OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pyrrhulina vittata

Pyrrhulina vittata és una espècie de peix de la família dels lebiasínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (23 °C-27 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A., 1846. Histoire naturelle des poissons. Tome dix-huitième. Suite du livre dix-huitième. Cyprinoïdes. Livre dix-neuvième. Des Ésoces ou Lucioïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 18. i-xix + 2 pp. + 1-505 + 2 pp.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Regan, C. T., 1912. A revision of the South American characid fishes of the genera Chalceus, Pyrrhulina, Copeina, and Pogonocharax. Annals and Magazine of Natural History (Series 8) v. 10 (núm. 58): 387-395.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Weitzman, M. i S.H. Weitzman, 2003. Lebiasinidae (Pencil fishes). p. 241-251. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch, 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Mills, D. i G. Vevers, 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers, G. S., 1926: Eine neue südamerikanische Characinidenart der Gattung Pyrrhulina. Blätter für Aquarien- und Terrarien-Kunde. Stuttgart. v. 37: 441-442.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T., 1912: A revision of the South American characid fishes of the genera Chalceus, Pyrrhulina, Copeina, and Pogonocharax. Annals and Magazine of Natural History (Series 8) v. 10 (núm. 58): 387-395.
* Riehl, R. i H.A. Baensch, 1996. Aquarien Atlas, Band 1. 10a. edició. Mergus Verlag GmBH, Melle, Alemanya. 992 p.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Monts de Lacaune

Els monts de Lacaune són un massís muntanyós situat al sud del Massís Central, al departament del Tarn, França.

## Geografia
### Situació

Aquest massís està situat al sud-est de la ciutat de Lacaune, d'aquí el seu nom. Els límits són el riu Agout i la Vèbre al sud, al nord el riu Rance i a l'oest el Gijou. Se situa principalment al departament del Tarn i també arriba a la zona de l'Avairon i l'Erau. El punt més alt és el puech de Montgrand, de 1.267 metres, el cim del qual està ocupat per instal·lacions militars, i el Roc de Montalet, de 1.259, on hi ha una estàtua de la Verge.

### Geologia

Es tracta d'un antic massís hercià (de fa entre 300 i 360 milions d'anys, orientat en un eix nord-nord-est.

### Hidrologia

És l'origen de nombrosos cursos d'aigua, com:
* Rance
* Vèbre
* Gijou
* Bertou
També s'hi poden trobar dos llacs artificials:
* Llac du Laouzas
* Llac de la Raviège

## Protecció mediambiental

La regió està protegida gràcies al Parc natural regional de l'Alt Llenguadoc

## Enllaços externs

* (francès) Ajuntament de Lacaune
# Thorogobius

Thorogobius és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Thorogobius angolensis (Norman, 1935)
* Thorogobius ephippiatus (Lowe, 1839)
* Thorogobius macrolepis (Kolombatovic, 1891)
* Thorogobius rofeni (Miller, 1988)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Norman, J. R., 1935. Coast fishes. Part I. The South Atlantic. Discovery Rep. v. 12: 1-58.
* ↑ Lowe, R. T., 1839. A supplement to a synopsis of the fishes of Madeira. Proceedings of the Zoological Society of London. 1839 (pt 7): 76-92.
* ↑ Kolombatovic, G., 1891. Glamoci (Gobii) spljetskog pomorskog okruzja u Dalmaciji. (Gobii della Dalmazia). Spalato. Gobii Dalmazia: 3-29.
* ↑ Miller, P. J., 1988. New species of Corcyrogobius, Thorogobius and Wheelerigobius from west Africa (Teleostei: Gobiidae). J. Nat. Hist. v. 22 (núm. 5): 1245-1262.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Takifugu coronoidus

Takifugu coronoidus és una espècie de peix de la família dels tetraodòntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Hàbitat

És un peix demersal i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: la Xina.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Abe T., 1949. Taxonomic studies on the puffers (Tetraodontidae, Teleostei) from Japan and adjacent regions -- V. Synopsis of the puffers from Japan and adjacent regions. Bull. Biogeogr. Soc. Jpn. v. 14 (núm. 13). 89-140.
* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Ni, Y. & C.-S. Li, 1992. Takifugu coronoidus, nov. sp. (Tetraodontiformes) from Chinese waters. Oceanol. Limnol. Sin. v. 23 (núm. 5): 527-532.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Family Tetraodontidae (Pufferfishes). p. 670. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Lévêque, C., 1992. Tetraodontidae. p. 868-870. A: C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 2. Coll. Faune Tropicale, núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Matsuura, K., 1990: The pufferfish genus Fugu (Abe, 1952), a junior subjective synonym of Takifugu (Abe, 1949). Bulletin of the National Science Museum Series A (Zoology) v. 16 (núm. 1): 15-20.
* Matsuura, K., 2001. Tetraodontidae. Puffers. p. 3954-3957. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Song, L.-S., B.-Z. Liu, Z.-Z. Wang, H.-L. Li i J.-H., 2001: Phylogenetic relationships among pufferfish of genus Takifugu by RAPD analysis. Chinese Journal of Oceanology and Limnology v. 19 (núm. 2): 128-134.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Yamada, U., 2002. Tetraodontidae. p. 1418-1431. A: T. Nakabo (ed.). Fishes of Japan with pictorial keys to the species (segona edició). Tokai University Press, 1749 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Espora

En biologia, una espora és una unitat de reproducció sexual o asexual que es pot adaptar per a la dispersió i la supervivència, sovint durant períodes prolongats de temps, en condicions desfavorables. Les espores formen part dels cicles vitals de moltes plantes, algues, fongs i protozous. Les espores bacterianes no formen part d'un cicle sexual, sinó que són estructures resistents que s'utilitzen per sobreviure en condicions desfavorables. Les espores de mixozous alliberen amèbules als seus hostes per a la infecció parasitària, però també es reprodueixen dins dels hostes a través de l'aparellament de dos nuclis del plasmodi, que es desenvolupa a partir de les amebules.
Les espores solen ser haploides i unicel·lulars i es produeixen per meiosi en l'esporangi d'un esporòfit diploide. En condicions favorables, les espores es poden convertir en un nou organisme mitjançant la divisió mitòtica, produint un gametòfit multicel·lular, que finalment produeix gàmetes. Dos gàmetes es fusionen per formar un zigot que es converteix en un nou esporòfit. Aquest cicle es coneix com alternança de generacions.
Les espores de les plantes de llavors es produeixen internament i les megàspores (formades dins dels òvuls) i les micròspores participen en la formació d'estructures més complexes que formen les unitats de dispersió, les llavors i els grans de pol·len.

## Tipus

* Endòspora o espora bacteriana, estructures de resistència de bacteris
* Espora (vegetal), estructura reproductiva d'alguns vegetals com les molses i les falgueres
* Espora (micologia), estructura reproductiva d'alguns fongs superiors, com ara els bolets

## Referències

* ↑ «Spore | Definition, Types, & Examples | Britannica» (en anglès). [Consulta: 1r febrer 2025].
* ↑ «Tree of Life Web Project». Arxivat de l'original el 5 febrer 2018. [Consulta: 5 febrer 2018].
* ↑ TermCat: Cadascuna de les petites amebes produïdes per la sortida de l'espora o quist, d'amebes parasitàries.
* ↑ "Myxozoa Arxivat 16 February 2015$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.". Tree of Life web project. Ivan Fiala 10 juliol 2008. Web. 14 gener 2014.

## Vegeu també

* Esporulació
# Província de Biérastse

La província de Biérastse (en belarús Берасьце́йская во́бласьць, Berastséiskaia vóblasts) és una de les províncies de Belarús, subdivisió administrativa immediatament inferior a l'estat. La capital és Biérastse. Limita a l'oest amb Polònia, al sud amb Ucraïna, al nord amb la província de Hrodna i la província de Minsk i a l'est amb la província de Hómiel. És dividida en 16 districtes o raions.

## Districtes

* Raion de Barànavitxy (Бара́навіцкі раён, transcrit al català: Barànavitski raion)
* Raion de Biaroza (Бяро́заўскі раён, transcrit: Biarózauski raion)
* Raion de Brest, també de Biérastse o Biaréstse (Брэсцкі раён, transcrits: Brestski raion)
* Raion de Drahitxyn (Драгі́чынскі раён, transcrit: Dràhitxynski raion)
* Raion de Hàntsavitxy (Га́нцавіцкі раён, transcrit: Hànsavitski raion)
* Raion de Ivànava, també raion de Iànau (Іва́наўскі раён, transcrits: Ivànauski raion)
* Raion de Ivatsèvitxy (Івацэ́віцкі раён, transcrit: Ivatsévitski raion)
* Raion de Jàbinka (Жа́бінкаўскі раён, transcrit: Jàbinkauski raion)
* Raion de Kamianiets (Камяне́цкі раён, transcrit: Kamianietski raion)
* Raion de Kobrin (Ко́брынскі раён, transcrit: Kóbrynski raion)
* Raion de Liàkhavitxy (Ля́хавіцкі раён, transcrit: Liàkhavitski raion)
* Raion de Luninéts (Луніне́цкі раён, transcrit: Luninétski raion)
* Raion de Malaríta (Малары́цкі раён, transcrit: Malarítski raion)
* Raion de Pinsk (Пі́нскі раён, transcrit: Pinski raion)
* Raion de Prujani (Пружа́нскі раён, transcrit: Prujanski raion)
* Raion de Stolin (Сто́лінскі раё́н, transcrit: Stólinski raion)

## Ciutats i pobles principals

Ciutats i pobles principals per ordre d'habitants d'acord amb dades del 2004:
* Biérastse (belarús: Бе́расьце; rus: Брест) 298.300
* BarànavitxI (belarús: Бара́навічы; rus: Барановичи) - 168.600
* Pinsk (Пінск) - 130.500
* Cobrin (Ко́брын, també Ко́брын) - 50.800
* Biaroza, també Biaroza-Kartúskaia (Бяро́за, abans del 1945, Бяро́за-Карту́ская, Biaroza-Kartúskaia) - 29.700
* IvatsèvitxI (Івацэ́вічы) - 24.100
* Luninets (Луніне́ц) - 23.900
* Prujani, també Prujana (Пружа́ны, Пружа́на) - 19.800
* Ivànava, també Ianava (Іва́нава, abans del 1940: Я́наў, Яно́ва o Яна́ва, Iànau, també Ianova, Ianava)- 16.300
* Drahitxin (Драгі́чын) - 15.000
* Hàntsavitxi (Га́нцавічы) - 14.800
* Mikaixèvitxi (Мікашэ́вічы, assentament de tipus urbà) - 13.700
* Bielaaziorsk (Белаазё́рск) - 13.200
* Jàbinka (Жа́бінка) - 12.800
* Stolin (Сто́лін) - 12.500
* Liàkhavitxi (Ля́хавічы) - 11.600
* Malaríta (Малары́та) - 11.500
* Kamianiets (Камяне́ц) - 8.700
* David-Haradok (Давы́д-Гарадо́к) - 7.100
* Vissòkaie, Vyssoka-Litousk (Высо́кае, abans del 1939: Высо́ка-Літо́ўск, Vyssoka-Litousk) - 5.300
* Kòssava, també Kóssau (Ко́сава, Ко́саў) - 2.400

## Enllaços externs

* Comitè Executiu Regional de Biérastse Arxivat 2020-06-02 a Wayback Machine. (pàgina només en rus i anglès, no té cap versió en belarús)
# Vènets

Els vènets de l'edat antiga, o paleovènets, foren un poble d'arrel il·líria que vivien a l'est de la Gàl·lia Cisalpina i després (al començament de l'Imperi) a la província de Venetia.
Se suposa que els vènets van substituir els eugans (Euganei), i alguns (Estrabó) els fan d'origen gal i parents dels vènets d'Armòrica, i d'altres (Tàcit) els fan d'origen sàrmata; fins i tot, alguns suposen que deriven dels mítics genetis o enetis esmentats per Homer a la Ilíada com a habitants de Paflagònia. Les investigacions modernes han establert que es tractava d'un poble il·liri, cosa que ja havia indicat Heròdot.
Eren un poble comerciant i se sap que tenien uns cavalls excel·lents.
El 215 aC van signar una aliança amb Roma, aliança a la qual van restar fidels; per contra, els romans van lluitar sovint contra els carns i istris fins que van establir (181 aC) la colònia d'Aquileia. Els veneti (vènets) foren inclosos en la província de la Gàl·lia Cisalpina, i probablement van obtenir la ciutadania romana el 49 aC, al mateix temps que la Gàl·lia Transpadana.
Sota l'imperi d'August, la regió anomenada Venetia, que administrativament incloïa el país dels carns, juntament amb la regió d'Ístria, fou inclosa a la regió dècima. Les diferències entre vènets i carns, a mesura que va avançar la romanització, van desaparèixer. La província de Venetia i Ístria va subsistir fins a la fi de l'Imperi amb capital a Aquileia.
La regió fou escenari de lluites entre emperadors: Maximí el Traci va morir a Aquileia el 238; a la vora del riu Alsa (avui Avsa), el jove Constantí II va ser derrotat i mort el 340; el 388 van lluitar allí Màxim i Teodosi I el Gran; i el 425 van lluitar l'usurpador Joannes i els generals de Teodosi II. El 489, Odoacre fou derrotat pel rei ostrogot Teodoric a la riba del Sontius (Isonzo).
La ciutat principal dels vènets fou Patavium (Pàdua), i després Aquileia (colònia romana). Verona també n'era una ciutat important, i altres ciutats n'eren Concordia, Altinum i Forum Julii.

## Etimologia

Segons Julius Pokorny, l'etnònim Veneti (singular *Venetos) deriva de l'arrel protoindoeuropea *wen- 'esforçar-se; desitjar, estimar'. Tal com demostra el material comparatiu, les llengües germàniques tenien dos termes de diferent origen: l'alt alemany antic Winida 'Wende' apunta al pregermànic *Wenétos, mentre que el llatí i germànic Venedi (tal com va atestar Tàcit) i l'anglès antic Winedas 'Wends' venen del pregermànic *Wenetós. Alguns mots etimològicament relacionats són el llatí venus, -eris 'amor, passió, gràcia'; sànscrit vanas- 'luxúria, gust', vani- 'desitjar, desig'; irlandès antic fine (< protocelta *venjā) 'parentiu, parent, aliança, tribu, família'; nòrdic antic vinr, saxó antic, alt alemany antic wini, frisó antic, anglès antic wine 'amic'.

## Referències

* ↑ Pokorny 1959: 1146–1147; Steinacher 2002: 33

## Vegeu també

* Llegenda de l'origen troià dels vènets i dels venecians
# Estat Lliure (Sud-àfrica)

L'Estat Lliure és una de les províncies de la nova Sud-àfrica. Ocupa el territori de l'antic Estat Lliure d'Orange, que es convertí en la Colònia del riu Orange, i engloba l'antic bantustan de QwaQwa. La capital és Bloemfontein, que és alhora la capital judicial de Sud-àfrica i la ciutat més gran de la província.
El 9 de juny de 1995 es canvià el nom d'Estat Lliure d'Orange pel d'Estat Lliure. Els límits administratius actuals daten del 1994, quan els bantustans foren abolits i incorporats dins les províncies de Sud-àfrica.
L'Estat Lliure està situat als altiplans del cor de la República de Sud-àfrica. El sòl és ric i el clima és adequat per a les activitats agrícoles. Dins l'estat sud-africà, l'Estat Lliure és conegut com el South Africa's bread basket, el "cistell del pa de Sud-àfrica", atès que els més de 30.000 agricultors de la província produeixen vers el 70% dels cereals de la república. Semblantment té algunes de les mines d'or i diamants més productives del món.

## Districtes municipals

L'Estat Lliure es divideix en 5 districtes, subdividits en 3-5 municipis locals, que sumen un total de 20 entitats locals.
Els cinc districtes són:
* Northern Free State al nord (verd clar)
* Thabo Mofutsanyane a l'est (lila)
* Motheo al sud-est (rosa)
* Xhariep al sud (turquesa)
* Lejweleputswa al nord-oest (groc)
# Gianciotto Malatesta

Giovanni Malatesta (Rimini, 1240/1244-?, 1304), conegut com Gianciotto o Gianne Sciancato («Joan el Coix») va ser un noble i podestà italià.
Fill de Malatesta da Verucchio. Va tenir una activitat política intensa; juntament amb el seu germà Malatestino, va reforçar el control familiar de la senyoria de Rimini i altres terres de la Romanya i la Marca.
Exercí de podestà de Forli el 1276 o 1278, de Pesaro els anys 1283, 1290, 1291, 1294 i 1296 a 1304, i de Florència l'1 de març del 1293.
El 1275 es va casa amb Francesca da Polenta, filla de Guido Minore, a la qual va assassinar amb el seu germà Paolo Malatesta, el 1283 o 1284, com a venjança de l'adulteri comés per ambdós. El 1286 va contraure de nou matrimoni amb Zambrasina Zambrasi, filla de Tebaldello Zambrasi, Patrici de Faenza. Van tenir sis fills: Concòrdia, esdevinguda monja clarissa, Malatestino, Ramberto, Guido, Margarita i Rengarduccia.
Morí prop de Scorticata el 1304.

## Referències

* ↑ Zambrini, Francesco. Cronichetta dei Malatesti scritta nel sec. XIV da Aninimo Riminese (en italià). Faenza: Vincenzo Marabini e Figlio, 1846, p. 12-13.
* 1 2 «Malatèsta, Giovanni, detto Gianciotto o lo Sciancato» (en italià). Treccani. [Consulta: 22 agost 2021].

## Fonts

* Alighieri, Dante. Joan F. Mira (trad.). La Divina Comèdia. Infern. 1a edició. Barcelona: ed. Proa, febrer 2010, pàg. 75 (col. Labutxaca). ISBN 978-84-9930-058-0.
# Tarquinio Merula

Tarquinio Merula (Busseto, 1594 o 1595 – 10 de desembre de 1665) fou un compositor, organista i violinista italià de l'època del Barroc.
Primerament fou mestre de capella de la catedral i organista de l'església de Santa Àgata de Cremona, càrrecs que desenvolupà fins al 1628, en què va ser cridat a la seva ciutat natal per desenvolupar les funcions de mestre de capella i organista de la catedral. Va pertànyer a la Societat filharmònica de Bolonya i va ser molt aficionat a abusar de les formes d'adornament, desterrant quasi de les seves composicions el contrapunt verdader per substituir-lo per un altre tan monòton com poc artístic.
Se li deuen: Motetti a due e tre voci (Venècia, 1626); Concerti spirituali (Venècia, 1626); Concerti spirituali, con alcune sonate, a 2, 3, 4, e 5 voci (Venècia, 1628); Messe e salmi a 2, 3, 4-12 voci (Venècia, 1631); Musiche concertate ed altri madrigali a 5 voci (Venècia, 1633-35); Canzoni (Venècia, 1637), Curzio precipitato, cantata burlesca (Venècia, 1638); Missa e salmi, Il Pegaso musicale, i Arpa Davidica, salmi e messes concertate a 3 e 4 voci (Venècia, 1640).
En les seves funcions de pedagog musical va tenir entre molts alumnes a G. B. Mazzaferrata.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 991 (ISBN 84 239-4534-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa v. 32, pàg. 1394, (ISBN 84-239-4533-2)
# Bosc dels Absents

El Bosc del Record (en castellà, Bosque del Recuerdo), anteriorment conegut com a Bosc dels Absents (en castellà Bosque de los Ausentes) és un monument commemoratiu construït com a homenatge a les 191 víctimes dels atemptats de l'11 de març del 2004 a Madrid i a l'agent de les forces especials mort quan set sospitosos de perpetrar aquests atemptats es van suïcidar amb bombes el 3 d'abril del 2004 a Leganés. El Bosc dels Absents es troba a la Chopeda, al parc del Retiro, prop de l'estació d'Atocha, i consta de 118 hectàrees amb 192 arbres (22 oliveres i 170 xiprers), un per cada assassinat.
Inicialment va ser instal·lat en un illot de la glorieta d'Atocha, i es va crear originàriament com a part de la decoració dels carrers per les quals havia de passar la comitiva del casament del Príncep Felip i Letizia Ortiz.
Un cop celebrat l'esdeveniment, el consistori va decidir reconstruir de forma més elaborada el Bosc dels Absents al parc del Retiro. El Rei Joan Carles I i la Reina Sofia van presidir la cerimònia inaugural, que va tenir lloc l'11 de març del 2005, el primer aniversari dels atemptats. Durant la cerimònia no es va pronunciar cap discurs per petició expressa dels familiars de les víctimes. Tots els assistents van contemplar un silenci rigorós durant cinc minuts; només es va sentir el so de fons d'una jove violoncelista tocant El cant dels ocells de Pau Casals. Els Reis van col·locar-hi una corona blanca amb fulles de llorer amb una cinta morada amb la inscripció "A totes les víctimes del terrorisme" i una altra cinta amb els dos colors de la bandera d'Espanya. Durant tota la tarda del dia 11 i el dia 12 de març milers de madrilenys van acudir a retre-hi homenatge, així com a cada un dels llocs on van esclatar les bombes de l'11 de març. També van assistir a la inauguració presidents de 20 països i altres personalitats, entre les quals:
* Els Prínceps de Girona, Felip i Letícia (També Prínceps d'Astúries)
* José Luis Rodríguez Zapatero, President del Govern d'Espanya
* Kofi Annan, Secretari General de l'ONU
* Mohammed VI, Rei del Marroc
* Hamid Karzai, President de l'Afganistan
* Abdoulaye Wade, President del Senegal
* Marek Belka, President de Polònia
* Maíua Walad Sidaméd Taya, President de Mauritània
* Jorge Sampaio, President de Portugal
* Enric I de Luxemburg, Gran Duc de Luxemburg
* Javier Solana, Ministre d'Afers Estrangers de la Unió Europea
* Josep Borrell, President del Parlament Europeu