OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Símbols de Figueroles

L'escut i la bandera de Figueroles són els símbols representatius de Figueroles, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alcalatén.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Figueroles té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Bandat de sis peces, tres d'argent i tres d'atzur, ressaltades d'un castell d'or, maçonat i aclarit de sable. En punta, la llegenda CDA, en lletres capitals també de sable. Al timbre, corona reial oberta, tradicional al Regne de València. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Figueroles té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3, bandada a l'asta de blau i gris perla, ressaltada d'un castell groc, maçonat i aclarit de negre, amb la llegenda CDA, de negre, al peu del castell. | » |

## Història

L'actual escut d'armes oficial de Figueroles va ser aprovat per Resolució de 2 de febrer de 2017, de la Presidència de la Generalitat, publicada al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana número 7977, de 10 de febrer de 2017. Es tracta d'una modificació de l'escut no oficial que l'ajuntament venia usant de forma immemorial; a l'Arxiu Històric Nacional es conserva un segell de l'ajuntament usat fins al 1867 que mostra un castell com el de l'actual escut. Per la seua banda, la bandera va ser aprovada per Resolució de 22 de març de 2022, de la Presidència de la Generalitat, publicada al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana número 9308, de 29 de març de 2022.
Tant l'escut com la bandera reproduïxen les armes dels Urrea junt amb el castell de l'Alcalatén, representat també per la llegenda CDA, tot en representació de la pertinença històrica de la població a la Tinença de l'Alcalatén.
* Segell usat per l'ajuntament a mitjan segle xix
* Escut usat per l'ajuntament fins a l'any 2017

## Referències

* 1 2 «Resolució de 2 de febrer de 2017, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova l'escut del municipi de Figueroles (Castelló)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 7977, 10-02-2017 [Consulta: 17 setembre 2022].
* 1 2 «Resolució de 22 de març de 2022, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la bandera del municipi de Figueroles». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 9308, 29-03-2022 [Consulta: 17 setembre 2022].
* 1 2 «Figueroles ya luce su nueva bandera oficial». El Periódico Mediterráneo, 06-04-2022. [Consulta: 17 setembre 2022].
* ↑ «Figueroles (Castellón)». Portal de Archivos Españoles. Govern d'Espanya. Ministeri de Cultura i Esports, 1877. [Consulta: 17 setembre 2022].
* ↑ «Figueroles». A: Escuts i banderes de la Comunitat Valenciana. València: Generalitat Valenciana, desembre 2019, p. 111. ISBN 978-84-482-6419-2.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alcalatén
* Llista d'escuts del País Valencià
# Reguengo

Reguengo és una freguesia portuguesa del concelho de Portalegre, amb 27,96 km² d'àrea i 712 habitants (2001). Densitat: 25,5 hab/km².
# Palma Sola

Palma Sola és una localitat del Departament Santa Bàrbara, província de Jujuy, Argentina.
Se situa en la regió fitogeográfica del Gran Chaco, a pesar de la curta distància a les Yungas.
Sobre la ruta provincial RP 13. La seva població urbana, o sigui agrupada, és de 5.318 habitants (INDEC, 2001).
# Mascançà

El Mascançà és una zona que equival aproximadament a la comarca del Pla d'Urgell. És un nom d'origen àrab, segurament de Mashkijan o Maxkijan, encara que es desconeix amb exactitud el significat d'aquest mot. Segons altres fonts l'etimologia de Mascançà prové del llatí.
El pla del Mascançà és una de les àrees del districte islàmic de Lleida. La seva extensió, actualment, es reparteix entre les comarques del Pla d'Urgell, Urgell, Segrià i Noguera. Els seus sòls són fràgils i determinen un paisatge àrid o de secà. Totes les terres del Mascançà eren clamorenques, plenes de canyissos, matolls i patamolls. Es creu que eren pobres i poc poblades. La percepció del Mascançà del segle xi és la d'un espai on les condicions de vida són francament difícils, encara que es constata que hi havia cases habitades i que s'hi instal·laren nous pobladors.

## Referències

* ↑ GGCC, el Pla de l'Urgell: origen del topònim.
* ↑ Yeguas, Joan «Sobre l'etimologia de Linyola i Utxafava al pla de Mascançà». Mascançà. Anuari. Centre de Recerca del Pla d'Urgell Mascançà, núm. 1, 2010, pàg. 155-166. ISSN: 2014-4814 [Consulta: 9 agost 2015].
* ↑ Tous i Sanabria, 1990, p. 18.
* ↑ Turull i Rubinat, Albert. La Toponímia de les comarques de Ponent: un assaig d'interpretació tipològica. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2007, p. 98. ISBN 978-84-7283-929-8.
* ↑ Brufal Sucarrat, 2013, p. 219.
* ↑ Brufal Sucarrat, 2013, p. 220.
* ↑ Tous i Sanabria, 1990, p. 25.
* ↑ Tous i Sanabria, 1990, p. 19.
* ↑ Sabaté i Curull, Flocel. L'expansió territorial de Catalunya (segles IX-XII): conquesta o repoblació?. Lleida: Universitat de Lleida, 1996, p. 22-23. ISBN 84-88645-99-6.
* ↑ Brufal Sucarrat, 2013, p. 74.

## Bibliografia

* Brufal Sucarrat, Jesús. El món rural i urbà en la Lleida islàmica (S. XI-XII) : Lleida i l'est del districte: Castelldans i el pla del Mascançà. Lleida: Pagès, 2013. ISBN 978-84-9975-435-2.
* Tous i Sanabra, Joan «Toponímia Pre-romana d'Anglesola i altres noms urgellencs». Urtx: revista cultural de l'Urgell, núm. 2, 1990, pàg. 15-35. ISSN: 2014-4857 [Consulta: 9 agost 2015].
# Masurques op. 68 (Chopin)

Les Masurques op. 68 són un conjunt de quatre peces per a piano sol compostes per Frédéric Chopin entre 1830 i 1846. Foren publicades de manera pòstuma l'any 1855. Un interpretació típica de les quatre masurques dura al voltant de nou minuts.
* "Masurca en do major, op. 68, núm. 1"
* "Masurca en la menor, op. 68, núm. 2"
* "Masurca en fa major, op. 68, núm. 3"
* "Masurca en fa menor, op. 68, núm. 4" (anunciada com "l'última composició de Chopin", tot i que no ho és)

## Referències

* ↑ Grimshaw, Kristen. «Mazurkas (4) for piano, Op. 68, CT. 96-99». AllMusic. [Consulta: 19 desembre 2011].
# Mataeocephalus adustus

Mataeocephalus adustus és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Hàbitat

És un peix bentopelàgic i marí d'aigües tropicals que viu fins als 1473 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Índies Orientals i les Filipines.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Berg C., 1898. Substitución de nombres genéricos. II. Commun. Mus. Nac. Buenos Aires v. 1 (núm. 2). 41-43.
* ↑ BioLib (castellà)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Matan

Matan és, a la genealogia de Jesús l'Evangeli segons Mateu, el fill d'Eleazar i el pare de Jacob i, per tant, avi de Josep i besavi de Jesús de Natzaret.
Segons el redactor de l'Evangeli segons Mateu seria descendent de la línia procedent del profeta Abraham i del rei David. Concretament era fill d'Eleazar i pare de Jacob, sent besavi de Jesús de Natzaret. En l'Evangeli segons Lluc, al seu lloc hi és esmentat Matat, fill de Leví i pare d'Elí.
Segons Valdez, el nom de Matan podria ser una abreviació de Matanies, nom pel qual també és conegut Sedecies, darrer rei de Judà abans de l'exili a Babilònia. El redactor utilitza adobant el terreny a Jacob i Josep, que vincula de forma intencional amb un altre exili, el d'Egipte. Les diferències de les genealogies de Jesús serien, segons la tesi de Juli Africà, Mateu —al qual prefereix perquè aporta un llinatge regi— va formular la línia descendent legal i Lluc la natural.

## Genealogia segons Mateu

| Eleazar | Eleazar | Eleazar | Eleazar | Eleazar | Eleazar | | | | | | |
| Matan | Matan | Matan | Matan | Matan | Matan | | | | | | | | | | | | |
| Jacob | Jacob | Jacob | Jacob | Jacob | Jacob | | | | | | | | | | | | |
| Josep | Josep | Josep | Josep | Josep | Josep | Maria | Maria | Maria | Maria | Maria | Maria | | | | | | |
| | | | | | | | | | | | | Jesús | Jesús | Jesús | Jesús | Jesús | Jesús |

## Referències

* ↑ Mateu 1:1-16
* ↑ Lluc 3:23-24
* ↑ Valdez, Adylson «Las Genealogías de Jesús». Revista bíblica, vol. 71, núm. 3-4, 2009.

## Vegeu també

* Genealogia de Jesús
# Mateo de Aranda

Mateo de Aranda ([...?] - Coimbra, Portugal, 1548) fou un músic i teòric musical espanyol.
Després d'estudiar a Alcalà d'Henares i a Itàlia, vers l'any 1530 s'establí a Portugal, on es creu que fou organista de la catedral d'Évora i professor de la Universitat de Coïmbra. Aranda és citat en el Catálogo de la Biblioteca Real de Portugal com a autor d'un Tratado de canto llano i d'un Tratado de canto mesurábile y de contrapunto.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 1206 (ISBN 84-239-4505-7)
# Mateu Monserrat Pastor

Mateu Monserrat Pastor (1922, Llucmajor, Mallorca - 2017, Llucmajor), fou un folklorista i polític conservador.
Monserrat obtengué el 1947 el títol de professor mercantil a l'Escola Professional de Palma. Professionalment fou mestre d'educació primària fins a la seva jubilació als col·legis Sant Bonaventura i Nostra Senyora de Gràcia, ambdós a Llucmajor. Fou regidor de cultura (1966-1978) de l'Ajuntament de Llucmajor, i tornà a ser-ho a partir de 1991, com a membre del Partit Popular, durant dues legislatures. Ha sigut un gran afeccionat a la recol·lecció del folklore local. Entre les seves publicacions destaca el pregó de fires de 1985 sota el títol Pregó de pregons. La fira ahir, avui i sempre. Homenatge als 20 pregoners precedents. Ha col·laborat en els monogràfics de la revista Llucmajor de Pinte en Ample editada per l'Obra Cultural Balear de Llucmajor. El 1998 fou nomenat Jutge de Pau de Llucmajor.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 11. Palma: Promomallorca, p. 118. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ BOIB, núm. 24, del 19-02-1998, pàg. 2383
# Matteo Babbini

Matteo Antonio Babbini (Bolonya, 19 de febrer de 1754 - idm. 22 de setembre de 1816) estava considerat com el més gran cantant líric de finals del segle xviii.
Obligat per la mort dels seus pares s'acollí a casa una parenta casada amb Bortoni, professor molt distingit de cant, llavors Babbini estudià aquest art amb gran aprofitament, i després actuà amb èxit en els teatres de Berlín, Sant Petersburg, Viena, París i Londres. Tornà a Itàlia, i després d'haver brillat per espai de deu anys en els primers teatres d'aquell país, es retirà del cant i a la seva ciutat natal, fundà una escola de cant on va tenir entre altres alumnes en Gioacchino Rossini.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 17-18 (ISBN 84-239-4507-3)
# Mauremys caspica

Mauremys caspica, la tortuga de rierol del Caspi oriental és una tortuga d'aigua de la família Geoemydidae. El seu nom es deu a la seva distribució en els països de l'oest i del sud del Caspi. Habita llacunes dolces o salabroses i en els rius, i suporten bé les aigües pol·luïdes. La distribució de les tortugues del Caspi va des de l'est d'Europa i parts d'Àsia, fins al sud de Rússia, entre el Caucas i la mar Càspia fins a l'est de Turquia i l'Iran. Durant molt temps la tortuga de rierol del Caspi occidental o de rierol dels Balcans (Mauremys rivulata) fou considerada com una subespècie de la tortuga de rierol del Caspi (Mauremys caspica). Ocupava tota la part occidental de l'antiga espècie, des del sud-est d'Europa i l'oest de Grècia fins a l'oest de Turquia, el Líban, Israel i Síria.

## Morfologia

Fa uns 20–25 cm de llargària total. La closca és més aixafada que la de la tortuga d'estany (Emys orbicularis). Posseeix les plaques axil·lar i inguinal patents. La coloració de l'adult és verd oliva, fosca i uniforme. En els exemplars joves la closca és de color terrós, amb les quilles ocre taronjat o vermelloses, i en el coll presenta unes bandes longitudinals groguenques característiques, les quals acostumen a romandre en l'adult. Les femelles acostumen a ésser lleugerament més grosses que els mascles.

## Ecologia

És exclusivament carnívora: petits invertebrats, insectes, cargols, amfibis, peixos, insectes aquàtics, i els seus ous, carronya, etc. A vegades també s'alimenten de vegetals com algues.
Sol hivernar en el fons dels rius, tot i que, essent, com és, de distribució més meridional que la tortuga d'estany, a les zones més càlides pot romandre activa durant l'hivern.
Durant l'època reproductora, entre juny i juliol, la còpula ocorre tant a l'aigua com a terra. La posta es compon de 5-9 ous blancs (20-30 x 35-40 mm)i els petits neixen al cap de 30 dies. Els mascles arriben a la maduresa sexual als 7 anys, més o menys com les femelles.

## Referències

* ↑ Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, planes 65-66. Desembre del 1988, Barcelona ISBN 84-7306-354-6

## Enllaços externs

* Dieta i reproducció d'aquesta espècie. (anglès)
* Taxonomia d'aquesta espècie. (anglès)
* Informació sobre la tortuga de rierol. Arxivat 2010-09-01 a Wayback Machine. (castellà)
* Fotos der Kaspischen Bachschildkröte auf www.herp.it
# Maurice Rosenthal

Maurice Rosenthal (Lviv, 18 de desembre de 1862 - Nova York, 3 de setembre de 1946) fou un pianista austríac.
Començà l'estudi de la música als vuit anys i després fou deixeble de Joseffy a Viena i de Liszt a Weimar. Ensems estudià filosofia i estètica musical a la Universitat de Viena. Des dels tretze anys es presentà en públic com a concertista interpretant obres de Beethoven i de Chopin. El 1878 va romandre a París, on aconseguí grans èxits.
A partir de llavors viatjà per Europa i Amèrica durant els quals va confirmar arreu els triomfs aconseguits des del principi de la seva carrera artística. Rosenthal es va distingir especialment per la seva formidable tècnica, que li permetia executar amb igual facilitat les obres més diverses. El 1930 va donar diversos concerts a Madrid i Barcelona on assolí molt d'èxit.
Va escriure algunes composicions, de més valor pianístic que melòdic.
Entre els seus deixebles famosos s'hi troben Julius Prüwer, director d'orquestra, Charles Rosen, pianista i musicòleg, i Robert Goldsand (1911-1991), intèrpret i professor de l'Escola de Música de Manhattan.

## Referències

* 1 2 «Rosenthal, Maurice». A: Enciclopedia universal ilustrada : Europeo-Americana (en castellà). Volum núm. 52. Reedició de 1908-1923. Madrid: Espasa-Calpe, 1974-1979, p. 407. ISBN 84-239-4552-9.
* ↑ Downes, Olin «Pianist at 80, Moriz Rosenthal, Who Can Look Back on Long, Distinguished Career». New York Times, 13-12-1942.
# Max von Pauer

Max von Pauer (Londres, Regne Unit, 31 d'octubre de 1866 - 1945) fou un pianista i compositor anglès.
Va rebre la primera formació pianística del seu pare el famós compositor i pianista Ernest Pauer. Més tard el seu pare l'envià Colònia on estudià amb Franz Lachner, i en aquesta ciutat i va romandre de 1881 a 1885. I durant aquests anys feu alguns concerts públics per primera vegada. Ensems viatjà per Països Baixos, Alemanya i Anglaterra.
El 1887 fou nomenat professor de piano en el Conservatori de Colònia, i el 1887 es traslladà a Stuttgart, on el 1908 en fou nomenat director del Conservatori en morir De Lange. Max von Pauer, i on tingué entre altres alumnes a Hubert Giesen, John Petrie Dunn. Gaudí d'una plena carrera tant com a concertista o com a distingit professor de piano. Fou convidat al Conservatori de Praga i al de Moscou per a ensenyar, però refusà les ofertes.
El 1893 fou nomenat Membre del Tribunal de Piano a Darmstadt i el 1898 se'n feu professor. És autor d'algunes obres per a piano, i va col·laborar en l'edició del Klavierschule, dels editors Lebert-Starkschen de Stuttgart (1904). També va fer diversos arranjaments de simfonies de Joseph Haydn i Wolfgang Amadeus Mozart. Amb la violinista Melanie Michaelis va dur a terme a la primavera de 1917 una gira per Alemanya, entre d'altres, per Freiberg i Berlín.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1.ª part, pàg. 2503 (ISBN 84-239-4518-9)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 42, pàg. 832 (ISBN 84-239-4542-1)
# Maximilian Wolf

Maximilian Wolf, també conegut amb la forma abreujada del seu nom, Max Wolf, (Mährisch Weißkirchen, Moràvia, 1840 - Viena, 1886) fou un compositor austríac deixeble de Dessoff i Marx, des de molt jove abordà el teatre, en el que aconseguí grans triomfs amb les seves operetes, que es representaren amb èxit en tots els països de llengua alemanya. Entre les més aplaudides hi ha: Der Schule der Liebe, Im Namen des Koenigs, Rosa und Reseda, Die Blaue Dame, Der Pilger, Die Porträtdame, Caesarine o Rafaela.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 389 ISBN 84-239-4570-7
# Mazurka elegiaca

Mazurka elegiaca, op. 23 núm. 2, per a dos pianos, fou composta per Benjamin Britten entre i el juny i el juliol de 1941. Ethel Bartlett i Rae Robertson la van estrenar el 9 de desembre de 1941 al Town Hall de Nova York. Va ser escrita en memòria del pianista, compositor i estadista Ignacy Jan Paderewski, que acabava de morir. La peça dura uns set minuts.

## Origen i context

Benjamin Britten va crear la Mazurka Elegiaca durant els seus tres anys residint als Estats Units que van coincidir amb els primers anys de la Segona Guerra Mundial. Aquesta peça reflecteix la seva depressió pel conflicte i la seva separació d'Anglaterra durant aquest període tumultuós. A més, és un record commovedor i agredolç perquè és un homenatge a Paderewski, el virtuós pianista que també va esdevenir president de Polònia i un símbol nacional. Paderewski es va veure forçat a l'exili quan Polònia va ser dividida després de l'ocupació nazi-soviètica del 1939, i va morir a Nova York a principis de 1941. La Mazurka Elegíaca és, a la vegada, un homeatge a Chopin, compositor també polonès del que Paderewski en fou un gran intèrpret. Britten va capturar la melangia pròpia de les masurques de Chopin en aquesta obra, tot utilitzant una tonalitat, el la bemoll major, sovint utilitzada pel mateix compositor.
Va ser, de fet, l'editor de Britten, Ralph Hawkes, qui li va demanar l'obra per a l'homenatge que havia planificat amb un volum de peces per a piano sol de compositors destacats d'Europa, incloent-hi Bartók, Martin i Milhaud. En una anècdota curiosa, es va confondre i, en un telegrama, va sol·licitar "una peça per a dos pianos" en lloc de la sol·licitud original de "dues peces per a piano". Com a resposta a aquesta petició errònia, Britten va crear una obra destinada al matrimoni Ethel Bartlett i Rae Robertson, per als quals ja havia escrit Introduction and Rondo Alla Burlesca (que també va ser interpretada el dia de l'estrena) durant la seva estada als Estats Units, i amb qui també havia col·laborat Martinů.
El crític del The New York Times va elogiar l'obra com a «un tribut tendre i adient, ja que tenia dignitat i un toc de noblesa». El documentalista expert en Britten John Bridcut, identifica la peça com «un lament per la situació de Polònia: la seva tendresa està plena de violència, i al mig, la peça sembla penjar-se per un fil».
Uns mesos després de la interpretació de la Mazurka elegiaca, l'abril de 1942, Britten i Pears van decidir tornar a Anglaterra.

## Referències

* 1 2 3 Hogwood, Brian. «Informació de l'obra» (en anglès). Good Morning Britten. [Consulta: 29 agost 2018].
* ↑ «Ressenya del disc» (en anglès). Arxivat de l'original el 30 d’agost 2018. [Consulta: 29 agost 2018].
* ↑ Cornfield, Giveon «Duo Pianists Perform Works By Britten Martinu Brahms Lutokowski». Ressenya del disc amb Neal i Nancy O'Doan al piano. Orion, 1977.
* ↑ Stevenson, Joseph. «Ressenya del disc» (en anglès). Allmusic. [Consulta: 29 agost 2018].
* 1 2 Ross Bullock, Philip. «Prgrama de mà». Wigmor Hall. [Consulta: 8 desembre 2023].
* ↑ «Informació de l'obra». Ircam Centre Pompidou. [Consulta: 8 desembre 2023].
# Meandre (mitologia)

En la mitologia grega, Meandre (en grec antic: Μαίανδρος, Màiandros) va ser un déu fluvial, fill d'Ocèan i de Tetis, que corresponia al riu Meandre, que travessava la regió de Cària.
Hom li atribuïa diverses filles: les nimfes Sàmia, epònima de l'illa de Samos, que era a poca distància de la desembocadura del Meandre; Ciànea, mare de Caunos i de Biblis; i Cal·lírroe. També diversos fills, entre els que de vegades s'inclouen Màrsies i el seu germà Babis.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 342. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1995, p. 143. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
Viccionari