OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lluís Jesús de Borbó

Lluís Jesús de Borbó i de Borbó (Madrid, 17 de gener de 1864 - Alger, 24 de gener de 1889) va ser un noble espanyol, membre de la família reial espanyola, creat duc d'Ansola el 1886, amb el rang de Gran d'Espanya.

## Biografia

Va néixer a Madrid el 17 de gener de 1864, tercer fill de la infanta Maria Cristina de Borbó i de l'infant Sebastià de Borbó, en el si de la família reial espanyola, però sense el rang d'infant. Quan tenia 4 anys, amb l'esclat de la revolució de 1868, ell i la seva família van anar a l'exili, instal·lant-se a Biarritz fins a 1875, quan van tornar amb la restauració del seu cosí, el rei Alfons XII.
A causa de la mort del seu pare a Biarritz uns mesos abans de tornar a Espanya, Lluís Jesús i els seus germans van quedar sota custòdia del rei Alfons, adduint-se com a raó les limitacions intel·lectuals de la seva mare, que va enviar-los a estudiar al Theresianum de Viena, Més tard, va ser alferes d'hússars de Pavia i el 30 de maig de 1886 se li va concedir per Reial Decret el ducat d'Ansola, amb Grandesa d'Espanya. L'endemà es va casar a Madrid amb Ana Germana Bernaldo de Quirós y Muñoz, filla dels marquesos de Campo Sagrado, dama de la reina i de l'Orde de la Reina Maria Lluïsa, a més de ser neta de Maria Cristina de Borbó i del seu segon espòs, Fernando Muñoz.
El matrimoni va instal·lar-se a París, però a causa de la salut delicada de Lluís Jesús es van traslladar ben aviat a Alger per prescripció mèdica. Tanmateix, el duc va morir en aquesta darrera ciutat el 24 de gener de 1889. Va succeir-lo en el títol el seu fill Luis Alfonso de Borbón y Bernaldo de Quirós. Poc dies després de la seva mort va néixer un segon fill, Manfredo, que va ser duc d'Hernani. Les seves restes van ser enterrades a la capella del palau dels comtes de Guendulain, a Toledo.

## Referències

* ↑ Guía oficial de España (en castellà). Madrid: Imprenta Nacional, 1877, p. 38.
* 1 2 3 4 5 6 Mateos Sáinz de Medrano, Ricardo. «Luis Jesús de Borbón y Borbón» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 20 gener 2022].
* ↑ Mateos Sáinz de Medrano, Ricardo. «María Cristina Isabel de Borbón y Borbón» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 9 juny 2021].
* 1 2 Atienza, Julio de «Grandezas y títulos del reino concedidos, rehabilitados y autorizados por S. M. el rey don Alfonso XIII (1886-1931)». Hidalguía, núm. 33, 1959, pàg. 178.
* 1 2 Español Bouche, Luis. Nuevos y viejos problemas en la sucesión de la corona española (en castellà). Madrid: Hidalguía, 1999, p. 70.
* ↑ Atienza y Navajas, Julio de. La obra de Julio de Atienza y Navajas, barón de Cobos de Belchite y marqués del Vado Glorioso en «Hidalguia» (en castellà). Madrid: Hildaguia, 1993, p. 36.
# Simfonia núm. 8 (Weinberg)

La Simfonia núm. 8, Flors poloneses, per a solistes, cor i orquestra, op. 83, de Mieczysław Weinberg va ser composta el 1964 i estrenada el 6 de març de 1966.
La simfonia utilitza textos del poema èpic de Julian Tuwim, Flors poloneses -d'aquí el subtítol-, que tracten primer la pobresa de la Polònia d'abans de la guerra, i després la devastació del país en mans dels nazis. Hi apareixen temes com les desigualtats socials, la pobresa, la crueltat en temps de guerra, però també sobre l'esperança en el futur.

## Moviments

La simfonia té una estructura molt diferent, ja que no segueix l'estructura clàssica de quatre parts, sinó una desena i amb textos:
* I. Podmuch wiosny (Vent de primavera)
* II. Baluckie dzieci (Nens de Bałuty)
* III. Przed stara chata (Davant de l'antiga barraca)
* IV. Byl sad (Aquí hi havia un hort)
* V. Bez (Baia de saüc)
* VI. Lekcja (Lliçó)
* VII. Warszawskie psy (Gossos de Varsòvia)
* VIII. Matka (Mare)
* IX. Sprawiedliwość (Justícia)
* X. Wisla plynie (El Vístula flueix)

## Anàlisi musical

A diferència de la Sisena Simfonia, en lloc del cor de nois hi ha veus adultes, incloent-hi tres solistes. L'estil és més desafiant, amb llargs trams foscos i sense rastre de melodies populars. El llenguatge musical es comença a acostar a l'ultra austeritat del Rèquiem que Weinberg començaria a compondre l'any següent.

## Referències

* ↑ Barnett, Rob. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 18 febrer 2020].
* ↑ «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 19 febrer 2020].
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.Fanning, David. «». Gramophone. [Consulta: 6 juny 2023].
# Joan Roig i Soler

Joan Roig i Soler (Barcelona, 18 de gener de 1852- 8 de febrer de 1909) fou un pintor català, deixeble de Modest Urgell. No s'ha de confondre amb l'escultor Joan Roig i Solé.
Fill de Joan Roig i Sagarra i Dolors Soler i Rodés tots naturals de Sitges -vila on naixeren els dos fills comuns amb Josefa Raventós, Emerencià Roig i Raventós i Josep Roig i Raventós-, hi inicià, amb Arcadi Mas i Fondevila, la informal Escola luminista de Sitges. Paisatgista destacat, pintà també a Blanes, Tossa de Mar, Cadaqués, Moià, Camprodon, Barcelona, Mallorca, Badalona, etc. dins un estil emparentat amb l'impressionisme que precedí el Modernisme de Santiago Rusiñol i Ramon Casas, que contactaren amb Sitges gràcies a ell. A part de Barcelona exposà també a Madrid, Saragossa, París, etc.
Deixà una interessant llibreta en la qual apuntava curosament els quadres que venia, el preu i la persona o entitat que els adquiria, manuscrit que es conserva a la Biblioteca de Catalunya (Ms. 3023) i que fou publicat al Butlletí de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi.
Hi ha obra seva a diverses col·leccions reials europees. Als museus catalans, es pot trobar obra seva al Museu de Maricel, al Cau Ferrat, a la Biblioteca-Museu Víctor Balaguer, al Museu de Montserrat, al Museu Marítim de Barcelona, al Museu de l'Empordà, al Museu de Badalona, al Museu Municipal de Tossa de Mar i al Vinseum.

## Obres destacades

* Carrer (Roig Soler)
* Rentadores

## Referències

* ↑ «Naixements.1852.Llibre 1.Registre núm.246». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 18-01-1852. [Consulta: 22 juliol 2019].
* ↑ «Index registre defuncions.1909.Registre núm.1862 Jutjat "Audiencia"». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 08-02-1909. [Consulta: 22 juliol 2019].
* ↑ «Joan Roig i Soler». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 183. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* ↑ Tharrats, Joan Josep. Cent Anys de Pintura a Cadaqués. Barcelona: Parsifal Edicions, 2007, p. 223. ISBN 84-95554-27-5.
* ↑ Obres de Joan Roig a museusenlinia.gencat.cat Consulta 12/11/2010

## Bibliografia

* Isabel Coll, Joan Roig i Soler 1852-1909, Grup d'Estudis Sitgetans, Sitges, 1988
* Lluïsa Sala i Tubert, Joan Roig i Soler. Llibreta de comptes (1881-1908), Butlletí de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi (Barcelona), XV, 2001
* Lluïsa Sala i Tubert, El pintor Joan Roig i Soler a la vila de Moià, "Modilianum" (Moià), 2004, vol. VI, núm. 31.
# Santa Maria d'Esposolla

Santa Maria d'Esposolla és l'església antigament parroquial del poble d'Esposolla, de la comuna de Font-rabiosa, a la comarca del Capcir, de la Catalunya del Nord.
Està situada a la zona sud-est del nucli de població d'Esposolla, a prop del cementiri, que queda més apartat encara, al sud-est.

## Referències

* ↑ Santa Maria d'Esposolla en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «68 - Font-rabiosa». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Corts, Ramon; Galtés, Joan; Manent, Albert. Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya I: A-C. Barcelona: Generalitat de Catalunya - Editorial Claret, 1998, p. 499. ISBN 978-84-39346-13-5.
* Gavín, Josep M. «Cap 5. Santa Maria d'Esposolla». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Géraldine, Mallet. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 245-246. ISBN 978-2-8599-8244-7.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. «El Capcir. Formiguera». A: Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Font-rabiosa». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Llista de peixos de l'illa Elefant

Aquesta llista de peixos de l'illa Elefant -incompleta- inclou 9 espècies de peixos que es poden trobar a l'illa Elefant ordenades per l'ordre alfabètic de llur nom científic.

## C

* Chaenodraco wilsoni

## G

* Gerlachea australis

## M

* Micromesistius australis

## P

* Parachaenichthys charcoti
* Paradiplospinus antarcticus
* Pleuragramma antarctica

## R

* Racovitzia glacialis

## T

* Trematomus bernacchii
* Trematomus newnesi

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Rembiszewski, J. M., Raja rakusai sp. n. (Pisces, Rajidae) from the area of Elephant Island (South Shetland Islands). Polish Polar Research 1980, v. 1 (núm. 1): 95-98.
* Rembiszewski, J. M. i K. Zielinski, Some interesting fish species from the area of Elephant Island (South Shetland Islands). Polish Polar Research 1980, v. 1 (núm. 1): 99-102.

## Enllaços externs

* The composition of the coastal fish fauna around Elephant Island (South Shetland Islands, Antarctica) Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
# Lluís Labarta i Grañé

Lluís Labarta i Grané (Barcelona 4 d'abril de 1852 - Barcelona, 29 de desembre de 1924) fou un il·lustrador, figurinista i decorador català.

## Biografia

Fill de Dionís Labarta i Badia d'ofici forner, natural de Pina de Ebro i de Paula Grané o Grañé i Regassol natural de Caldes de Montbui. Casat amb Beatriu Planas i Trulls. Deixeble i gendre del gravador Eusebi Planas i pare del pintor noucentista Francesc Labarta. El procés formatiu al costat de Francesc Soler i Rovirosa i Maurici Vilomara determinà el signe de la seva orientació professional.
Inicià la seva vinculació al món teatral amb la decoració dels teatres Principal i Espanyol de Barcelona. Posteriorment, reconduí la seva activitat creativa i esdevingué un important autor de figurins teatrals. Complementà les seves inquietuds artístiques amb l'exercici de la docència, com a professor d'indumentària a l'Institut del Teatre.

## Fons

El Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques conserva 547 figurins del artista. Es poden visualitzar a l'Escena Digital del MAE.

## Referències

* ↑ «Naixements.1852.Llibre 1.Registre núm.1321». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 04-04-1852. [Consulta: 22 juliol 2019].
* ↑ «Esquela de defunció». La Vanguardia, 18-01-1925, pàg. 2.
* ↑ (Mendoza, 1995), núm. 97
* ↑ Escena Digital - Lluís Labarta i Grañé

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
# Santa Maria de Palau de Rialb

Santa Maria de Palau és l'església parroquial del nucli del Palau de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
El març de 2020 va ser declarada Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric.

## Situació

Està situada a la part central-ponentina del terme municipal, a la carena del marge esquerre del barranc de Torreblanca, prop de la carretera C-1412b (de Ponts a Tremp). Visible des de la mateixa carretera, s'hi accedeix des del punt quilomètric 15,9 (42° 00′ 52″ N, 1° 10′ 06″ E﻿ / ﻿42.014523°N,1.168391°E﻿ / 42.014523; 1.168391). Està molt ben senyalitzat.

## Descripció

És una església de tres naus, separada per tres arcades i absis nord convertit en sagristia. Volta de canó esfondrada i coberta amb encavallades de fusta i teula. Arcuacions tot al llarg del mur sud en els seus dos nivells, igual que la resta del mur nord romànic. Porta de ponent amb impostes i arcades decorada amb dents de serra. Porta també de mig punt a migdia. Campanar de paret a ponent sobre la finestra espitllerada del cor. Absis amb tres finestres, la central tapiada i lesenes. Absidioles amb finestra central i lesenes.

## Història

L'any 809 és esmentada a propòsit de l'acta de consagració de la Catedral de la Seu d'Urgell. Els segles xi i xii es consuma la construcció de les esglésies romàniques de la Baronia de Rialb. Les llindes de la casa pairal daten de 1646-1652. Entre els anys 1914 i 1916 hi ha l'aixecament de plànol i descripció per Msn. Serra i Vilaró i fotografies per en Josep Puig i Cadafalch. A més es reconstrueix els murs i les cobertes i s'enderroca el campanar. Durant la guerra civil espanyola s'hi saquegen i cremen elements històrics i artístics. L'any 1954 s'erigeixen els altars actuals pintats per A. Gabriel de Ponts.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* ↑ Acord GOV/43/2020, de 3 de març, pel qual es declara Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric, l'església de Santa Maria de Palau de Rialb, a la Baronia de Rialb (Noguera), i se'n delimita l'entorn de protecció (DOGC, núm. 8.078, de 05/03/2020).
* 1 2 «Santa Maria de Palau de Rialb». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2014].
# Qué bonito es Badalona

«Qué bonito es Badalona» és un cançó, així com un pasdoble, creada el 1978 per Joan Manuel Serrat i popularitzada el 1987 per Manolo Escobar.
La cançó va ser creada per Joan Manuel Serrat el 1978 per al seu àlbum 1978, i es tracta d'un pasdoble. Va ser enregistrada entre el 13 i 26 de febrer del mateix any. Vinculada amb la ciutat de Badalona, la lletra retrata la ciutat amb la seva gent i els seus espais, alguns recognoscibles com la platja, l'estació de tren o la Rambla. Hom hi ha vist un cert to irònic del que podia ser una ciutat de l'Àrea Metropolitana de Barcelona, que sembla que no va convèncer els polítics locals del moment. Serrat va afirmar el 1980 que, a diferència del que deia el seu pare –que feia molts anys que no hi anava– que Badalona encara una vila de pescadors, quan el cantant la va visitar va veure una imatge molt diferent: una ciutat industrial amb gent amuntegada.
De la cançó se'n van fer altres versions i va ser cantada per altres cantants, un d'ells va ser Julio Madrid, el mateix 1978. No obstant això, la cançó es va popularitzar el 1987 gràcies a Manolo Escobar, quan el cantant, vinculat a Badalona, va publicar-la en un disc de duets, on la cantava amb el mateix Serrat.
El 2019 el grup Ovidi4 va crear una versió anomenada «Que valenta ets Badalona» per a la campanya de Dolors Sabater i la seva coalició de Guanyem Badalona en Comú i Esquerra Republicana de Catalunya a les eleccions municipals, també com un homenatge a Manolo Escobar, on hi descriuen la ciutat com lluitadora i obrera i valorant la seva diversitat.

## Referències

* ↑ «Joan Manuel Serrat - 1978». Enderrock. [Consulta: 23 juliol 2022].
* ↑ «1978» (en castellà). Fonoteca. [Consulta: 23 juliol 2022].
* 1 2 3 4 Tornero, Carles «30 anys de "Qué bonito es Badalona"». TOT Badalona, núm. 1315, 11-04-2008, pàg. 213.
* 1 2 3 Redacció «La versió de David Fernàndez de 'Qué bonito es Badalona'». El Nacional, 11-05-2019.
* 1 2 3 Redacció «David Fernàndez versiona Manolo Escobar per a la campanya de Dolors Sabater a Badalona». Ara, 11-05-2019.
* ↑ «Julio Madrid - Qué bonito es Badalona» (en castellà). Discogs.
* ↑ Redacció «El cantant Manolo Escobar mor als 82 anys d'edat». Diari de Badalona, 24-10-2013.
* ↑ «Manolo Escobar y Serrat» (en castellà). RTVE - Radio 5, 17-06-2012. [Consulta: 23 juliol 2022].
* ↑ Lobatón, Fermín «Manolo Escobar, estribillo del pueblo». El País, 25-10-2013.
* ↑ Redacció «David Fernández i Ovidi4 versionen Manolo Escobar per la campanya de Sabater a Badalona». Nació Digital, 11-05-2019. Arxivat de l'original el 23 de juliol 2022 [Consulta: 23 juliol 2022].
# Joan Vancell i Puigcercós

Joan Vancell i Puigcercós (Guixers, 1848 - Madrid, 9 d'abril de 1916) va ser un escultor català establert a Madrid.
Va néixer el 1848 a la masia del Bancell al municipi de Guixers (Solsonès). Va aconseguir sengles segones medalles a les Exposicions Nacionals de Belles arts de 1881 i 1884, per les escultures de Tirso de Molina i Francisco de Goya, respectivament, al Palau de Biblioteca i Museus Nacionals i va ser autor de l'escultura de Miguel de Cervantes que adorna l'entrada de la Biblioteca Nacional d'Espanya i d'una medalla representant a Juan de Mariana. També va ser autor d'una medalla en la tomba del també escultor Jeroni Suñol, de qui va ser deixeble, al Cementiri de San Justo.
Estigué casat amb Carme Claveria i va morir l'abril de 1916.

## Referències

* ↑ El Imparcial (Madrid) de 10-04-1916, pàgina 6.
* ↑ «Joan Vancell». Museu Nacional d'Art de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2022].
* ↑ «Juan Vancell Puigcercós» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 5 agost 2022].
* 1 2 Melenderas Gimeno, 2009, p. 170.
* ↑ Melenderas Gimeno, 2009, p. 169-181.
* ↑ Melenderas Gimeno, 2009, p. 170, 177.
* ↑ Carmen Clavería Carnicero va morir a Madrid el 6 de juliol de 1916 (vegeu la pàgina 3 de El Mundo (Madrid), núm. 3.100, de 7-7-1916).
* ↑ «Dirección General de Bellas Artes». Boletín Oficial de la provincia de Murcia [Murcia], 110, 09-05-1916.

## Bibliografia

* Melenderas Gimeno, José Luis «El escultor Juan Vancell Puigcercós». Archivo de Arte Valenciano, 90, 2009, pàg. 169-181. Arxivat de l'original el 2017-10-17. ISSN: 0211-5808 [Consulta: 16 octubre 2017].
* Saguar Quer, Carlos «El cementerio de la sacramental de San Justo: historia y arquitectura». Anales del Instituto de Estudios Madrileños. Instituto de Estudios Madrileños-IEM [Madrid], XLII, 2002, pàg. 103-129. Arxivat de l'original el 2016-05-28. ISSN: 0584-6374 [Consulta: 16 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Grup escultòric de "la Constitució"; publicat a La Ilustración Española y Americana de 15/7/1891 (vegeu la pàgina 8).
* "¡Chist!", estàtua de l'Exposició General de Belles Arts de Barcelona; publicat per La Ilustración Artística, número 519, de 07/12/1891 (vegeu les pàgines 4 i 10).
# Joan Vilella Estivill

Joan Vilella Estivill (Reus, 6 de maig de 1867 - Reus, 29 de juliol de 1925) va ser un empresari català.

## Biografia

Fill de Joan Vilella Llauradó, important empresari reusenc i pare de Joan i Gaietà Vilella Puig, va cursar a Barcelona estudis superiors de comerç i s'incorporà a la indústria familiar. A la seva ciutat continuà treballant amb el seu germà Ramon, i va ser gerent de l'empresa familiar Joan Vilella, societat en comandita. Va continuar la refineria de petroli La Pensilvània, que havia fundat el seu pare, empresa que, segons Carles Sudrià i Triay, cap al 1910 diu que: «sembla que es tractava d'una de les instal·lacions més importants i millor organitzades d'Espanya, amb capacitat per produir 8 milions de litres anuals, amb mercats a Catalunya, a València i a l'interior de la península».
La gasolina es distribuïa a través dels ports de Tarragona i de Cambrils, i durant la Primera Guerra Mundial se'n va incrementar molt la producció i el transport. Va fundar "Vilella Hermanos", un conjunt d'empreses que englobaven diferents sectors d'activitat, en particular relacionada amb els fruits secs i les farines. Invertí i dirigí altres empreses, algunes de barcelonines, com La Vidriera Barcelonesa, la més important. També dirigí La Botonería Barcelonesa i Gijón Fabril, S.A. El 1914 va comprar la Casa Macaya a Barcelona, venuda el 1947 pels seus hereus a La Caixa.
El 1903 va ser president de la Cambra de Comerç i Indústria de Reus, càrrec del qual va dimitir el 1905 per dedicar-se més intensament a les empreses familiars. Va morir a la seva casa de camp, el Mas de Vilella, prop de Reus, el 1925.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 682.
* ↑ Sudrià, Carles «El consum del petroli en la industrialització catalana (1860-1936)». Recerques, núm. 23, 1990, pàg. 188.
* ↑ «Palau Macaya: coneix el Centre». Obra Social La Caixa. La Caixa. Arxivat de l'original el 2015-04-17. [Consulta: 6-IV-2015].
* ↑ Memòria 1886-1986. Reus: Cambra de Comerç i Indústria, 1988, p. 14-15.
# Joan Xipell i Pujol

Joan Xipell i Pujol (Sant Julià de Vilatorta, Osona, 1859 - Barcelona, 1912) fou un enginyer industrial que figurà com a delegat en la llista oficial de l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 278.
# Joaquim Gou i Solà

Joaquim Gou i Solà (Figueres, 1850, - Girona, 1923) fou un eclesiàstic i escriptor català.
Cursà la carrera eclesiàstica en el Seminari de Girona, ordenant-se el 1876, i el 1880 acabà la de filosofia i lletres en la Universitat de Barcelona, doctorant-se en teologia a València el 1883. En el Seminari conciliar de Girona desenvolupà, successivament, les càtedres de llatí i castellà, filosofia, teologia dogmàtica, història eclesiàstica i llengua hebrea, i el 1893 aconseguí, per oposició, una canongia simple en la catedral de Girona. Últimament havia sigut designat ecònom de la mitra.
Escriví, entre els seus treballs:
* De lingua latina sive de ejus historia, dignitate alque utilitate ac de methodo ad cam recta tradendam (Girona, 1884);
* In laudem Philosophiae oratio, inserta quasi tota en Fragmentos latinos, de Sagrera i Pijoan (Girona, 1884);
* El templo del Señor, obra del cardenal Margarit, traduïda i anotada, a Revista de Girona (1886);
* Ecos religiosos (Girona, 1899);
* Lecciones razonadas de religión (Girona, 1890);
* Prontuario de religión y moral (Girona, 1904);
* Lecciones de llengua hebrea, con nociones de caldeo arámico biblico (Barcelona, 1909);
* Estudios apologéticos (Girona, 1915-16).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 775 (ISBN 84-239-4526-X)
# Joaquín Arias

Joaquín Arias (Cuba, 12 de novembre de 1914 - valor desconegut) fou un futbolista cubà de la dècada de 1930.
Fou internacional amb la selecció de Cuba, amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1938.
Pel que fa a clubs, destacà a Juventud Asturiana.

## Referències

* ↑ ¿Hubo futbolistas españoles en el Mundial de Francia 1938? La selección de Cuba. Arxivat 2016-03-17 a Wayback Machine. Cuadernos de Fútbol, núm. 55, data: 1 juny 2014, ISSN: 1989-6379
* ↑ Joaquín Arias Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Perfil a 11v11.com
* ↑ Joaquín Arias a National-Football-Teams.com (anglès)
# Johann Andreas Herbst

Johann Andreas Herbst (Nuremberg, 9 de juny de 1588 - Frankfurt, 24 de gener de 1666) fou un compositor i teòric musical del Barroc. Fou mestre de capella del landgravi de Hessen i més tard de l'església del Carme de Frankfurt. Herbst és conegut principalment per haver estat el primer a formular la prohibició de les quintes i octaves ocultes en la pràctica de l'harmonia, regla observada rigorosament fins a primers de segle XX i que els compositors post-wagnerians començaren a transgredir, primer amb gran timidesa i després amb sencera llibertat. Les seves obres principals són: Música practica (1642), un dels primers mètodes científics de solfeig; Música poètica, tractat d'escriptura musical que guarda la regla en qüestió (1643); Art practica i poètica (1653). També deixà algunes composicions, a saber: Meletemata sacra Davidis..., de 3 a 5 veus (1619), i Theatrum amoris, madrigals alemanys de 5 a 6 veus (1613).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 1129 ISBN 84 239-4527-8