OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trachyglanis intermedius

Trachyglanis intermedius és una espècie de peix de la família dels amfílids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Skelton, P.H. i G.G. Teugels, 1986. Amphiliidae. p. 54-65. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Harry, R. R., 1953: A contribution to the classification of the African catfishes of the family Amphiliidae, with description of collections from Cameroon. Revue de Zoologie et de Botanique Africaines v. 47 (núm. 1-2 i 3-4): 177-200; 201-232.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Seegers, L., 2008. The catfishes of Africa. A handbook for identification and maintenance. Aqualog Verlag A.C.S. GmbH, Alemanya. 604 p.
* Skelton, P.H., 1992. Amphiliidae. p. 450-467. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Tom 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Egimi

Segons la mitologia grega, Egimi (grec antic: Αἰγίμιος, 'Aigímios') va ser un heroi grec, fill de Doros.
Va donar lleis als doris, dels quals és un avantpassat mític, quan aquest poble habitava a la vall del Peneu, al nord de l'antiga Tessàlia. Quan els làpites, conduïts per Coronos, van expulsar els doris, Egimi va demanar ajuda a Hèracles, que li va donar la victòria matant Coronos. Per compensar-li aquest servei, va adoptar Hil·los, fill d'Hèracles, i li va oferir una tercera part del seu regne, igual que als seus fills legítims, anomenats Dimant i Pàmfil. Tots tres són els epònims de les tres tribus dòries: hil·leus, dimants i pamfilis.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 153. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 73. (El Cangur/Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Tractat de Perpinyà (1473)

El Tractat de Perpinyà de 1473 fou signat per Lluís XI de França i Joan el Sense Fe, pel qual els comtats de Rosselló i Cerdanya quedaven com a territori neutral.
Les tensions polítiques de Catalunya dugueren a l'esclat de la Guerra civil catalana (1462-1472), en què la Generalitat de Catalunya es rebel·là contra Joan II. Joan el Gran va signar el tractat de Baiona, pel qual empenyorava al rei de França els comtats de Rosselló i Cerdanya a canvi de rebre armes i diners. El 1463, Lluís XI ocupà aquests comtats, on, a partir del 1472, quan la guerra s'havia acabat a la resta de Catalunya, començà a estendre's la revolta contra els francesos; l'1 de febrer del 1473, Joan II entrà amb un exèrcit a Perpinyà i s'hi tancà, mentre la guarnició francesa es retirava al Palau dels Reis de Mallorca i un nou exèrcit de Lluís XI tornava a assetjar Perpinyà.
Després d'una treva acordada el 24 de juny del 1473, s'arribà al Tractat de Perpinyà, el 17 de setembre, que va establir que mentre el comte-rei no hagués tornat els 300.000 escuts d'or, els Comtats restarien sota l'autoritat d'un governador general reconegut per tots dos sobirans. Ni el rei d'Aragó ni el de França no podrien entrar als Comtats: era una mena de fer que el país restés neutral.
Lluís XI incomplí el tractat i el 1474 ocupà Elna i feu executar el governador Bernat d'Oms i de Santapau al castell de Perpinyà. El 10 de maig del 1475, després de patir vuit mesos de setge, els perpinyanesos acceptaren l'ordre de Joan II de rendir-se als francesos; per haver resistit aquest llarg i penós setge, Joan II concedí a Perpinyà el títol de Fidelíssima Vila. La repressió francesa fou molt dura i hi hagué revoltes contra els ocupants com la del 1477.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 204.

## Enllaços externs

* Cerdanya on line: Història de la Cerdanya Arxivat 2010-07-09 a Wayback Machine.
# Lleó de Nèmea

Segons la mitologia grega, el Lleó de Nèmea (en grec antic ὁ λέων τῆς Νεμέας; en llatí Leo Nemaeus) fou una fera que infonia terror als camps de Nèmea, a l'Argòlida. Se sol considerar fill de Tifó i Equidna o d'Ortre i Quimera, encara que també s'ha dit que hi hauria caigut des de la lluna, com a fill de Zeus i Selene. Una tercera versió és que va ser fill de Quimera. La seua captura i mort va ser el primer dels dotze treballs d'Hèracles. Diuen que era invulnerable, i per això l'heroi, per abatre'l, l'hagué d'estrangular. Després li tragué la pell i se'n va fer una capa. Els déus el van transformar en la constel·lació del Lleó.

## La mort del lleó

El primer dels dotze treballs d'Hèracles va ser matar el lleó de Nèmea. El lleó infundia terror als voltants de Nèmea, i tenia una pell tan gruixuda que resultava impenetrable per les armes. Quan Hèracles es dirigia a caçar el lleó es va hostatjar a Cleones, a casa d'un home pobre anomenat Molorc, i després anà cap al cau de la fera.
Quan Hèracles es va enfrontar a ell per primera vegada, utilitzant el seu arc i les seves fletxes, un garrot fet d'una olivera (que ell mateix havia arrancat de la terra) i una espasa de bronze, totes les armes van resultar inútils. El cau de l'animal tenia dues entrades: Hèracles va atiar-lo fins que l'animal va penetrar en el cau, va obstruir una de les entrades per tal d'acorralar-lo per l'altra, on va ofegar-lo tot ficant-li un braç per la gola fins a asfixiar-lo. En algunes variants, Hèracles estrangula realment a la bèstia.
Hèracles va portar el cos del lleó a Micenes per tal que el veiés el rei Euristeu, el qual elegia les tasques que havia d'acomplir l'heroi en el camí dels dotze treballs. Però aquest es va espantar tant que va prohibir a Hèracles tornar a entrar mai a la ciutat, i va ordenar-li que des d'aquell moment li mostrés el fruit dels seus treballs des de fora. Euristeu va manar als seus ferrers que li forgessin un vas de bronze que va amagar sota terra, en el qual es refugiava cada vegada que anunciaven Hèracles, i li comunicava les seves instruccions a través d'un herald.
Hèracles va emprar hores intentant escorxar el lleó sense èxit. Per fi Atena, disfressada de vella bruixa, va fer-lo adonar-se que les millors eines per tallar la pell eren les mateixes urpes del lleó. D'aquesta forma, amb una petita intervenció divina, va aconseguir la pell del lleó, que des d'aleshores va vestir a manera d'armadura.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 140. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre el Lleó de Nèmea. (anglès)
* El Lleó de Nèmea a l'Encyclopedia Mythica. Arxivat 2008-01-18 a Wayback Machine. (anglès)
# Traugott Emmanuel Pachaly

Traugott Emmanuel Pachaly (també apareix com a Traugott Immanuel Pachaly (Linderode, Alemanya, 1797 - 1853) fou un organista i compositor alemany.
Acabats els estudis en el seu poble natal ingressà en l'Escola Normal de Bunzlau per a preparar-se per la carrera de magisteri. Després perfeccionà els seus coneixements a l'orgue sota la direcció del notable organista Benjamin Klein. Després retornà a Bunzlau, on acceptà la plaça de professor auxiliar de la citada Escola Normal, fins que fou nomenat professor i organista a Gruna i, per acabar, el 1826, succeí al seu mestre Benjamin Klein com organista de Schmiedeberg. Les seves més notables composicions les publica a Wrocław i a Leipzig, figurant entre elles:
* Dotze preludis per a orgue (1a i 2a part sèrie)
* Variacions per a orgue sobre motius del coral Auf meinen lieben Gott
* Vint-i-cinc corals per a 4 veus d'homes
* Cantata fúnebre a 4 veus amb orgue obligat
* Diverses cantates
* Un himne a 4 veus amb orquestra i orgue
* Fugue que fou inserida en la col·lecció Postludien-Buch für Organisten.
D'altres composicions de Pachaly es publicaren en diferents obres per l'ensenyança de l'orgue.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pags. 1373-74 ISBN 84-239-4540-5
# Traugott Maximilian Eberwein

Traugott Maximilian Eberwein (Weimar, 27 de setembre de 1770 - Rudolstadt, 2 de desembre de 1831) fou un compositor alemany descendent de família de músics i ensenyà al seu germà Carl, tots el secrets de l'harmonia i la composició, arribant també aquest a ser un molt bon músic.
Des de l'edat de set anys formà part, com a violinista, de la capella del príncep de Weimar, si bé coneixia tots els instruments. El 1797 pertanyia a la capella del príncep Schwarzbourg-Weimar; el 1803 viatjà per Alemanya i Itàlia, i el 1809 dirigí la capella de Rudolstadt, rebent el 1817 el seu nomenament oficial per aquell càrrec.
Va compondre, òperes, obertures, cantates per a la Pentecosta, la festa de la Collita, la Trinitat i la festa de la Reforma; simfonies, misses, entre elles la cèlebre en la bemoll, un Te Deum, salms, cançons i retalls de música religiosa i instrumental, i les òperes i operetes següents:
* Piedro und Elvira
* Claudine von Villa Bella
* Das befreite Jerusalem
* Ferdusi
* Das goldene Netz
i d'altres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2731 (ISBN 84-239-4581-2)
# Pollinkhove

Pollinkhove és un nucli del ciutat de Lo a la província Flandes Occidental de Bèlgica. El 2006 tenia uns 620 habitants en una superfície de 1382 hectàrees. El Lovaart separa el nucli de la ciutat de Lo, desemboca al llogaret Fintele en l'IJzer qui forma la frontera meridional. Al conflent del canal i del riu es troba hi ha una resclosa llistat com a monument.
El nom provindria d'una arrel germànic Pollinga Hove el que significa mas de la família de Pollo o Polling; una altra hipòtesi seria Apollinis Curtis, com que hi havia un camp romà molt prop a Hoogstade. El primer esment escrit Pollinghehove data del 1069 o 1112 segons les fonts.
A l'edat mitjana feia part, un cert Adelfried hauria donat el conjunt de Pollinkhove, Lampernisse i Alveringem a Audomarus, bisbe de Terwaan, que va donar-la aquest conjunt, nomenat des d'aleshores el Franc de Sint-Omaars a l'Abadia de Sant Bertí de Saint-Omer, que va tenir un paper important en la pòlderització de la zona. De la diòcesi de Thérouanne, passà el 1591 a la d'Ieper, el 1801 a la de Gant i el 1834 a la de Bruges.
El 1325, Nicolau Zannekin i va posseir un mas (El Hof van Pollinkhove) i el dret del peatge a la confluència del Lovaart i de l'IJzer. A la segona meitat del segle xvii, el poble padeix de la guerra entre França i Espanya i el 1668 està annexat per França. Tornà als Habsburguesos i els Països Baixos austríacs el 1713. El 1780 es construeix la carretera Veurne-Ieper, de la qual subsisteix el pont original.

## Llocs d'interès

* L'església gòtica dedicada a Bartomeu apòstol amb un campanar del segle xvi de 65 m.
* El Machuitschans, un monument commemoratiu de la Batalla del Machuitbeek a l'inici de la revolució francesa al qual van morir 12 Pollinkhovencs.
* El Markeymolen, un molí a vent al marge del Lovaart
* El molí De Margriet
* El llogaret De Fintele i la resclosa del Lovaart a la seva desembocadura amb l'IJzer.
* Església de Sant Bartomeu
* Resclosa
* Pont per a vianants a l'IJzer

## Referències

* 1 2 3 4 «Pollinkhove», De Inventaris van het Bouwkundige Erfgoed, Onroerend Erfgoed, 2005, (en català: Fitxa de l'institut del patrimoni immoble de Flandes)
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Pollinkhove
# Esparts

D'acord amb la mitologia grega, els Esparts (en grec antic Σπαρτοί "els homes sembrats") van ser els que van néixer de les dents del drac mort per Cadme al lloc on més endavant s'aixecaria la ciutat de Tebes. L'heroi les hauria sembrat per consell d'Atena (o d'Ares).
Van sortir en gran nombre de la terra, adults i completament armats, i es produí una lluita entre ells destruint-se mútuament. Només en van sobreviure cinc, anomenats Ctoni, Equíon, Hiperènor, Pelor i Udeu, que foren els caps de les principals estirps de la ciutat. Cadme els va admetre a tots a Tebes i amb la seva ajuda va construir la Cadmea, que és la ciutadella de la ciutat.
Algunes de les dents del drac els havia guardat Atena, i els va donar al rei Eetes de Còlquida. Una de les proves que aquest rei va imposar a Jàson per obtenir el velló d'or va ser que junyís dos toros amb potes de bronze i sembrés les dents. Jàson ho va fer així, i de les dents també van néixer homes armats que van començar a lluitar contra Jàson, però ell els tirà una pedra i van seguir lluitant entre ells fins que es van exterminar.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 177. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 84. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Trematomus

Trematomus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels nototènids que es troba a l'oceà Antàrtic.

## Taxonomia

* Trematomus bernacchii (Boulenger, 1902)
* Trematomus eulepidotus (Regan, 1914)
* Trematomus hansoni (Boulenger, 1902)
* Trematomus lepidorhinus (Pappenheim, 1911)
* Trematomus loennbergii (Regan, 1913)
* Trematomus newnesi (Boulenger, 1902)
* Trematomus nicolai (Boulenger, 1902)
* Trematomus pennellii (Regan, 1914)
* Trematomus scotti (Boulenger, 1907)
* Trematomus tokarevi (Andriashev, 1978)
* Trematomus vicarius (Lönnberg, 1905)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* 1 2 3 4 Boulenger, G. A., 1902. Pisces. Report on the collections of natural history made in the Antarctic regions during the voyage of the "Southern Cross". Rep. "Southern Cross," Brit. Mus. (Nat. Hist.) Pt 5: 174-189, Pls. 11-18.
* ↑ La Mesa, M., M. Dalú i M. Vacchi, 2004. Trophic ecology of the emerald notothen Trematomus bernacchii (Pisces, Nototheniidae) from Terra Nova Bay, Ross Sea, Antarctica. Polar Biol. 27:721-728.
* ↑ Phan, V.N., V. Gomes i H. Suzuki, 1986. Estudos Citogeneticos de Peixes Antarcticos I. Cariotipos de Notothenia gibberifrons (Lönnberg, 1905), Trematomus bernachii (Boulenger, 1902) e Trematomus hansoni (Boulenger, 1902), Perciformes, Nototheniidae. An Acad. Brasil. Ciênc. (Suppl.) 58:23-27.
* 1 2 Regan, C. T., 1914. Diagnoses of new marine fishes collected by the British Antarctic ('Terra Nova') expedition. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 13 (núm. 73): 11-17.
* ↑ Ekau, W., 1989. Egg development of [Trematomus eulepidotus (Regan, 1914) (Nototheniidae, Pisces) from the Weddell Sea, Antarctica. Cybium 13(3):213-219.
* ↑ Pappenheim, P., 1911. Neue antarktische Fische. Nach dem Material der Deutschen Südpolarexpedition 1901-1903. Sitzungsber. Ges. Naturf. Freunde Berlin v. 8: 382-383.
* ↑ Regan, C. T., 1913. The Antarctic fishes of the Scottish National Antarctic Expedition. Trans. R. Soc. Edinb. v. 49 (pt 2, núm. 2): 229-292, Pls. 1-11.
* ↑ Boulenger, G. A., 1907. Fishes. National Antarctic Expedition. Natural History. Zoology. Londres. National Antarctic Exped. v. 2 (art. 4): 1-5, Pls. 1-2.
* ↑ Andriashev, A. P., 1978. Trematomus tokarevi, sp. n. -- a new species of the family Nototheniidae (Pisces, Nototheniidae) from deep waters near the Antarctic Continent. Voprosy Ikhtiol. v. 18 (núm. 4): 579-604.
* ↑ Lönnberg, E., 1905. The fishes of the Swedish South Polar Expedition. Wiss. Ergebn. Schwed. Südpolar-Exp. v. 5 (núm. 6): 1-72, Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Trematomus pennellii

Trematomus pennellii és una espècie de peix pertanyent a la família dels nototènids.
Pot arribar a fer 24 cm de llargària màxima. Té un cos marronós amb 2 o 3 punts foscos i grans amb 4-6 espines i 32-35 radis tous a l'aleta dorsal i 29-31 radis tous a l'anal. La reproducció té lloc durant l'estiu austral.
Menja poliquets i, en menor mesura, amfípodes, ous de peixos i mol·luscs. A l'Antàrtida és depredat per Cygnodraco mawsoni. És un peix Marí, demersal i de clima polar (60°S-78°S) que viu entre 0-732 m de fondària (normalment, entre 1 i 112). que viu a l'oceà Antàrtic: la dorsal del Scotia, les illes Òrcades del Sud i els mars de Davis i de Ross. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Regan, C. T., 1914. Diagnoses of new marine fishes collected by the British Antarctic ('Terra Nova') expedition. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 13 (núm. 73): 11-17.
* 1 2 3 4 5 6 FishBase (anglès)
* ↑ Dewitt, H.H., P.C. Heemstra i O. Gon, 1990. Nototheniidae. P. 279-331. A: O. Gon i P.C. Heemstra (eds.). Fishes of the Southern Ocean. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* ↑ Miller, R.G., 1993. A history and atlas of the fishes of the Antarctic Ocean. Foresta Institute, Nevada.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* ↑ Foster, B.A. i J.C. Montgomery, 1993. Planktivory in benthic nototheniid fish in McMurdo Sound, Antarctica. Environ. Biol. Fish. 36:313-318.
* ↑ Vacchi, M., M. La Mesa i A. Castelli, 1994. Diet of two coastal nototheniid fish from Terra Nova Bay, Ross Sea. Antarc. Sci. 6(1):61-65.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Pakhomov, E.A., 1998. Diet of two Antarctic dragonfish (Pisces: Bathydraconidae) from the Indian sector of the Southern Ocean. Antarc. Sci. 10(1):55-61.
* ↑ Miller, R.G., 1993.

## Bibliografia

* Morescalchi, A., E. Pisano, R. Stanyon i M.A. Morescalchi, 1992. Cytotaxonomy of Antarctic teleosts of the Pagothenial Trematomus complex (Nototheniidae, Perciformes). Polar Biol. 12:553-558.
* Museu Suec d'Història Natural. Base de dades de la col·lecció d'ictiologia. Secció d'Ictiologia, Departament de Zoologia de Vertebrats. Estocolm, 1999.
* Ozouf-Costaz, C., J.-C. Hureau i M. Beaunier, 1991. Chromosome studies on fish of the suborder Notothenioidei collected in the Weddell Sea during EPOS 3 cruise. Cybium 15(4):271-289.
* Pakhomov, Y.A. i V.B. Tseitlin, 1991. Feeding patterns of nine species of Antarctic fish and assessment of their daily food consumption. P. 321-333. A: Selected Scientific Papers (SC-CAMLR-SSP/8). Scientific Committee for the Conservation of Antarctic Marine Living Resources. CCAMLR, Hobart, (Austràlia). 410 p.
* Prirodina, V.P., 1997. The directions of the karyotype specialization in the suborder Notothenioidei (Teleostei: Perciformes). Cybium 21(4):393-397.
# Lycodapus microchir

Lycodapus microchir és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 50-1.780 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des de les Illes Ryukyu fins al Mar de Bering i incloent-hi el Mar d'Okhotsk.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gilbert C. H., 1890. A preliminary report on the fishes collected by the steamer Albatross on the Pacific coast of North America during the year 1889, with descriptions of twelve new genera and ninety-two new species. Proceedings of the United States National Museum v. 13 (núm. 797). 49-126.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Schmidt, P. Yu, 1950. Fishes of the Sea of Okhotsk [= Ryby Okhotskogo morya]. Transactions of the Pacific Committee Acad. Sci. U.S.S.R. v. 6: 1-370, Pls. 1-20.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* ↑ Acadèmia Russa de les Ciències, 2000. Catalog of vertebrates of Kamchatka and adjacent waters. 166 p.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Anderson, M. E., 1989: Records of rare eelpouts of the genus Lycodapus Gilbert in the North and southeastern Pacific Ocean, with an addition to the California marine fish fauna. California Fish and Game v. 75 (núm. 3): 148-154.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Peden, A. E. i M. E. Anderson, 1978: A systematic review of the fish genus Lycodapus (Zoarcidae) with descriptions of two new species. Canadian Journal of Zoology v. 56 (núm. 9): 1925-1961.
* Peden, A. E. i M. E. Anderson, 1981: Lycodapus (Pisces: Zoarcidae) of eastern Bering Sea and nearby Pacific Ocean, with three new species and a revised key to the species. Canadian Journal of Zoology v. 59 (núm. 4): 667-678.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Peromyscus polionotus

Peromyscus polionotus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del sud-est dels Estats Units (Alabama, Florida, Geòrgia, Mississipi, Carolina del Nord, Carolina del Sud i Tennessee). Es tracta d'un animal nocturn que s'alimenta de llavors, insectes i baies. Els seus hàbitats naturals són les platjes i zones sorrenques amb herba o matolls. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, polionotus, significa ‘esquena grisa’ en llatí.

## Referències

* ↑ Linzey, A. V.; NatureServe (Hammerson, G.). Peromyscus polionotus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 9 agost 2016.
* ↑ Entrada «Peromyscus» d'Animalia (en anglès).