OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ivànovka (Novi Oskol)

Ivànovka - Ивановка (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 102 habitants. Pertany al districte (raion) de Novi Oskol.

## Referències

* ↑ Iuri B. Koriakov. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
# Telmatoscopus flebilis

Telmatoscopus flebilis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* Femella: sutura interocular arquejada; vèrtex arrodonit de manera uniforme a tota la zona occipital; front amb una àrea trapezoïdal de pèls; palp núm. 2 més llarg que el 3; antenes d'1,10 mm de llargària i amb l'escap una mica més llarg que el pedicel; fèmur més llarg que la tíbia; placa subgenital amb un parell de petits lòbuls separats per una concavitat ampla; ales d'1,90 mm de longitud i 0,75 d'amplada.
* El mascle no ha estat encara descrit.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia: Papua Occidental.

## Referències

* ↑ Eaton, A. E., 1904. New Genera of European Psychodidae. Entomologist's Monthly Magazine. 40:55-59.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Quate, L.W.; Quate, S.H., 1967. A monograph of Papuan Psychodidae, including Phlebotomus (Diptera). Pacific Insects Monograph, 15: 1–216.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Diptera Site - The BioSystematic Database of World Diptera (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1989. Contribution to the taxonomy of the genus Telmatoscopus Eat. (Diptera, Psychodidae). Acta Musei Nationalis Pragae. 44B:75-104.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Telmatoscopus fryeri

Telmatoscopus fryeri és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a l'illa d'Aldabra (la república de les Seychelles).

## Referències

* ↑ Eaton, A. E., 1904. New Genera of European Psychodidae. Entomologist's Monthly Magazine. 40:55-59.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Eaton, A. E., 1913. The Percy Sladen Trust expedition to the Indian Ocean in 1905, under the leadership of Mr. J. Stanley Gardiner, M. A. Vol. 4, núm. XXV. - Diptera, Psychodidae.. Transactions of the Linnaean Society of London (2. zool). 15:423-432.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1989. Contribution to the taxonomy of the genus Telmatoscopus Eat. (Diptera, Psychodidae). Acta Musei Nationalis Pragae. 44B:75-104.
# Parc de la Creueta del Coll

El Parc de la Creueta del Coll es troba l'espai deixat per la pedrera del turó de la Creueta del Coll de Barcelona. Inaugurat el 1978, fou un projecte de Josep Martorell, Oriol Bohigas i David Mackay.

## Història i descripció

Fruit de la iniciativa ciutadana, el 1976 van sorgir diversos projectes per la zona de la pedrera i el turó abandonat. D'una banda, Parcs i Jardins hi va proposar un jardí ornamental però sense utilitat social. Per un altre costat, es va voler convertir en un camp de futbol, però el 1981 es va decidir traslladar-lo a un altre camp abandonat i construir el nou parc.
Ocupa 16 hectàrees, dividides en dos sectors diferenciats. El costat nord, orientat al Tibidabo, era una zona de desert a la que va aplicar-se un treball de reforestació per tal de crear zones de pícnic d'ús ciutadà. Al costat sud, el cràter de la pedrera abandonada va permetre crear un amfiteatre natural que podia tenir una funcionalitat urbana. Es va pensar com un espai per a fires i festivals que contribuís a fomentar l'esperit, la identitat i la cohesió social del barri.
S'hi pot accedir pel passeig de la Mare de Déu del Coll o pel carrer de Castellterçol. Si s'hi entra pel primer accés, dona la benvinguda un alt monòlit de ferro, l'Escultura, d'Ellsworth Kelly.
Els principals elements de l'espai es troben connectats a través d'un espai circular de terrasses, talussos i el llac, que serveix com a piscina a l'estiu. Al final del llac hi ha una altra zona, més elevada, amb aigua per sobre de la qual, sostingut per quatre gruixuts cables d'acer, s'hi troba l'element més preuat d'aquest parc: L'escultura Elogi de l'aigua d'Eduardo Chillida, feta de formigó i amb un pes de més de 50 tones.
Al darrere s'hi troba una gran plaça de 6.000 m² envoltada d'un bon nombre d'arbres i on hi ha jocs infantis, taules de ping-pong i una cistella de bàsquet. Alguns dels arbres que es troben al parc són plàtans, alzines, arbres de l'amor, xiprers o washingtònies. Per la seva raresa, cal destacar una palmera datilera (Phoenix dactylifera) amb dos estípits.

## Galeria

* Monòlit de Kelly
* Elogi de l'aigua de Chillida

## Vegeu també

* Parcs i jardins de Barcelona

## Referències

* ↑ «El Turó i el Parc de la Creueta del Coll». Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 13-01-2023.
* 1 2 3 «Parc de la Creueta del Coll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 «Parc de la Creueta del Coll». Parcs i Jardins. Ajuntament de Barcelona.

## Enllaços externs

* «Parc de la Creueta del Coll». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Pandit

Un pandit (पण्डित; paṇḍita o paṇḍit en sànscrit) és un estudiós i un mestre, especialment aquell especialitzat en llengua sànscrita, que ha dominat les quatre escriptures de vèdic, samskara, llei d'hindú, religió, música, i/o filosofia sota un guru en un gurukul o ha estat ensenyat sota l'antiga tradició guru acadèmica vèdica Shishya. El manlleu anglès pundit deriva d'aquest. La designació també pot aparèixer abreviat "Pt." o "Pnt." En l'ús original de la paraula, "pandit", sinònim a "purohits", fa referència a un hindú, gairebé sempre un braman, que ha memoritzat una porció substancial dels Vedes, junt amb els ritmes corresponents i melodies per cantar versos religiosos o cantar-los durant oracions o rituals. El terme es fa servir àmpliament per a referint-se al gran Mahasiddha del monestir budista de Nalanda. Buda havia utilitzat el terme en què referir-se als mestres del Sanatana Dharma pur: "Sanatanam va panditanam dhammo."
A l'Índia, 'pandit' és un honor conferit a un expert de qualsevol tema o camp, especialment música hindustani. El seu ús es limita a homes hindús. Els músics masculins musulmans s'atorguen amb el títol 'ustad', i els termes 'vidushi' i 'begum' s'utilitzen per a dones hindús i musulmans respectivament.
El terme 'Pandit' (sempre en majúscules) es prefixa al nom de la persona. Els exemples inclouen Pandit Ravi Shankar i Pandit Bhimsen Joshi. Aquest ús també s'aplica al pandit polític Jawaharlal Nehru.
Els pandit aprenien el dharmasastra, també es contractaven com assessors de jutjat durant els segles XVIII i xix. Inicialment, els jutges britànics tenien molt poc coneixement dels costums i tradicions orals hindús, i en podrien buscar informació sobre qüestions particulars. La Cort Suprema de l'Índia tenia un oficial de llei cridat el Pandit de la Cort Suprema, que aconsellava els jutges anglesos sobre punts de la llei d'hindú. La pràctica fou abandonada el 1864, quan els jutges havien adquirit una mica d'experiència tractant amb la llei d'hindú, i havien aplicat el volum creixent de jurisprudència que s'havia desenvolupat. Més tard, la institució dels Tribunals Suprems, dos anys més d'hora el 1862 promou disminuït el seu ús oficial.
El pandit o pundit era també el nom utilitzat per a inspectors natius indis que exploraven regions al nord de l'Índia per als britànics al segle xix.
En llengua indonèsia i moltes llengües regionals d'Indonèsia, forma derivada de pandit, pendeta, és utilitzat per referir-se a un sacerdot o clergue, en el cristianisme, budisme i hinduisme.

## Vegeu també

* Bard

## Bibliografia

* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Teloner

Un teloner o una telonera és un artista menys conegut que actua abans que un altre de més famós en un espectacle, recital, etc. És una mena de solidaritat entre artistes coneguts que contribueixen a llançar la carrera d'artistes novells. Si antany era solidari i els teloners no rebien cap honorari (només potser una petita gratificació), des de l'inici del segle xx algunes grans estrelles poden arribar a demanar fins a 10.000 euros als teloners, en concepte de «lloguer» d'aquest espai de propaganda.

## Referències

* ↑ «telonera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «teloner». Vocabulari de la música. Termcat & Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ Gimeno, Carla «L'efecte teloner». La Tornada, núm. 68 [Consulta: 14 agost 2021].
* ↑ Schulz, Thomas «Jenseits der Schamgrenze» (en alemany). Der Spiegel, 17-09-2006.
# Comuna de les Gambier

La comuna de les Gambier (en francès commune des Gambier) és una unitat administrativa de la Polinèsia Francesa, al districte de Tuamotu-Gambier.
La població el 2007 era de 1.337 habitants. La capital és Rikitea, a l'illa de Mangareva.
La comuna consta de les illes Gambier i dels atols més meridionals de les Tuamotu:
* Illes GambierIlles de Mangareva
** Atol de Temoe, deshabitat.
** Illes de Mangareva, amb cinc illes habitades:
*** Mangareva, 1.026 habitants, amb sis districtes:
**** Rikitea
**** Kirimiro
**** Gatavake
**** Atituiti
**** Akaputu
**** Taku
*** Aukena, 40 habitants
*** Akamaru, 20 habitants
*** Kamaka, 1 habitant
*** Taravai, 7 habitants
* TuamotuPart de les Tuamotu dependents de la comuna de les Gambier
** Grup Acteó, deshabitat
*** Atol de Matureivavao
*** Atol de Tenararo
*** Atol de Tenarunga
*** Atol de Vahanga
** Atol de Morane, deshabitat
** Atol de Marutea Sud, 243 habitants
** Atol de Maria (Maria Est), deshabitat
# Temporada 1899-1900 del Liceu

La temporada 1899-1900 va rebre amb entusiasme la següent estrena de Wagner al Liceu, Tristan und Isolde. Com ja havia passat amb Die Walküre, el teatre va manifestar una especial preocupació per l'aspecte tècnic i va enviar l'escenògraf a Bayreuth i a Múnic. Però no tothom va estar d'acord amb algunes de les solucions adoptades en aquest aspecte, encara que aquest aspecte i el fet que Isaac Albéniz, que havia començat a preparar l'orquestra, abandonés aquesta tasca, són detalls que es perden de vista davant l'acollida delirant dispensada a aquest drama musical que des del primer dia es convertí en l'obra wagneriana predilecta de la majoria dels catalans.
| Temporada 1899-1900 del Liceu |||||||
| Òpera | Compositor | Director musical | Director d'escena | Papers principals | Producció | Dates |
| Lohengrin | Richard Wagner | Georges Marty | | | | 6 de novembre |
| Tristan und Isolde | Richard Wagner | Édouard Colonne | | Franco Cardinali, Ada Adini-Milliet, Leopoldo Cromberg, Eugenio Giraldoni, Erina Borlinetto, Dante Zucchi, Giuseppe Rossato, Conrad Giralt | | 8 de novembre |
| La bohème | Giacomo Puccini | | | Josefina Huguet,/Maria Cavallini/Maria Martelli, Rosina Storchio, Alessandro Bonci/Edoardo Garbin, Achille Moro, Francesc Puiggener, Francesco Navarrini, Alessandro Polonini | | 15 de novembre |
| Mignon | Ambroise Thomas | | | Rosina Storchio, Jeanne Leclerc, Emilio Engel, Francesco Navarrini, Alessandro Polonini | | |
| Lohengrin | Richard Wagner | | | Ada Adini-Milliet, Engel, Marty, Erina Borlinetto, Eugenio Giraldoni/Achille Moro | | 9 de desembre |
| Faust | Charles Gounod | | | Rosina Storchio, Ramona Galan, Alessandro Bonci, Francesco Navarrini | | desembre |
| Manon | Jules Massenet | | | Rosina Storchio, Edoardo Garbin, Achille Moro, Alessandro Polonini | | gener |
| Samson et Dalila | Camille Saint-Saëns | | | Ada Adini-Milliet, Valentino Duc | | gener |
| Carmen | Georges Bizet | | | Elena Fons, Rina Giachetti/Luisa Garcia Rubio, Angelo Angioletti, Carlo Buti, Giulio Rossi, Gaetano Mazzanti | | abril |
| Fedora | Umberto Giordano | | | Adelina Stehle, Rina Giachetti, Edoardo Garbin, Carlo Buti, Antonio Volponi | | abril |
| Iphigénie en Tauride | Christoph Willibald Gluck | | | Elisa Petri, Edoardo Gluck, Ignazio Tabuyo, Giulio Rossi | | abril |
| Aida | Giuseppe Verdi | | | Hariclea Darclée, Conxita Dahlander, Valentino Duc, Ignazio Tabuyo, Giulio Rossi, Oliveras Eliseo | | maig |
| La Bohème | Giacomo Puccini | | | Adelina Stehle, Rina Giachetti, Edoardo Garbin, Riccardo Achilli, Giulio Rossi, Gaetano Mazzanti | | maig |

## Referències

* ↑ Muniesa, Bernat. Exposició Òpera Liceu. El Liceu com a aparador de la burgesia. Museu d'Història de Catalunya: Biblioteca de Catalunya, 1997-1998. ISBN 84-393-4324-8.
* 1 2 Llobet, Enrique. Recepción wagneriana en Valencia: 1874-1914, 2012.
* ↑ Tribó, Jaume. «Cronologia liceista». Arxivat de l'original el 2015-06-24. [Consulta: 24 juny 2015].
* ↑ (pdf) La Tomasa, núm. 594, 18 gener 1900).
* ↑ Detalls a La Vanguardia
* ↑ Detalls a La Vanguardia
# Pel·la (Macedònia)

Pel·la (llatí: Pella, en grec antic: Πέλλα) era la capital del Regne de Macedònia.
Al temps de les guerres mèdiques, Pel·la era una ciutat petita que Heròdot anomena πολίχνιον (políkhnion, diminutiu de polis 'ciutat') i pertanyia als botieus. Amintes IV de Macedònia la va dominar temporalment, però la va haver d'evacuar; després va caure en mans del seu fill i successor, Filip II de Macedònia, que la va convertir en una ciutat important i hi va establir la residència reial. Alexandre el Gran hi va néixer. Segons el Periple de Pseudo-Escílax, es podia navegar des del mar remuntant el riu Lidies fins a arribar a la ciutat, tot i que hi havia una distància de 120 estadis i es passava per una zona pantanosa.
Titus Livi va descriure la ciutat, segurament a partir d'unes indicacions de Polibi, i diu que Pel·la s'alçava sobre una planúria inclinada en direcció sud-oest, rodejada de pantans que són intransitables tant a l'estiu com a l'hivern. La ciutadella estava situada en una illa molt propera a la ciutat construïda sobre un immens terraplè que no s'havia inundat mai. Un pont l'unia a Pel·la, molt fàcil de defensar. Allà s'hi guardava el tresor reial.
A la mort d'Alexandre, va ser la residència del regent Antípatre; després, Cassandre hi va residir molt poc temps, car preferí Tessalònica i, més tard, Cassandrea. D'Antígon II Gònates (277 aC-239 aC) fins a Perseu de Macedònia (179 aC-168 aC) va tenir el rang de capital del país.
Emili Paule la va rendir l'any 168 aC i es va convertir, segons Estrabó, en una estació de la via Egnàcia i en colònia romana. Dió Crisòstom diu que en el seu temps la ciutat estava en ruïnes, però sembla que exagerava, ja que s'han trobat monedes del lloc fins a temps molt posteriors a la seva època. Al segle vi, encara existia i el geògraf Hièrocles l'esmenta.
La ciutat va desaparèixer, però a poca distància del poble anomenat Neokhori hi havia una font que els búlgars anomenen Pel, i els grecs Πέλλε, que recorden o mantenen el nom de l'antiga ciutat. A tocar de les restes de Pel·la hi ha una vila que era anomenada Agi Apóstoli (Άγιοι Απόστολοι 'Sants Apòstols') i que el 1923 fou reanomenada de nou Pel·la.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1334. ISBN 9788441224223.
* ↑ Smith, William (ed.). «Pella». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 16 juliol 2021].
* ↑ Λιθοξόου, Δημήτρη. «Μετονομασίες των χωριών της Ελλάδας». Δημήτρης Λιθοξόου. [Consulta: 27 gener 2022].
# Atàlida

Atàlida (en grec antic Δυναστεία των Ατταλιδών) és el nom donat a la dinastia reial de Pèrgam. Després de la mort de Lisímac de Tràcia, que era un dels generals i successors d'Alexandre el Gran, un dels seus oficials, Filèter, va prendre el poder a la ciutat l'any 282 aC. Els seus descendents, els atàlides, van governar la ciutat a la que van convertir en un regne. Àtal I, que va donar nom a la dinastia, es va proclamar rei el 230 aC, després de les seves victòries sobre els gàlates. Els atàlides van regnar a Pèrgam fins que Àtal III va llegar el regne a la República Romana el 133 aC.
Es va distingir per la seva riquesa. Tres reis de Pèrgam van portar el nom d'Àtal:
* Àtal I Sòter
* Àtal II Filadelf
* Àtal III Filomètor Evergetes

## Genealogia

| | | | | Àtal | Àtal | Àtal | Àtal | Àtal | Àtal | | | Boa | Boa | Boa | Boa | Boa | Boa |
| Filèter | Filèter | Filèter | Filèter | Filèter | Filèter | | | Èumenes | Èumenes | Èumenes | Èumenes | Èumenes | Èumenes | | | Satyra | Satyra | Satyra | Satyra | Satyra | Satyra | | | | | Àtal | Àtal | Àtal | Àtal | Àtal | Àtal |
| | | Èumenes I | Èumenes I | Èumenes I | Èumenes I | Èumenes I | Èumenes I | | | Filèter (?) | Filèter (?) | Filèter (?) | Filèter (?) | Filèter (?) | Filèter (?) | | | Antioquis | Antioquis | Antioquis | Antioquis | Antioquis | Antioquis | | | Àtal | Àtal | Àtal | Àtal | Àtal | Àtal | | | Èumenes (?) | Èumenes (?) | Èumenes (?) | Èumenes (?) | Èumenes (?) | Èumenes (?) |
| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | Àtal I Sòter | Àtal I Sòter | Àtal I Sòter | Àtal I Sòter | Àtal I Sòter | Àtal I Sòter | Apol·lònies | Apol·lònies | Apol·lònies | Apol·lònies | Apol·lònies | Apol·lònies |
| Estratonice | Estratonice | Estratonice | Estratonice | Estratonice | Estratonice | | | Èumenes II | Èumenes II | Èumenes II | Èumenes II | Èumenes II | Èumenes II | | | (?) | (?) | (?) | (?) | (?) | (?) | | | Àtal II Filadelf | Àtal II Filadelf | Àtal II Filadelf | Àtal II Filadelf | Àtal II Filadelf | Àtal II Filadelf | | | Filèter | Filèter | Filèter | Filèter | Filèter | Filèter | | | Ateneu | Ateneu | Ateneu | Ateneu | Ateneu | Ateneu |
| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | Àtal III Filomètor Evergetes | Àtal III Filomètor Evergetes | Àtal III Filomètor Evergetes | Àtal III Filomètor Evergetes | Àtal III Filomètor Evergetes | Àtal III Filomètor Evergetes | | | Aristònic (Èumenes III) | Aristònic (Èumenes III) | Aristònic (Èumenes III) | Aristònic (Èumenes III) | Aristònic (Èumenes III) | Aristònic (Èumenes III) |

## Referències

* ↑ Hansen, Esther Violet. The Attalids of Pergamon. 2a. Ithaca: Cornell University Press, 1971, p. 17-19, 34-39. ISBN 9780801406157.
# Portàon

D'acord amb la mitologia grega, Portàon (en grec antic: Πορθάων), o be Partàon o Porteu, va ser un rei de Calidó, fill d'Agènor i d'Epicasta i, per tant, net de Pleuró.
Es casà amb Èurite i va tenir diversos fills: Eneu, Agri, Estèrope, Alcàtous, Melas, i Leucopeu. És l'avantpassat de Melèagre.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 455. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 183. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Luci Asini Gal (cònsol any 62)

Luci Asini Gal (en llatí Lucius Asinius Gallus) va ser un magistrat romà que va ocupar algunes magistratures menors i finalment va ser cònsol l'any 62, quan aquesta magistratura no tenia cap poder. Durant el seu consolat va morir el poeta Persi (Persius).

## Referències

* ↑ Tàcit. Annales XIV, 48
# Pierre-Ulric Dubuisson

Pierre-Ulric Dubuisson (Laval, 23 de gener de 1746 - París, 24 de març de 1794) fou un literat, polític i compositor francès.
Fou un autor molt fecund de tragèdies i òperes còmiques, sense cap de les seves obres destaqués; abraçà amb entusiasme les idees revolucionàries i s'uní a la facció d'Hébert, Ronsin i Anacarsis Clootz, dels quals seguí la mateixa sort; fou comissari del Consell executiu de Bèlgica; quan la traïció del general Dumouriez, junt amb Jacob Pereira i Berthold Proly tingué una conferència amb aquell, cosa que el feu sospitós.
El 1793 el ministre de Negocis estrangers li confià una missió secreta per a Basilea i Suïssa. Va estar als Estats Units arran de la guerra de la independència, escrivint les seves impressions sobre aquell viatge. Partidari entusiasta dels heberistes, es va veure envoltat en el procés que se'ls hi formà i en compartí la trista fi, a la guillotina.
S'assajà en quasi tots els gèneres de la literatura, havent escrit:
* Tableau de la voluplé ou Les quatre parties du jour (1771), poema en vers lliure;
* Abrégé de la révolution des États d'Amérique (1779);
* Considérations sur Saint-Domingue (1780);
* Le Vieux Garçon, L'Avare cru bienfaisant (1773-1774), comèdies, i les òperes Les deux Frères i Lelia (1792).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2aª. part pàg. 2320 (ISBN 84-239-4581-2)
# Puente Piedra

El districte de Puente Piedra és un dels 43 districtes de la Província de Lima. El districte es va fundar el 14 de febrer de 1927 per la Llei Nº 5675. Té una àrea de 71,18 quilòmetres quadrats i una població de més de 200.000 habitants.

## Límits

* Nord: Ancón
* Est: Carabayllo
* Sud: Comas, Los Olivos, San Martín de Porres
* Oest: Callao

## Vegeu també

* Organització política del Perú
# Cantó de Vieux-Habitants

El cantó de Vieux-Habitants és una divisió administrativa francesa situat al departament de Guadalupe a la regió de Guadalupe.

## Composició

El cantó comprèn les comunes de:
* Vieux-Habitants.
* Baillif

## Administració

Llista dels consellers generals successius :
| Període | Identitat | Partit |
| 2003-2008 | Marie-Yveline Théobald-Ponchateau | |
| 2008- | Jules Otto | FGPS |
| Les dades anteriors no són pas conegudes ||||