OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Schistura cincticauda

Schistura cincticauda és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Mae Nam Moei (un afluent del riu Salween a Tailàndia i Myanmar).

## Amenaces

Les seues principals amenaces són els canvis antropogènics del seu hàbitat (com ara, la construcció de preses, la desforestació i les pràctiques agrícoles gens sostenibles).

## Referències

* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Blyth, E., 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2): 138-174.
* ↑ Kottelat, M., 1990. Indochinese nemacheilines. A revision of nemacheiline loaches (Pisces: Cypriniformes) of Thailand, Burma, Laos, Cambodia and southern Viet Nam. Verlag Dr. Friedrich Pfeil, Múnic: 1-262.
* ↑ UICN (anglès)

## Bibliografia

* Banarescu, P. i T. T. Nalbant 1995: A generical classification of Nemacheilinae with description of two new genera (Teleostei: Cypriniformes: Cobitidae). Travaux du Museum d'Histoire Naturelle "Grigore Antipa" v. 35: 429-495.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M. 2000. Diagnoses of a new genus and 64 new species of fishes from Laos (Teleostei: Cyprinidae, Balitoridae, Bagridae, Syngnathidae, Chaudhuriidae and Tetraodontidae). J. South Asian Nat. Hist. v. 5 (núm. 1): 37-82.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
# Triptòlem

Triptòlem (en grec antic Τριπτόλεμος) va ser un heroi, fill de Celeu, rei d'Eleusis i Metanira i germà de Demofó, segons la genealogia més acceptada a la mitologia grega. Altres tradicions el feien fill de Disaules i de Baubo, o de l'heroi Eleusis, o fins i tot d'Oceà i de Gea.
La deessa Demèter, com a recompensa per l'hospitalitat que va rebre a Eleusis a casa dels pares de Triptòlem, li va entregar un carro tirat per dracs alats. Amb ell Triptòlem recorria el món sembrant les llavors del blat. però aquest recorregut no sempre era fàcil. Quan va arribar a Escítia, el rei Lincos el va acollir a casa seva, però, mogut per l'enveja, el volgué matar durant la nit. El rei dels getes, Carnabont, va matar un dels seus dracs, però Dèmeter el va substituir per un altre. A Patres, Àntias, fill d'Eumel, va voler junyir ell mateis els dragons al carro mentre l'heroi dormia, però va caure i es va matar. Triptòlem i Eumel van fundar en el seu honor la ciutat d'Antea. Triptòlem va tenir dos fills, Crocó i Ceró.
Més endavant, Triptòlem va ser jutge dels morts a l'Hades, i de vegades figura al costat de Minos, Radamant i Èac. Entre altres fets destacats, els antics li atribuïen la institució de les Tesmofòries i dels misteris d'Eleusis.
Una tradició fa de Triptòlem el subjecte de l'intent de Dèmeter de concedir la immortalitat a un dels fills de Celeu. Les tradicions més freqüents atribueixen el protagonisme d'aquest fet al seu germà Demofó.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 534. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 213. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Le Marigot

Le Marigot és un municipi francès, situat a la regió de Martinica. El 2009 tenia 3.751 habitants. Està situada entre le Lorrain i Sainte-Marie, i els límits són marcats pel riu Charpentier i el rierol du Lorrain. També està envoltada per les comunes de Fonds-Saint-Denis, le Gros-Morne i l'oceà Atlàntic.

## Barris

Charpentier, Garanne, Plateforme, La Marie, Duhamelin, Fonds-d'Or, Sénéchal, le Bourg,La Pointe, Dehaumont, Fleury, Papin, Durand, Dominante, Dussaut, Duvallon, Grand-Desgras, La Débite, Crassous, Fonds-Dominique.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Ange Lavenaire | RDM |

## Personatges il·lustres

* Michel Renard, Alcalde de Le Marigot de 1947 a 1995 i diputat de 1986 a 1988.
* Victor Anicet, escultor i artista plàstic.
* Eugène Mona (1943-1991), cantant.

## Referències

* ↑ «Le Marigot, Martinique (code postal 972...» (en francès). [Consulta: 14 octubre 2018].
# Ana María Cuervo

Ana María Cuervo (Barcelona, 14 de juliol de 1966) és una biòloga cel·lular catalana.
Va estudiar Medicina a la Universitat de València, on es va graduar el 1990. El 1994 va defensar la seva tesi doctoral sobre biologia cel·lular, pertanyent a l'Institut de Recerques Citològiques de València. De 1995 a 1998 realitzà recerques postdoctorals a la Universitat Tufts, continuant en aquesta universitat fins a 2001 com a professora ajudant. A partir d'aquest any passà a formar part també com a professora ajudant de l'Escola de Medicina Albert Einstein a la Universitat Yeshiva de Nova York. Actualment ocupa la càtedra Robert and Renee Belfer per a l'estudi de malalties neurodegeneratives en aquesta mateixa universitat.
És considerada una experta en el camp de l'autofàgia, el procés pel qual les cèl·lules reciclen els seus residus. És també una experta en la biologia molecular de l'envelliment. El seu treball se centra en les causes dels trastorns neurodegeneratius com la malaltia d'Alzheimer i Parkinson. El seu objectiu és desenvolupar teràpies que puguin restablir el servei de neteja cel·lular normal i, per tant, prevenir l'acumulació de proteïnes tòxiques subproductes de la mort cel·lular i de les cèl·lules afectades per la malaltia.

## Referències

* ↑ «Ana Maria Cuervo, MD PhD. Curriculum Vitae» (en anglès). Albert Einstein College of Medicine. Human Resources Department, 21-02-2020. [Consulta: maig 2021].
* ↑ «Waste-Management Consultant». Arxivat de l'original el 2015-10-01. [Consulta: 1r febrer 2021].
* ↑ Las mutaciones genéticas en el Parkinson
# Enrique de Hériz

Enrique de Hériz (Barcelona, Barcelonès, 1964 - Barcelona, Barcelonès, 14 de març de 2019 fou un editor, traductor, crític literari i novel·lista català, en llengua castellana.
Va cursar estudis de filologia hispànica a la Universitat de Barcelona i, fins a l'any 2000, compaginà la dedicació a la narrativa amb la tasca de director editorial a Ediciones B entre els anys 1994 i el 2000, i de traductor de l'anglès. A partir de l'any 2000 es dedicà exclusivament a la literatura i elaborà una obra de pocs títols, però densa i documentada. La seva primera novel·la, El día menos pensado (1994), relat de la vida d'un sensesostre, fou molt elogiada per la crítica, i continuà la trajectòria amb Historia del desorden (2000), sobre cinc personatges a la recerca de la llibertat. Mentira (2004), construïda al voltant del tema de la mort, fou guardonada amb el Premi Llibreter de narrativa i es convertí en una de les novel·les en castellà de més difusió internacional a l'inici del segle XXI. La seva darrera novel·la publicada fou Manual de oscuridad (2009), sobre la vida d'un il·lusionista que es queda cec. Publicà també la narració Sorda, pero ruidosa (2003), que fou premi de narració breu de la UNED. Entre les nombroses traduccions d'Enrique de Hériz hi ha llibres de Dennis Lehane, Dashiell Hammett, Aldous Huxley, Rudyard Kipling, William Kotzwinkle i Jonathan Franzen. Destaca la versió de Robinson Crusoe (2012), la primera íntegra en castellà. En paral·lel a la seva activitat literària, va mantenir una activitat com a crític literari, destacant les ressenyes literàries publicades a El Periódico. L'editorial Edhasa fou l'editorial que publicà tots els seus llibres.
Casat amb l'editora Yolanda Cespedosa, el març del 2019 va morir després de patir les conseqüències d'un càncer de pulmó.

## Referències

* 1 2 Cònsul i Giribert, Isidor «Enrique de Hériz». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 11 novembre 2019].
* 1 2 Alós, Ernest; Abella, Anna «Mor el novel·lista i traductor Enrique de Hériz als 55 anys». El Periódico, 14-03-2019 [Consulta: 11 novembre 2019].
* 1 2 «Muere el escritor Enrique de Hériz a los 55 años. Autor de novelas como "Mentira", fue además crítico literario, traductor y director editorial en Ediciones B». El Cultural, 14-03-2019 [Consulta: 11 novembre 2019].
* ↑ Montero, Rosa «Enrique de Hériz, una vida bella Rosa Montero recorda l'editor, traductor i escriptor, mort aquest dijous als 55 anys, víctima d'un càncer». El País, 14-03-2019 [Consulta: 11 novembre 2019].
* ↑ Hevia, Elena «Enrique de Hériz, una vida plena. Amigos, editores, autores y periodistas dan su último adiós al escritor fallecido el pasado jueves». El Periódico, 17-03-2019 [Consulta: 11 novembre 2019].
* ↑ Geli, Carles «Fallece el escritor, traductor y editor Enrique de Hériz a los 55 años El autor se consagró con la elogiada ‘Mentira’, premio Llibreter, que Francis Ford Coppola elogió y barajó llevar al cine». El País, 14-03-2019 [Consulta: 11 novembre 2019].
# Amadeu Cuito i Hurtado

Amadeu Cuito i Hurtado (Barcelona, 1936), és un advocat, economista, polític i escriptor català.
Net d'Amadeu Hurtado i Miró, i fill de Ferran Cuito i Canals, exiliats a França fruit de la guerra civil, cresqué i es formà a Perpinyà i a París, on estudià dret i economia a la Sorbona. Ingressà al Moviment Socialista de Catalunya l'any 1953, als disset anys, desenvolupant la seva acció política en col·laboració estreta amb Josep Pallach. Amb l'ajut del seu pare i d'Eugeni Xammar tornà a editar, a França (entre el 1966 i el 1968) Mirador, antiga revista barcelonina fundada pel seu avi Amadeu Hurtado.
Reconegut proustià, és president de la Societat Catalana d'Amics de Marcel Proust.
El 2018 va rebre la Creu de Sant Jordi «Per la seva singular relació amb el món de les idees i com un dels més grans coneixedors de l'obra de Marcel Proust. Ha mantingut contacte amb escriptors com Josep Pla i amb polítics, opositors del règim franquista, des de Josep Tarradellas i Joan Reventós fins a Josep Pallach, de qui reivindica el seu ideari.»

## Referències

* ↑ «Amadeu Cuito recorda la seva joventut». Diari Ara, 04-06-2011. [Consulta: 18 juliol 2018].
* 1 2 Rubiol - 1995, pàg. 55.
* ↑ «Mirador (Paris ; Perpinyà, 1966-1968)». Arca - Arxiu de Revistes catalanes Antigues. Biblioteca Nacional de Catalunya.
* ↑ Farrés, Glòria «Marcel Proust, presentat en societat». Núvol - Punt de llibre, 23-05-2015.
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 30 persones i 24 entitats». Gencat, 17-07-2018. Arxivat de l'original el 2018-07-18. [Consulta: 18 juliol 2018].

## Bibliografia

* Rubiol, Glòria. Josep Pallach i el Reagrupament. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1995. ISBN 9788478266111 [Consulta: 19 juliol 2018].

## Enllaços externs

* Televisió de Catalunya. L'hora del lector, cap. 154 (22/05/2011). Emili Manzano parla amb Amadeu Cuito sobre les seves memòries, "Memòries d'un somni", acabades d'editar per Quaderns Crema
# Elena Díaz i Torrevejano

Elena Díaz i Torrevejano (Barcelona, 1985) és una llicenciada en economia per la Universitat de Barcelona i diputada al Parlament de Catalunya (13a legislatura) pel Partit dels Socialistes de Catalunya.
Té un màster en lideratge per a la gestió política a l'Escola de Postgrau de la Universitat Autònoma de Barcelona en col·laboració amb la Universitat Autònoma de Madrid. Exercici al Gabinet Jurídic de la Unió General del Treballadors de Catalunya com a economista, pèrita econòmica judicial i responsable del departament del Fons de Garantia Salarial (2011-2019). Assessora del Grup Socialista a la Diputació de Barcelona (2019- 2021). Secretària d'Organització de la Joventut Socialista de Catalunya (2012-2015), secretària adjunta d'Organització i Coordinació Territorial de la Federació del Maresme, i regidora a l'Ajuntament de Caldes d'Estrac (2007-2011).

## Referències

* ↑ Catalunya, Parlament de. «Fitxa del diputat/ada». [Consulta: 26 març 2024].
# Francesc Domenech i Maranges

Francesc Domenech i Maranges (Barcelona, 13 de maig de 1820 - 16 de novembre de 1904) fou un farmacèutic, químic, bibliotecari i metge català.
Llicenciat en Farmàcia el 1839 i doctorat el 1842, fou catedràtic de química a la Universitat de Barcelona, i professor auxiliar a la Facultat de Farmàcia (1854), doctorant-se en Medicina legal el 1864. El 1852 donà alguns cursos sobre les aplicacions de l'electricitat, presentant i publicant a l'Acadèmia més de vint memòries sobre química i electricitat. Fou el primer a assajar la llum elèctrica a Barcelona el 1866. Ingressà a la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona (RACAB) el 1847, convertint-se en el seu president entre els anys 1860 i 1861, on llegí diverses memòries (1860, 1863), i publicà un Tratado elemental de química industrial (1850). A la RACAB, abans de ser president, va ocupar diversos càrrecs. Així, fou encarregat del Gabinet, secretari i director de la Secció d'Història Natural i de la Secció de Ciències Fisicoquímiques, bibliotecari, tresorer i vicepresident.
A més de la RACAB, fou membre de diverses corporacions científiques. Entre altres, fou membre fundador de la Societat Industrial de Barcelona, membre de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País, membre corresponent dels Instituts mèdics valencià i palatí de ciències mèdiques, de la Societe des Sciences medicales et naturelles de Malines, de la Sociedade das Sciencias Médicas de Lisboa.
Va fundar i dirigir la revista Enciclografía de Industria, Artes y Oficios (1847) i va codirigir La Abeja Médica Española (1865).

## Referències

* ↑ «Francesc Domenech i Maranges». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Francesc Domenech i Maranges». Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona (RACAB). [Consulta: 16 gener 2021].
* ↑ Calbet Camarasa, Josep «Francesc Domènech i Maranges». Reial Acadèmia de la Història [Consulta: 16 gener 2021].

## Bibliografia

* Molins, A. Elías de. Imprenta F. Giró. Diccionario biográfico y bibliográfico de los escritores y artistas catalanes del siglo XIX, (Vol. I), 1889-1895, pàg. 525.
# Murrieta

Murrieta és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2008 tenia 100.173 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Murrieta tenia 44.282 habitants, 14.320 habitatges, i 11.699 famílies. La densitat de població era de 602,2 habitants/km².
Dels 14.320 habitatges en un 47,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 70,2% hi vivien parelles casades, en un 8,1% dones solteres, i en un 18,3% no eren unitats familiars. En el 14,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,08 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,42.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33,7% tenia menys de 18 anys, un 6,4% entre 18 i 24, un 30,8% entre 25 i 44, un 17,6% de 45 a 60 i un 11,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 67.720 $ i la renda mediana per família de 65.904 $. Els homes tenien una renda mediana de 49.107 $ mentre que les dones 32.468 $. La renda per capita de la població era de 23.290 $. Entorn del 3% de les famílies i el 4,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Murrieta». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Murrieta». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Emili Boix i Selva

Emili Boix i Selva (Barcelona, 1917 - Barcelona, 1999) va ser un sociòleg català, professor i investigador, fundador de l'ICESB, fill de Josep Maria Boix i Raspall i pare d'Emili Boix i Fuster.
Va fer el batxillerat al Col·legi dels Pares Jesuïtes. A la Universitat de Barcelona es llicencià en Dret el 1940, es doctorà el 1961 amb estudis socials a Bèlgica i França i esdevindria director del departament de sociologia. El 1941 va fundar l'Academia de Ciencias Morales y Sociales, per formar els universitaris. Va ser professor de l'Escola Catòlica d'Assistents Socials de 1946 a 1971. El seu catalanisme i la seva fe el van portar a pertànyer a la Comissió Abat Oliba que va organitzar les festes per entronitzar la Mare de Déu de Montserrat el 1947. Va fundar i va ser el primer secretari general, del 1950 al 1964, de l'Institut Catòlic d'Estudis Socials de Barcelona, que va consolidar la sociologia a Catalunya amb un ideal compromès amb la justícia, la fraternitat i el progrés. També va ser cap de la Secció 1 de Sociologia del CSIC a Barcelona de 1954 a 1965.
Va estar molt interessat en l'obra de sant Agustí d'Hipona, Jacques Maritain, Frédéric Le Play, Emmanuel Mounier, Joan XXIII, Pau VI i Max Weber. Va publicar estudis sociològics sobre la immigració massiva a Catalunya des de la resta d'Espanya, l'educació familiar, el marxisme, el capitalisme, el dret marítim, les comunitats urbanes o l'impacte del turisme.

## Referències

* 1 2 3 Giner, Salvador «Emili Boix i Selva (1917-1999) In Memoriam». Serra d'Or, 696, 17-12-2017, pàg. 28-29. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2017 [Consulta: 14 desembre 2017]. Arxivat 14 de desembre 2017 a Wayback Machine.
* 1 2 3 «Emili Boix i Selva». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Emilio M. Boix Selva». Filosofiacatalana.cat. Facultat de Filosofia URL. [Consulta: 14 desembre 2017].
# Diana Garrigosa i Laspeñas

Diana Garrigosa i Laspeñas (Barcelona, 10 de novembre de 1944 - Barcelona, 10 de febrer de 2020) fou una economista i informàtica catalana, coneguda per ser l'esposa de Pasqual Maragall.

## Família

Diana Garrigosa fou l'esposa de Pasqual Maragall, 127è President de la Generalitat de Catalunya, i és mare de Cristina Maragall.
Fou jove de Jordi Maragall i Noble i cunyada d'Ernest Maragall, Pau Malvido i Jordi Maragall i Mira.

## Biografia

Era filla de l'enginyer òptic (vegeu INDO) Cristóbal Garrigosa Ceniceros (1906-1972), i Josefina Laspeñas Cabello (1917-2005), ambdós naturals de Logronyo. El seu avi patern fou el comerciant Antoni Garrigosa i Borrell, natural de Martorell i establert a la capital de la Rioja cap al 1883, on va regentar un pròsper negoci de roba i teixits.
Es va llicenciar en ciències econòmiques a la Universitat de Barcelona com Pasqual Maragall, amb qui es va casar l'any 1965 i tingué tres fills: Cristina, Ayri i Guillem. La parella va residir dos anys a Nova York, on Garrigosa cursà un màster d'econometria a la New School for Social Research. Un cop tornada a Barcelona, fou professora d'informàtica a l'Aula Escola Europea i treballà al Centre de càlcul de la UB.
El 1974 es va afiliar a Convergència Socialista de Catalunya, organització que seria un dels germens del PSC. El 2006 se'n donà de baixa després de saber que Maragall no seria candidat a les eleccions al Parlament.
L'abril del 2008, juntament amb el seu marit, va crear la Fundació Pasqual Maragall dedicada a la lluita contra la malaltia d'Alzheimer, de la qual fou la presidenta, i el 2010 van protagonitzar el documental Bicicleta, cullera, poma de Carles Bosch.
Va morir el 10 de febrer del 2020, a l'edat de 75 anys, a conseqüència d'un infart de miocardi.

## Referències

* 1 2 «Muere Diana Garrigosa, la esposa de Pasqual Maragall» (en castellà). La Vanguardia, 10-02-2010.
* ↑ «Esquela de Cristóbal Garrigosa». La Vanguardia, 22-02-1972, pàg. 33.
* ↑ «Esquela de Josefina Laspeñas». La Vanguardia, 30-08-2005, pàg. 28.
* ↑ «Cristóbal Garrigosa Ceniceros». MyHeritage. Juan Cristóbal Garrigosa.
* ↑ Izquierdo, Marcelino «Los Garrigosa, entre La Rioja y Cataluña». La Rioja, 16-02-2020.
* ↑ «Antonio Garrigosa Borrell. Un ejemplo de principios del siglo XX». Empresarios Históricos de La Rioja. BermeMar.com.
* 1 2 3 Oliveres, Jordi «Las tres damas de Cataluña». Crónica (El Mundo), 28-12-2003.
* 1 2 3 Cruz Lapeña, Silvia «La historia de amor de Pasqual Maragall y Diana Garrigosa, la mujer que no quiso ser primera dama pero ayudó a visibilizar el alzhéimer». Vanity Fair, 20-09-2021.
* 1 2 «Patronat». Fundació Pasqual Maragall.
* ↑ «Diana Garrigosa, la esposa de Pasqual Maragall, se da de baja como militante del PSC» (en castellà). El Mundo, 02-09-2006.
* ↑ «FUNDACIÓ PRIVADA PASQUAL MARAGALL PER A LA RECERCA SOBRE L'ALZHEIMER». Coordinadora catalana de fundacions, 12-09-2008. [Consulta: 13 gener 2016].
* ↑ «"Bicicleta, cullera, poma"». Arxivat de l'original el 3 octubre del 2010. [Consulta: 13 gener 2016].
# Ignasi Genovès i Avellana

Ignasi Genovès i Avellana (Barcelona, 1958) és Director general de Mitjans de Comunicació de la Generalitat de Catalunya.
Llicenciat en Ciències Econòmiques i Empresarials, va militar a Convergència Democràtica de Catalunya i forma part del Partit Demòcrata, formació de la qual és conseller nacional. Va ser membre fundador i primer secretari general del Grup d'Estudis Nacionalistes.
La web gencat.cat experimenta una transformació del mòdul de gestió de continguts, de Vignette a l'OpenCMS —programari lliure, més útil i intuïtiu. Gencat.cat pretén esdevenir una plataforma proveïdora de dades i facilitadora de serveis que els ciutadans es podran confegir més a mida, tot en disseny adaptatiu —responsive design—, amb l'obertura de dades i un predomini de les xarxes socials. Un altre projecte de la direcció general d'Atenció Ciutadana és el portal de transparència gencat, en compliment dels 80 indicadors INCAU marcats per la Transparency International. Els serveis mòbils són una aposta, en línia amb el first mobile de Google. L'aplicació mòbil de Gencat recull i publicita les app natives pròpies i les elaborades per tercers amb les dades obertes per la Generalitat.
Sota la seva direcció també hi ha la gestió de les xarxes socials, amb prop de 300 perfils i comptes —220 d'alimentació manual i la resta de provisió automatitzada a través dels RSS dels serveis que s'han obert prèviament via dades obertes. La Guia de xarxes socials en detalla el funcionament. D'altra banda, el Govern ha adoptat acords el 9 de novembre de 2010 i el 31 de juliol de 2012 per fixar oficialment la política d'obertura i reutilització de dades obertes de la Generalitat. L'administració catalana ha impulsat un grup, Catalunya Dades, que promou i treballa perquè totes les organitzacions del país entrin en la dinàmica de l'open data: universitats, ajuntaments, diputacions i empreses. El portal Dades obertes gencat ofereix 1.424 datasets.

## Referències

* ↑ «Ignasi Genovès». Saül Gordillo, 30-03-2015.
* ↑ Gordillo, Saül. Sobirania.cat. Primera. Arenys de Mar: Crea't Edicions, Juny de 2014, p. 188. ISBN 978-84-942772-0-7 [Consulta: 30 març 2015]. Arxivat 2015-03-27 a Wayback Machine.