OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Suite per a orquestra núm. 1 (Enescu)

La Suite per a orquestra núm. 1 en do major, op. 9, va ser composta per George Enescu entre el gener i el febrer de 1902.

## Moviments

* Prélude à l'unisson
* Menuet lent
* Intermède
* Final

## Anàlisi musical

L'obra s'acosta a la pràctica habitual d'Enescu: cadascun dels tres darrers moviments desenvolupa material temàtic extret del Prélude. Els dos moviments centrals són potser massa similars a causa d'això, i tots dos estan dominats per un so de corda càlid que es produeix en el desenvolupament gradual i amplificat de la melodia.
El primer moviment, Prélude à l'unisson, és especialment notable perquè les cordes el toquen a l'uníson, inspirat clarament per melodies romaneses. Aquest Prélude és una obra única en la literatura simfònica mundial, tant per les seves característiques tècniques com pel seu ethos singular. No hi ha precedents d'un moviment complet d'un cicle simfònic interpretat a l'uníson. El tema àmpliament espaiat s’acompanya, cap al seu tancament, de l'amenaçador so de tambors. Enescu li va dir amb orgull a Gavoty que Kodály solia fer que els seus alumnes estudien aquesta peça com un exemple destacat de monodia. Els musicòlegs romanesos han rastrejat aquest Prélude per trobar les seves arrels en la melodia popular i la seva dependència numèrica de la sèrie de Fibonacci. Però segurament la influència més gran i directa de totes és el cor die alte Weise, al preludi de l'acte III de Tristany i Isolda. El caràcter rítmic del fraseig i algunes de les progressions harmòniques implícites són massa similars perquè això sigui una simple coincidència. El Prélude d’Enescu, però, té qualitats especials pròpies, en particular, sobretot la forma en què el fraseig està dissenyat per encarnar la sensació de tensió física que pot produir tota una secció de corda que toca a l’uníson.
Tot seguit, apareix un lent Minuet que és la continuació lògica del primer moviment. Segueix un Intermède més ombrívol, marcat pel tractament polifònic en què una melodia se sobreposa a una altra. L'Intermède té un fort parentiu amb el segon dels dos Intermèdes per a orquestra de corda que Enescu va escriure el 1902 i el 1903. El moviment final és un ball, una espècie de giga i tarantel·la, com una reafirmació de la vida.

## Referències

* 1 2 3 Malcolm, 1990, p. 99.
* ↑ Malcolm, 1990, p. 271.
* 1 2 Malcolm, 1990, p. 98.
* ↑ Bentoiu, 2010, p. 54.
* ↑ Anderson, Keith. «Ressenya del disc» (en anglès). Naxos. Arxivat de l'original el 8 de juny 2021. [Consulta: 8 juny 2021].

## Bibliografia

* Malcolm, Noel. Toccata Press. Masterworks of George Enescu: A Detailed Analysis (en anglès), 1990. ISBN 9780907689324.
* Bentoiu, Pascal. Scarecrow Press. George Enescu : his life and music (en anglès), 2010. ISBN 9780810876903.
# Suite per a piano núm. 2 (Enescu)

La Suite per a piano núm. 2 en re major (Des cloches sonores), op. 10, és la segona suite per a piano de George Enescu, composta entre 1901 i 1903 a París. Es va publicar el 1904 i està dedicada a Louis Diémer.

## Origen i context

La Tocata la va escriure l'agost de 1901 i la Suite es va completar l'estiu de 1903 amb altres tres moviments, per a la seva presentació en un concurs organitzat per la revista Musica. Es va inscriure a la divisió de piano del concurs, el Premi Pleyel, sota el lema Des cloches sonores. Va guanyar el primer lloc. Entre els jutges hi havia Claude Debussy, Vincent d'Indy, Georges Hüe, Pierre Lalo, Charles Malherbe, Reynaldo Hahn, Henri de Curzon, Gabriel Pierné i Alfred Cortot. És una composició que mostra un neoclassicisme a l'estil francès, el mateix músic reconeix la influència de Debussy, i el folklore romanès d'Enescu no està absent, però més aviat en forma discreta.

## Moviments

Dividida en quatre moviments, una actuació requereix uns vint minuts.
* Toccata
* Sarabanda
* Pavane
* Bourrée

## Referències

* ↑ Bentoiu, 2010, p. 72, 80.

## Bibliografia

* Bentoiu, Pascal. 2010. Masterworks of George Enescu: A Detailed Analysis, translated by Lory Wallfisch. Lanham, MD: Scarecrow Press. ISBN 978-0-8108-7665-1 (paper) ISBN 978-0-8108-7690-3 (ebook).
* Malcolm, Noel. 1990. George Enescu: His Life and Music, amb un pròleg de Sir Yehudi Menuhin. Londres: Toccata Press. ISBN 0-907689-32-9 ISBN 0-907689-32-9.
* Hoffman, Alfred i Adrian Rațiu. 1971. "Succese ale simfonistului (1900–1906)". A George Enescu: Monografie, 2 vols., Editat per Mircea Voicana, 237-329. Bucarest: Editura Academiei Republicii Socialiste România.

## Enllaços externs

* Discographie de la Suite n ° 2 pour piano, op. 10 (francès)
# Offerman

Offerman és una població dels Estats Units a l'estat de Geòrgia. Segons el cens del 2000 tenia 403 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Offerman tenia 403 habitants, 160 habitatges, i 119 famílies. La densitat de població era de 49,6 habitants/km².
Dels 160 habitatges en un 32,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,1% hi vivien parelles casades, en un 11,9% dones solteres, i en un 25,6% no eren unitats familiars. En el 23,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,52 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,1% tenia menys de 18 anys, un 9,2% entre 18 i 24, un 29,5% entre 25 i 44, un 24,3% de 45 a 60 i un 11,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.429 $ i la renda mediana per família de 31.875 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.750 $ mentre que les dones 21.389 $. La renda per capita de la població era d'11.393 $. Entorn del 18,6% de les famílies i el 21,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Offerman». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Offerman». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Gabès Médina

La delegació o mutamadiyya de Gabès Médina (àrab: معتمدية قابس المدينة, muʿtamadiyyat Qābis al-Madīna) és una delegació de Tunísia, a la governació de Gabès, formada per la ciutat en la seva zona central, incloent la medina (la zona vella i el mercat) que li dona el nom. La delegació té 44.660 habitants (cens del 2004).

## Administració

La delegació o mutamadiyya, amb codi geogràfic 51 51 (ISO 3166-2:TN-12), està dividida en cinc sectors o imades:
* Secteur 1 (51 51 51)
* Secteur 2 (51 51 52)
* Secteur 3 (51 51 53)
* Secteur 4 (51 51 54)
* Chott Sidi Abdesselam (51 51 55)
Al mateix temps, forma part de la municipalitat o baladiyya de Gabès (codi geogràfic 51 11).

## Referències

* ↑ «Gabès Médina (Delegation, Tunisia) - Population Statistics, Charts, Map and Location» (en anglès). [Consulta: 9 juliol 2018].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 112-115. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 158. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Winfield (Illinois)

Winfield és una vila dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 8.718 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Winfield tenia 8.718 habitants, 2.975 habitatges, i 2.403 famílies. La densitat de població era de 1.246,7 habitants/km².
Dels 2.975 habitatges en un 43% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 72,5% hi vivien parelles casades, en un 6,4% dones solteres, i en un 19,2% no eren unitats familiars. En el 16,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,91 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,1% tenia menys de 18 anys, un 5,1% entre 18 i 24, un 31,5% entre 25 i 44, un 25,6% de 45 a 60 i un 7,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 89.060 $ i la renda mediana per família de 98.528 $. Els homes tenien una renda mediana de 62.433 $ mentre que les dones 42.328 $. La renda per capita de la població era de 35.482 $. Aproximadament el 0,8% de les famílies i el 3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Winfield». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Winfield». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Districte de Fort-de-France

El Districte de Fort-de-France és una divisió administrativa francesa, situada al departament i regió de Martinica.
El codi INSEE del districte és el 9721.

## Composició

Llista de cantons del districte de Fort-de-France :
* Cantó de Fort-de-France-1 - (fraction) ;
* Cantó de Fort-de-France-2 - (fraction) ;
* Cantó de Fort-de-France-3 - (fraction) ;
* Cantó de Fort-de-France-4 - (fraction) ;
* Cantó de Fort-de-France-5 - (fraction) ;
* Cantó de Fort-de-France-6 - (fraction) ;
* Cantó de Fort-de-France-7 - (fraction) ;
* Cantó de Fort-de-France-8 - (fraction) ;
* Cantó de Fort-de-France-9 - (fraction) ;
* Cantó de Fort-de-France-10 - (fraction) ;
* Cantó de Le Lamentin-1-Sud-Bourg - (fraction) ;
* Cantó de Le Lamentin-2-Nord - (fraction) ;
* Cantó de Le Lamentin-3-Est - (fraction) ;
* Cantó de Saint-Joseph - (commune) ;
* Cantó de Schœlcher-1 - (fraction) ;
* Cantó de Schœlcher-2 - (fraction).
Llegenda :
    (fraction) : Fracció de comuna
    (commune) : Comuna sencera

## Evolució demogràfica

Evolució demogràfica :
| 1961 | 1967 | 1974 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 120 777 | 139 660 | 147 651 | 155 571 | 163 969 | 166 139 |
| Chiffres INSEE Població sense dobles comptes ||||||

## Fonts

* Superfície i dades demogràfiques : INSEE Arxivat 2011-05-19 a Wayback Machine. et Web de splaf

## Vegeu també

* Cantons de Martinica
* Comunes de Martinica
# Marcel·lí de Cartago

Marcel·lí de Cartago (Toledo, segle IV - Cartago, 423) fou un tribú i diplomàtic hispanoromà. És venerat com a sant per totes les confessions cristianes.

## Biografia

Va néixer a Toledo, en una rica família, relacionada amb la Gens Flavia. Amic d'Agustí d'Hipona, que li dedicà el primer llibre de Civitas Dei, va mantenir correspondència amb Jeroni d'Estridó. Tribú de l'exèrcit i conseller de l'emperador Honori, va ésser enviat el 411 a Cartago, amb el seu germà Aprigi, procònsol d'Àfrica, per resoldre la crisi política sorgida arran de l'heretgia donatista.
A Cartago, Marcel·lí va actuar com a tribú i notari i va presidir un sínode amb 286 bisbes catòlics i 279 de donatistes, on es va condemnar el donatisme i s'instà als bisbes heretges a tornar a l'ortodòxia. Els donatistes ho refusaren i, per tal d'evitar que hi hagués accions oficials, van acusar Marcel·lí i Aprigi de corrupció i complicitat amb Heraclià, usurpador de l'Imperi. El 413 van originar una insurrecció militar, sufocada per l'exèrcit imperial.
El general Marí, però, enviat per l'emperador per combatre Heraclià i partidari dels donatistes, va emetre una condemna de mort contra Marcel·lí, per l'acusació de traïció que li havien fet. Agustí d'Hipona va intervenir en va en favor seu, però Marí, amb plens poders, va fer decapitar el tribú i el seu germà abans que pogués arribar cap contraordre de Roma; l'execució va ésser el 12 de setembre.
L'emperador Honori va reconèixer que la sentència era arbitrària i la va anul·lar, però va arribar tard. Es van aprovar i confirmar totes les decisions que havia pres, i l'Església catòlica el va proclamar màrtir. Sant Agustí i sant Jeroni van escriure el seu elogi funerari.

## Bibliografia

* Piero Bargellini. Mille Santi del giorno. Vallecchi editore, 1977
# Rafael Contreras Raya

Rafael Contreras Raya (Montilla,1952) és un actor valencià i director tant d'escena com de doblatge.
Va començar a treballar en 1977. Deu anys després començà als estudis Tabalet, pioners en les sessions de doblatge en valencià, dels quals arribà a ser-ne director de doblatge. Contreras ha donat veu valenciana a personatges de Woody Allen en pel·lícules com Annie Hall, Manhattan o Misteriós assassinat a Manhattan. Segons declara, amb el naixement de Canal Nou van veure l'oportunitat de donar-li estabilitat als actors. Malauradament la situació encara no s'ha recuperat. En 2012 va rebre el premi Narcís de l'Associació d'Actors i Actrius Professionals Valencians.

## Referències

* 1 2 Játiva, Juan Manuel «Entre la rabia y la inmigración». El País [Madrid], 12-04-2012. ISSN: 1134-6582.
* 1 2 «Los actores valencianos premiarán a Mario Gas y Rafa Contreras en una noche de "fiesta y reivindicación" - EcoDiario.es». elEconomista.es, 06-03-2012. [Consulta: 1r agost 2020].
# Benvinguts a Zombieland

Benvinguts a Zombieland (títol original: Zombieland) és una comèdia post-apocalíptica de zombis de 2009 escrita per Paul Wernicke i Rhett Reese, i dirigida per Ruben Fleischer. Va ser distribuïda per Columbia Pictures i es va estrenar el 9 d'octubre als EUA i el 25 de desembre a Espanya.
Al llarg de la pel·lícula els protagonistes hauran de triar que és pitjor: si confiar els uns en els altres o sucumbir davant els zombis i el seu insaciable apetit per la carn humana. L'octubre de 2019 s'estrenaria una seqüela directa dita Zombieland: Double Tap.

## Repartiment

* Jesse Eisenberg com a Columbus Ohio
* Woody Harrelson com a Tallahassse
* Emma Stone com a Wichita
* Abigail Breslin com a Little Rock
* Amber Heard com a 406
* Bill Murray com ell mateix

## Referències

* 1 2 3 «Zombieland». Box Office Mojo. [Consulta: 18 desembre 2009].
* ↑ «Benvinguts a Zombieland». Ésadir, portal lingüística de la CCMA. [Consulta: 18 desembre 2009].

## Enllaços externs

* Web oficial promocional Arxivat 2009-10-16 a Wayback Machine.
* Web oficial
# Hippidion

Hippidion fou un gènere de mamífers extints de la família dels èquids. Visqueren fins a finals del Plistocè a Sud-amèrica i s'extingiren fa uns 10.000 anys, curiosament en la mateixa època en què arribaren els primers humans al continent americà.
Amb la formació de l'istme de Panamà a finals del Pliocè, molts grups d'animals s'estengueren de Nord-amèrica a Sud-amèrica, incloent-hi diversos èquids. Hippidion arribà a Sud-amèrica fa 2,5 milions d'anys, poc abans de la creació del pont de terra centreamericà. Els èquids del gènere Equus, que també provenien de Nord-amèrica, arribaren a Sud-amèrica entre fa 1,5 i 1 milió d'anys. Inicialment, es cregué que el gènere Hippidion ja s'havia separat d'Equus feia uns 10 milions d'anys, però noves anàlisis d'ADN mostren que ambdós llinatges divergiren a finals del Pliocè, fa uns 3 milions d'anys. Per tant, Hippidion seria bastant més proper als cavalls actuals del que es creia.

## Referències

* ↑ «Florida Fossil Horse Newsletter. Volume 3, Number 2 2nd Quarter--June 1994» (en anglès).
* ↑ Ludovic Orlando; Dean Male; Maria Teresa Alberdi; Jose Luis Prado; Alfredo Prieto; Alan Cooper; Catherine Hänni «Ancient DNA Clarifies the Evolutionary History of American Late Pleistocene Equids fa uns 3 milions d'anys» (en anglès). J. Mol. Evol., 66, 5, 2008, pàg. 533–538. Arxivat de l'original el 2012-04-13 [Consulta: 16 juny 2012]. Arxivat 2012-04-13 a Wayback Machine.
# Carlos Espinosa de los Monteros Sagaseta de Ilurdoz

Carlos Espinosa de los Monteros y Sagaseta de Illúrdoz (Pamplona, 12 d'abril de 1847 - Madrid, 27 de maig de 1928) fou un militar, cartògraf i polític navarrès.

## Biografia

Va estudiar a l'Escola Major de l'Exèrcit i va participar en la Tercera Guerra Carlina (1872-1876), amb el grau de coronel. Va ser secretari de la Junta Superior Facultativa d'Estat Major, cap de secció i cap del gabinet del Ministeri de la Guerra, General de la Xna Divisió i governador militar de Pamplona i de la província de Navarra (1908-1912). El 25 de desembre de 1912 va ascendir a tinent general.
Era casat amb Dolores Bermejillo y García Menocal. Va ser el primer marquès de Valtierra, títol instituït el 1907. Va ser també elegit diputat del Partit Liberal Fusionista a les eleccions generals espanyoles de 1881 pel districte d'Albocàsser, governador civil de Guipúscoa i de la província de Barcelona (1903), i director general de Correus i Telègrafs (1907) Va servir com agregat militar de l'ambaixada d'Espanya a Londres (1873) i Viena (1888). Va ser ambaixador d'Espanya a França des de fins al 29 de desembre de 1915, quan va esdevenir Capità General de la VI Regió Militar. El 1877 es va integrar en la Comissió Històrica de la Guerra Civil. Hi va fer tasques topogràfiques com l'aixecament dels plànols de la vila de Bilbao i de Sant Sebastià. Va pertànyer a l'Institut Geogràfic. Durant la Tercera Guerra Carlina va publicar diversos articles sobre tècnica militar a El Imparcial, sota el pseudònim d'Óscar Sinopesa Montes de Loros.
Fou pare de Carlos i Eugenio Espinosa de los Monteros y Bermejillo.

## Referències

* ↑ Martín López, José. Cartógrafos españoles (en castellà). Madrif: Centro Nacional de Información Geográfica (Ministerio de Fomento), 2017, p. 106. DOI 10.7419/162.02.2017.

## Enllaços externs

* Carlos Espinosa de los Monteros Sagaseta de Ilúrdoz a genea.net
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Revista Hidalguía, núm 42 p. 621
# Gennadi d'Astorga

Gennadi d'Astorga o del Bierzo (El Bierzo, Regne de Lleó, mitjan segle ix - Santiago de Peñalba, 936) va ésser un monjo benedictí, abat del monestir de monestir de San Pedro de los Montes, prop de Ponferrada, i bisbe d'Astorga entre 909 i 919. És venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

Monjo, es va retirar al monestir d'Ageum (Ayoó de Vidriales, província de Zamora), on va conèixer l'obra de Fructuós de Braga i Valeri del Bierzo, volent imitar-la. Cap al 892-895 va arribar al monestir de San Pedro de Montes, que havia estat destruït, i va decidir de restaurar-lo, treballant activament en la seva reconstrucció. La comunitat, que s'hi establí, va adoptar la Regla de Sant Benet, i l'any 896 Ranulf, bisbe d'Astorga, en nomena Gennadi abat.
L'any 908, Alfons III d'Astúries insisteix perquè sigui el successor de Ranulf al bisbat, càrrec que ocuparà entre 909 i 919, quan desitjós de tornar a la vida monàstica, deixa el càrrec i hi és succeït pel bisbe Fortis. Torna llavors a Montes, on és abat el seu deixeble Vicenç de Montes, i hi viu com a monjo, col·laborant en la reconstrucció.
En 932 mor Fortis i Gennadi torna a ésser bisbe d'Astorga fins que és nomenat un nou bisbe, retirant-se de nou i ja fins al 936, quan mor, al monestir de Santiago de Peñalba (a l'actual Peñalba de Santiago, municipi de Ponferrada), on va ésser abat i passava molt de temps retirat en una cova propera.
Gennadi fou una figura important de la repoblació de la regió, ja que impulsà nombroses fundacions i restauracions, de monestirs i esglésies: Santiago de Peñalba, San Alejandro, Santa Leocadia de Castañeda i San Andrés de Montes.
* San Pedro de Montes
* Cova de San Genadio, prop del monestir de Peñalba.
* Església de Santiago de Peñalba, lloc d'enterrament del sant

## Veneració

Per la santedat de la seva vida, va ésser enterrat a l'església del monestir de Peñalba; en ésser abandonat el monestir, les relíquies van ésser traslladades (llevat d'una relíquia) i és al convent de dominiques de Villafranca del Bierzo. La comunitat es traslladà a Valladolid i hi portà les relíquies al nou convent, conegut com a las Lauras. Amb el temps, la relíquia del cap va ésser cedida, a petició de la diòcesi, a la catedral d'Astorga, on és avui.
# María Dolores Gispert Guart

María Dolores Gispert Guart (Barcelona, 22 de març de 1934 – Barcelona, 20 de juliol de 2018) va ser una actriu de veu i locutora catalana.

## Carrera professional

Va començar la seva carrera com a locutora a Radio Barcelona, de molt joveneta, i va iniciar-se en el doblatge de pel·lícules durant la dècada dels 40.
Va participar esporàdicament al quadre escènic de l'emissora i interpretà l’obra Don Juan Tenorio, al costat de la seva mare, Enriqueta Guart. Més endavant va formar part del grup d’actors de «Teatro invisible», un programa dramàtic de RNE a Barcelona.
Com a actriu de doblatge va prestar la veu a actrius com Whoopi Goldberg (en una cinquantena de pel·lícules), Kathy Bates (a Titanic), Joanna Cassidy (a Blade Runner) o Pippi Calcesllargues. Va participar en el doblatge de grans produccions com La isla del tesoro, La nit del caçador, Jo confesso, Irma la dulce, Bonnie & Clyde, Grease, El rey León o Sister Act, entre d'altres. També va ser directora de doblatge en pel·lícules com La llista de Schindler o El color púrpura.
En la dècada dels cinquanta va debutar en el cinema i intervingué en les pel·lícules Los agentes del Quinto Grupo (1955), de Ricardo Gascón, La legión del silencio (1956), dirigida per José María Forqué i José Antonio Nieves Conde, El ángel está en la cumbre (1958), de Jesús Pascual, i Sendas marcadas (1959), de Joan Bosch.

## Entorn familiar

La seva mare, Enriqueta Guart Illescas, treballava a Ràdio Miramar. Els avis eren també actors i l'àvia, Carmen Martínez Illescas, treballà a Ràdio Barcelona, alternant la feina de locutora amb interpretacions en el quadre escènic. Ella estigué casada amb l'actor de doblatge i locutor radiofònic Miguel Ángel Valdivieso

## Referències

* ↑ «María Dolores Gisper» (en castellà). Decine21, 02-06-2023. [Consulta: 1r juny 2023].
* ↑ «Mor María Dolores Gispert, la dobladora de Pippi Calcesllargues». NacióDigital.
* ↑ «Mor la dobladora barcelonina de Pippi Calcesllargues». [Consulta: 22 juliol 2018].
* 1 2 3 «Saps que el segle passat hi va haver una nissaga de locutores i actrius fent ràdio en tres emissores diferents alhora?». Dones a les ones, 28-05-2022. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ «María Dolores Gispert - Ficha eldoblaje.com». [Consulta: 22 juliol 2018].
* ↑ «La voz española de Whoopi Goldberg se va para siempre» (en castellà). Diario Jaen, 24-07-2018. [Consulta: 31 maig 2023].
* 1 2 «María Dolores Gispert(1934-2018)». IMDb, 25-04-1955. [Consulta: 31 maig 2023].

## Enllaços externs

* Antonio ElCunez. «MARIA DOLORES GISPERT», 13-04-2011. [Consulta: 22 juliol 2018].