OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Pinyol i Colom

Joan Pinyol i Colom (Capellades, l'Anoia, 1966), és un escriptor català llicenciat en filologia catalana. També exerceix de professor de català, literatura catalana i de literatura universal a l'Institut Pere Vives i Vich. Ha guanyat diversos premis literaris, el darrer dels quals l'any 2007, el Premi Joaquim Ruyra de narració dels Recull de Blanes amb Pilota de set. El 2019 va publicar el llibre Avi, et trauré d'aquí! (Saldonar), on relata la lluita per portar les restes del seu avi a Capellades des del Valle de los Caídos. Col·labora en diversos mitjans de comunicació com Anoia Diari, La Veu de l'Anoia, Quadern de les idees, les arts i les lletres, El 3 de vuit o L'Enllaç. Forma part del col·lectiu Narradors Centrals i del grup Lola Palau, integrat per diversos escriptors del Bages, Berguedà, Anoia, Solsonès i Osona.

## Obra
### Poesia

* 'autor', amb Josep Costa Solé, Capellades, PonsTort Editor, 2000

### Narrativa breu

* Balancí d'onades, Picanya, Edicions del Bullent, 1994
* Avinguda Capri, Barcelona, Columna Edicions, 1999
* Ningú ve fet a mida, Eivissa, Res Publica Edicions, 2001
* Noranta-nou maneres de no viure encara a la lluna, Benicull de Xúquer (València), 7 i mig Editorial, 2001
* Inquieta nit i altres contes, Eivissa, Res Publica Edicions, 2003
* Stòitxkov i Sofia, València, Brosquil Edicions, 2003
* Dorotea i la joia gegantina, València, Brosquil Edicions, 2005
* Micromèxics, València, Brosquil Edicions, 2007
* Pilota de set, Barcelona, Edicions Proa, 2008
* Fi de curs a Bucarest, Barcelona, Baula, 2008
* Glops, Terres de l'Ebre, Editorial Petròpolis, 2009
* Planeta Lluç, Sabadell, Editorial Aire, 2012
* Ningú no mor, Benicarló, Onada Edicions, 2013

### Llibres biogràfics

* Perquè som poble. Capellades. Llangardaix edicions, 2013
* Aventures i pintures. Josep Costa Solé. Capellades 1913-2003. Capellades. Ajuntament, 2014

### Llibres històric i periodístic

* Avi, et trauré d'aquí! Saldonar edicions, 2019
* Avi, et trauré d'aquí!. Edició actualitzada. Saldonar edicions, 2021

## Referències

* ↑ SERRANO, David. Entrevista a Joan Pinyol, Quadern de les idees, les arts i les lletres, núm. 162, 10-2007. [Consulta: 11 d'abril de 2010]
* ↑ «Organigrama». institutperevives.cat. [Consulta: 6 febrer 2021].
* ↑ BOHIGAS, Joaquim. Un text amb interrelació dels set pecats capitals s'emporta el Recull de narració, Diari de Girona, 12-02-2007. [Consulta: 11 d'abril de 2010]
* ↑ Marimon, Sílvia «“No hi ha voluntat política per treure l'avi del Valle de los Caídos”». Ara, 13-04-2019, p. 40.
* ↑ «Joan Pinyol». AELC. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 27 abril 2014].
* ↑ «'Ningú no mor', segon llibre de Joan Pinyol per aquest 2013». Arxivat de l'original el 2013-07-21. [Consulta: 7 maig 2013].

## Enllaços externs

* Bloc de l'autor Arxivat 2011-01-18 a Wayback Machine.
* «Joan Pinyol i Colom». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
# Ion Cernea

Ion Cernea (Râu Alb, 21 d'octubre de 1936) és un exlluitador romanès, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics de Roma, on guanyà la medalla de plata en la prova del pes gall del programa de lluita grecoromana. Quatre anys més tard, als Jocs de Tòquio guanyà la medalla de bronze en la mateixa competició del programa de lluita grecoromana. En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or i una de plata al Campionat del món de lluita. Un cop retirat exercí d'entrenador i àrbitre internacional de lluita.
Es casà amb la cantant Irina Loghin.

## Referències

* ↑ «Ion Cernea Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 12 de novembre 2012. [Consulta: 19 novembre 2019].
* 1 2 Ion Cernea. Comitè Olímpic de Romania
# Simfonia núm. 7 (Tubin)

La Simfonia núm. 7 va ser composta per Eduard Tubin entre el 1956 i el 1958. Va ser estrenada l'1 de març de 1959 a Gävle per l'Orquestra Simfònica de Gävle sota la direcció de Gunnar Staern. Té una durada aproximada de 24 minuts.

## Moviments

* Allegro moderato
* Larghetto
* FAllegro marciale

## Origen i context

La composició de la Simfonia núm. 7 de Tubin va iniciar-se el 1956 i es va completar el 10 de juny de 1958. La va escriure per a una orquestra modesta però és una de les obres més complexes del compositor, especialment el segon moviment que és extremadament dramàtic, com immers en una catàstrofe devastadora. També és la més curta. Tubin va dir modestament: «He utilitzat el potencial d'una petita orquestra».

## Representacions

Després de l'estrena a Gävle, Sixten Eckerberg la va presentar a Göteborg el 29 d'octubre de 1959.

## Instrumentació

La Simfonia núm. 7 està escrita per a 2 flautes, 2 oboès, 2 clarinets, 2 fagots - 2 trompes, 2 trompetes, percussió i cordes.

## Anàlisi musical

Segons Hernert Connor:
| « | La Setena simfonia és lliurement tonal, amb parts tant tonals com atonals. El mateix Tubin destaca que el seu propòsit era escriure d'una manera fàcil, alhora que explorava les possibilitats de l'atonalitat. La paradoxa és, admet, que en realitat no hi ha música purament atonal. «Sempre hi ha una base tonal per sostenir-se. Però aquesta base tonal pot canviar molt ràpidament, ser moguda a diferents veus o simplement ser-hi latent. Si no segueixes la teva oïda i la teva consciència artística, acabes fent clixés o et quedes en un aiguamoll». | » |
| — Hernert Connor |||

## Referències

* 1 2 «Symphony No. 7». Estonian Music Information Centre. [Consulta: 21 gener 2024].
* ↑ Riisk, Harri. «Sinfonietta on Estonian Motifs / Piano Concertino / Symphony no. 7». BIS. [Consulta: 22 gener 2024].
* ↑ Connor, Herbert. «Eduard Tubin - est, svensk, kosmopolit». Svenska samfundet för musikforskning, 1978. [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ Tubin, Eino. «Eduard Tubin. A Biography». Eino Tubin. [Consulta: 13 gener 2024].
# Districte de Famagusta

El Districte de Famagusta és un dels sis districtes de Xipre. La principal ciutat de també és el port més important de l'illa, Famagusta. La gran majoria del districte fou ocupat per l'exèrcit turc el 1974, i és controlat per la República Turca de Xipre del Nord que no és reconeguda internacionalment.
Hi ha una administració «a l'exili» en la República de Xipre que controla part de l'illa.
# Simion Popescu

Simion Popescu (Cuptoare, 11 d'agost de 1940) és un lluitador romanès, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on guanyà la medalla de bronze en la competició del pes ploma del programa de lluita grecoromana. Quatre anys més tard, als Jocs de Munic, disputà, sense sort, la competició del pes lleuger.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del món de lluita, una d'or i dues de plata, i dues medalles al Campionat d'Europa de lluita, una d'or i una de bronze. Una vegada retirat va exercir d'entrenador al Rapid Bucuresti.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Simion Popescu». [Consulta: 28 maig 2024].
* ↑ «Simion Popescu - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 28 maig 2024].
# Font de Prades

La Font de la Plaça Major, més coneguda per la Font de Prades, es va construir al voltant dels segles xv i xvi i és d'estil renaixentista. És davant d'un lateral del portal de l'església, a l'extrem sud-est de la plaça. És un dels signes d'identitat de la vila. A l'origen, tenia un aixopluc que amb el temps es va fer malbé i finalment es va enderrocar.
Va ser construïda d'estil reinaxentista en saldó o sauló, una pedra vermella. Al llarg del temps va caldre renovar les pedres que la componen perquè aquesta pedra és dòcil i més aviat fràgil, el que fa que sigui fàcil treballar-la però també que s'erosioni amb facilitat.
Té forma de globus terraqüi amb l'hemisferi nord en talles quadrades, l'equador marcat amb cercles que en sobresurten i l'hemisferi sud amb pedra tallada verticalment en forma de plecs. L'esfera té quatre brolladors a cadascun dels punts cardinals dels quals brolla l'aigua a una pica circular elevada sobre una base de pedra vermella quadrada i amb un peu que en sobresurt pel damunt dels diferents materials que han compost la superfície de la plaça.
Hi ha una rèplica d'aquesta font al Poble Espanyol de Barcelona i una altra rèplica més moderna a la Roca Village.
De tant en tant a l'ocasió de la «Fira del vi el cava» en raja cava i la gent hi pot beure'n tant com volia.

## Referències

* ↑ «Plaça Major de Prades». Diputació de Tarragona. [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ «Traces renaixentistes a la plaça Major de Prades». Diari de Tarragona, 18-04-2021.
* ↑ «Font Monumental de Prades». Fires, festes, oci i llocs per visitar. Festa Catalunya. [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ «La Font de Prades». Poble Espanyol.
* ↑ «La font de Prades torna a vessar cava en la tradicional Festa del Cava». TV3 - Notícies, 21-07-2002.
* ↑ prades. «Fira del vi i el cava». Batlia de Prades, 30-06-2014. [Consulta: 7 març 2025].
# Simfonia núm. 8 (Tubin)

La Simfonia núm. 8 va ser composta per Eduard Tubin el 1966. Va ser estrenada el 24 de febrer de 1967 a Tallinn per l'Orquestra Simfònica de la Ràdio d'Estònia sota la direcció de Neeme Järvi. Té una durada aproximada de 31 minuts.

## Moviments

* Andante quasi adagio
* Allegro moderato
* Allegro vivace
* Lento, tenuto e maestoso

## Origen i context

Tubin va completar la Vuitena Simfonia el 5 d'abril de 1966 a Handen, a prop d'Estocolm, on feia poc que s'havia instal·lat. Es tracta d'una peça introspectiva en quatre moviments, creada durant el vintè any del seu exili a Estocolm. És l'obra amb la càrrega emocional més intensa del compositor.

## Representacions

Es va interpretar per primera vegada a Estònia en una data molt assenyalada pels estonians, el Dia de la Independència (que estava prohibida) el 24 de febrer de 1967. A l'Estònia independent, era costum celebrar aquest dia amb un concert simfònic d’obres de compositors estonians. Tubin va poder escoltar més tard la cinta a la ràdio però mai va poder estar present en una actuació en directe de la Vuitena.
La primera interpretació a Suècia va ser el 20 de maig de 1968 a Göteborg, dirigida per Sixten Eckerberg i també retransmesa en directe per la ràdio sueca. El 30 de setembre de 1982, Järvi la va interpretar a Malmö. Tubin estava molt interessat a assistir-hi, però estava massa malalt, fins i tot per sentir la transmissió en directe. La família la va gravar de la ràdio i més tard va poder escoltar-la a l'hospital.
Avui dia, rarament s'interpreta aquesta simfonia, tot i que alguns crítics consideren que és la seva obra mestra. Valeri Guérguiev va dirigir la Vuitena Simfonia amb gran èxit en el festival del centenari de Tubin a Tallinn, el 2005.

## Instrumentació

La Simfonia núm. 8 està escrita per a 3 flautes, 3 oboès, 3 clarinets, 3 fagots - 4 trompes, 3 trompetes, 3 trombons, 1 tuba - percussió, celesta i cordes.

## Referències

* 1 2 «Symphony No. 8». Estonian Music Information Centre. [Consulta: 22 gener 2024].
* 1 2 Riisk, Harri. «Symphony no. 3 / Symphony no. 8». BIS. [Consulta: 22 gener 2024].
* 1 2 3 4 Tubin, Eino. «Eduard Tubin. A Biography». Eino Tubin. [Consulta: 22 gener 2024].
* ↑ Wright, David. «Ressenya del disc». Musicweb. [Consulta: 22 gener 2024].
* ↑ Connor, Herbert. «Eduard Tubin - est, svensk, kosmopolit». Svenska samfundet för musikforskning, 1978. [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ Layton, Robert. «Ressenya del disc». Gramophone. [Consulta: 22 gener 2024].
# Tersandre

Segons la mitologia grega, Tersandre (en grec antic Θέρσανδρος), va ser un heroi, fill de Polinices i d'Argia, i va unir els llinatges d'Èdip i d'Adrast.
Es casà amb la filla d'Amfiarau, Demonassa i va ser pare de Tisamen.
Prengué la ciutat de Tebes al front de l'expedició dels epígons. Va ser ell qui va donar el collar d'Harmonia a Erifile perquè persuadís el seu fill Alcmeó per prendre part en la campanya. S'instal·là en el tron de la ciutat després de foragitar el seu cosí Laodamant. Va tornar a cridar els habitants de Tebes que havien fugit durant el saqueig.
Va participar en la primera expedició contra Troia, la que donà lloc al desembarcament a Mísia. A la guerra de Troia va morir a mans de Tèlef. Diomedes va organitzar en el seu honor uns Jocs Funeraris. Virgili explica una altra tradició que diu que Tersandre va ser un dels grecs que s'amagaren en el cavall de fusta per entrar a la ciutat.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 514. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 205-206. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Joan Quintana (organista)

Joan Quintana (Manresa, Corregiment de Manresa, 1 de setembre de 1775 - 14 de desembre de 1860) fou un compositor i organista català. Estudià amb els mestres Patzi i Pons fins a l'edat de setze anys en què entrà de segon mestre en la catedral de València. Havent restat greument ferit a causa d'esser atropellat per un carro que li passà per sobre el cos, feu vot que si es guaria es faria carmelita. I així fou, i fins que morí, als vuitanta-sis anys, feu una vida exemplar. Va compondre molta música religiosa i tingué deixebles molts d'ells dels millors músics, principalment organistes, catalans del segle xix.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 48, pàg. 1372, ISBN 84-239-4548-0
# Quèrsias

Quèrsias (en grec antic: Χερσίας) va ser un poeta èpic nascut a Orcomen que va florir a finals del segle vii aC. La seva obra és pràcticament desconeguda.
Plutarc presenta Quèrsias com un dels interlocutors al Banquet dels set savis, i diu que era contemporani de Periandre de Corint i Quiló de Lacedemònia. Quèrsias també hauria estat present a Delfos quan el pare de Periandre, Cípsel, va dedicar un tresor a l'Oracle. Segons el geògraf Pausànias, la poesia de Quèrsias pràcticament era desconeguda en el seu temps. L'autor cita l'únic fragment que es coneix de la seva poesia èpica, esmentant com a font un discurs pronunciat per Cal·lip de Corint (segle v aC) als habitants d'Orcomen:
| « | De Posidó i de la il·lustre Midea va néixer Aspledó, en una ampla ciutadella. | » |
D'aquest Quèrsias els habitants d'Orcomen també recorden que va inscriure uns versos com a epitafi a la tomba que van bastir en homenatge a Hesíode.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català, pàg. 1845

## Referències

* ↑ West, M. L. Greek Epic Fragments. Cambridge (MA): Harvard University Press, 2003, p. núm. 497. ISBN 9780674996052.
* ↑ Plutarc. Escrits d'ètica pràctica, 156e-f
* ↑ Plutarc. Escrits d'ètica pràctica, 164a
* 1 2 Pausànias. Descripció de Grècia, IX, 38, 9-10
# Llista de peixos de l'illa Amsterdam

Aquesta llista de peixos de l'illa Amsterdam -incompleta- inclou 39 espècies de peixos que es poden trobar a l'illa Amsterdam ordenades per l'ordre alfabètic de llur nom científic.

## A

* Allocyttus verrucosus
* Allothunnus fallai

## B

* Beryx splendens

## C

* Centriscops humerosus
* Chaunax pictus
* Cyttus traversi

## D

* Deania calcea
* Diretmichthys parini

## E

* Emmelichthys nitidus nitidus
* Epigonus robustus
* Etmopterus granulosus

## G

* Gaidropsarus insularum
* Gasterochisma melampus

## H

* Halosaurus pectoralis
* Helicolenus mouchezi
* Hoplostethus atlanticus
* Hoplostethus mediterraneus mediterraneus

## M

* Malacocephalus laevis
* Mendosoma lineatum
* Mesobius antipodum
* Mora moro

## N

* Nelabrichthys ornatus
* Nemadactylus macropterus
* Nemadactylus monodactylus
* Neocyttus rhomboidalis
* Neomerinthe bauchotae
* Notopogon armatus

## O

* Odontomacrurus murrayi
* Oreosoma atlanticum

## P

* Plagiogeneion rubiginosum
* Pleuroscopus pseudodorsalis

## S

* Schedophilus maculatus
* Schedophilus velaini
* Seriola lalandi
* Serranus novemcinctus

## T

* Thunnus maccoyii
* Thyrsites atun
* Trachurus longimanus
* Tripterophycis gilchristi

## Referències

* ↑ Poss, S. G. i G. Duhamel, 1991: Neomerinthe bauchotae, a new scorpionfish (Scorpaenidae) from St. Paul and Amsterdam islands (southern Indian Ocean), with comments on the limits of the genus. Cybium v. 15 (núm. 2): 93-102.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Inchausti, Pablo i Weimerskirch, Henri, 2001. Risks of decline and extinction of the endangered Amsterdam albatross and the projected impact of long-line fisheries. Biological Conservation 100:377-386.
# Districte de Kerínia

El districte de Kerínia (en grec Επαρχία Κερύνειας, Eparkhia Kerínias) és un dels sis districtes de Xipre. És el districte més petit de l'illa, i la capital és Kerínia, on es troba la Girne American University. Fou ocupat per l'exèrcit turc el 1974, i és controlat per la República Turca de Xipre del Nord, que no és reconeguda internacionalment (vegeu la disputa de Xipre).
Hi ha una administració a l'"exili" en la República de Xipre que controla part de l'illa.
# Tespi

Segons la mitologia grega, Tespi (en grec antic Θέσπιος), va ser un heroi beoci, fill d'Erecteu, rei de l'Àtica, i epònim de la ciutat de Tèspies.
Va abandonar l'Àtica i va fundar un regne a Beòcia. Tespi té a veure amb el cicle de llegendes sobre Hèracles. L'heroi va començar al costat de Tespi les seves proeses, quan tenia divuit anys, matant el lleó de Citeró, que feia estralls entre els ramats de Tespi i els d'Amfitrió, a la veïna Tebes. Mentre va durar la cacera, es va instal·lar al palau de Tespi, caçant durant el dia i tornant a dormir al palau a la nit. Tespi tenia cinquanta filles, les Tespíades, o bé d'una mateixa esposa, Megamede, o bé d'esposes i concubines diferents. El rei, que desitjava tenir nets d'un heroi tan important, posava al seu llit cada nit una de les seves filles. L'heroi, esgotat per la cacera, no s'adonava del canvi, i creia que tenia sempre la mateixa companya de llit. Totes elles van concebre un fill d'Hèracles.
Tespi va ser també l'amic que va acollir Hèracles i el purificà, després que l'heroi matés els fills que havia tingut amb Mègara.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 520. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 207. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Tetracamphilius notatus

Tetracamphilius notatus és una espècie de peix de la família dels amfílids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo (rius Ubangui i Lufira).

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Roberts, T.R., 2003. Systematics and osteology of Leptoglaninae a new subfamily of the African catfish family Amphiliidae, with descriptions of three new genera and six new species. Proc. Calif. Acad. Sci. 54(5):81-132.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Harry, R. R., 1953: A contribution to the classification of the African catfishes of the family Amphiliidae, with description of collections from Cameroon. Revue de Zoologie et de Botanique Africaines v. 47 (núm. 1-2 i 3-4): 177-200; 201-232.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Seegers, L., 2008. The catfishes of Africa. A handbook for identification and maintenance. Aqualog Verlag A.C.S. GmbH, Alemanya. 604 p.
* Skelton, P.H. i G.G. Teugels, 1986. Amphiliidae. p. 54-65. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* Skelton, P.H., 1992. Amphiliidae. p. 450-467. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Tom 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Closca

La closca' o clasca, casca, clova, clovella, clofolla, clofoll, esclofolla, corfa (País Valencià, per a la de l'ou; també crosta; escorça) és un embolcall dur i rígid que, entre altres funcions, serveix per protegir les parts toves d'un animal. En el cas de la major part dels crustacis i dels mol·luscs, és calcari i en els quelonis, ossi i corni. Forma part de la secció dorsal de l'exoesquelet.

## Crustacis

En els crustacis, la closca és una part de l'exoesquelet que cobreix el cefalotòrax. Es desenvolupa especialment bé en llagostes i crancs. Funciona com a coberta protectora per sobre del cefalotòrax. Quan es projecta endavant més enllà dels ulls, aquesta projecció s'anomena rostrum. La closca presenta diferents graus de calcificació i consistència segons els grups.

## Aràcnids

En els aràcnids, la closca està formada pel cefalotòrax; és una cobertura en la part superior a prop de la fusió del tergites del prosoma en una placa única i és on s'ubiquen els ulls, l'ocularium, els ozopores dels opilions, entre altres òrgans específics. En uns quants ordres, com en els solífugs i els schizomida, pot estar subdividida.

## Quelonis

La closca o cuirassa de les tortugues està formada generalment per plaques òssies revestides de plaques còrnies, i a vegades només per plaques còrnies. La columna vertebral i les costelles es fusionen formant plaques sota la pell i formen la closca. Exteriorment a la pell, la closca està coberta per escuts, plaques còrnies que la protegeixen de manera més eficaç.
Les tortugues poden sobreviure de manera sorprenent a lesions severes en la closca, i les escletxes profundes o les porcions desaparegudes de teixit poden reomplir-se d'os i curar-se. En algunes tortugues com en els trioníquids, en la tortuga de nas de porc d'Austràlia o en la gran tortuga llaüt els falten escuts i la closca es cobreix només amb pell.
Les closques de moltes espècies de tortugues presenten colors brillants amb motius originals que permeten als individus de les mateixes espècies identificar-se a certa distància.

## Mol·luscs

En els mol·luscs la closca pren el nom de conquilla que pot ser formada per una (gastròpodes, escafòpodes cefalòpodes, monoplacòfors), dues (bivalves) o més plaques (poliplacòfors) de carbonat de calci i proteïna. Alguns grups de mol·luscs han reduït la mida de la conquilla fins a ser pràcticament inexistent (p. ex.: els llimacs) i altres l'han interioritzat (p. ex.: les sèpies).

## Vegeu també

* Cau del Cargol
* Epifragma.