destino, núm. 1655, 21-06-1969, pàg. 16.
* 1 2 Comín, Pilar «La joya como diseño». La Vanguardia, 20-01-1972, pàg. 41.
* ↑ de Vilallonga, Isabel «Así es todo lo que reluce». La Vanguardia, 09-09-1999, pàg. 2.
* ↑ Canut, M. Àngels «Joieres catalanes del segle XX». Dones. Revista de l'Associació de dones periodistes, núm. 19, 6-2005, pàg. 2.
* ↑ Asensio Llop, Clàudia. Un canvi de paradigma a Catalunya. De la nova joiera a la joieria contemporània (tesi). Universitat de Lleida, p 40 i 41.

## Bibliografia complementària

* Giralt Miracle, Daniel «La expansión del diseño catalán y la búsqueda de la identidad propia». La Vanguardia, 12-07-1988, pàg. 49.