OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carles Arnal Ibáñez

Carles Arnal Ibáñez (Vila-real, 8 de febrer de 1957) és un polític, biòleg i professor valencià, diputat a les Corts Valencianes en la VII Legislatura.
Actualment és portaveu d'Els Verds-Esquerra Ecologista del País Valencià, partit creat pel mateix Arnal i altres exmilitants d'Els Verds del País Valencià el 2004 per la seua disconformitat amb l'acord pres pels darrers per a concórrer junt al PSOE a les eleccions europees i generals del mateix any. Fou diputat a les Corts Valencianes a la VI Legislatura (2003-2007), triat a la coalició Esquerra Unida - L'Entesa per la circumscripció de València.
Va ser present a les llistes a les Eleccions a les Corts Valencianes de 2007 per la coalició d'esquerres i nacionalista Compromís pel País Valencià, on es trobaria amb el també ecologista i rival polític Joan Francesc Peris (d'Els Verds del País Valencià). Després de la crisi de la formació del Compromís, participaria de la nova coalició electoral formada pel Bloc Nacionalista Valencià, Iniciativa del Poble Valencià i el seu partit, Els Verds - Esquerra Ecologista (Bloc-Iniciativa-Verds) per a concórrer a les eleccions generals espanyoles de 2008.
Ha militant a la CNT als darrers anys del franquisme i de la transició democràtica.Començà la seua militància política el 1994 a Els Verds, però abans ja prendria contactes amb el món ecologista integrant-se el 1975 al primer grup ecologista valencià, Margarida, i posteriorment del Grup Ecologista Llibertari.
Es llicencià en Biologia a la Universitat de València el 1979, i es doctorà el 1999. Actualment és catedràtic d'ensenyament secundari jubilat i membre d'Acció ecologista-Agró.

## Publicacions

Ha publicat alguns llibres i articles científics i de divulgació sobre diferents temes ambientals valencians, especialment sobre temàtica forestal i agricultura, a banda de nombrosos articles en periòdics i revistes valencians.
* Verd fosc. Una aproximació al medi ambient valencià. (1993)
* Balanç d'11 anys de gestió forestal autonòmica. Publicat a la revista Cuadernos de Geografía de la Universitat de València, 1995.
* La Agricultura y el Medio Ambiente. Publicat a "El Medio Ambiente en la Comunidad Valenciana" del COPUT el 1987.

## Referències

* ↑ Entrevista a Carles Arnal a Valencianisme.com, publicada el 6 de març de 2007 (Consultat el 26/03/2009)
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 30 juliol 2015].
* ↑ GARCÍA, J.L.Els Verds donen per fet que seran la marca ecologista del pacte EU-Bloc, publicat a Levante-EMV el 25 de juliol de 2006. (Consultat el 26/03/2009)
* ↑ Iniciativa i Projecte Obert, els Verds i el Bloc arriben a principi d'acord per a concórrer en coalició a les generals Arxivat 2022-10-06 a Wayback Machine., publicat a ANNA Notícies l'11 de gener de 2008. (Consultat el 22/03/2009)
* Biografia de polítics valencians Arxivat 2009-09-20 a Wayback Machine.
* Fitxa personal a la web de L'Entesa Arxivat 2004-06-20 a Wayback Machine.
# Elmadağ

Elmadağ és una població i districte de la província d'Ankara a la regió d'Anatòlia Central de Turquia. D'acord amb el cens del 2010, la població del districte era de 43.311 habitants dels quals 42.099 vivien a la població d'Elmadağ. El districte té una superfície de 568 km², i l'elevació mitjana de 1.135 m amb el punt de major elevació al mont İdris 1995 m. Elmadağ (1.862 m.) també és una muntanya prop de la ciutat i a 45 km de la ciutat d'Ankara a la carretera de Kırıkkale.

## Notes

* ↑ Statistical Institute
* ↑ Statoids. «Statistical information on districts of Turkey».

## Enllaços externs

* http://www.elmadag.gov.tr/ (turc)
* http://www.elmadag.bel.tr/ (turc)
* http://www.elmadag.biz/ Arxivat 2010-01-02 a Wayback Machine. (turc)
* Falling Rain Genomics, Inc. «Geographical information on Elmadağ, Turkey».
* Governorship of Elmadağ, Turkey. «Brief history and geography of Elmadağ» (en turc). Arxivat de l'original el 2008-02-13.
# Upton (Massachusetts)

Upton és una població dels Estats Units a l'estat de Massachusetts. Segons el cens del 2000 tenia 5.642 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Upton tenia 5.642 habitants, 2.042 habitatges, i 1.562 famílies. La densitat de població era de 101,2 habitants/km².
Dels 2.042 habitatges en un 42,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 67,9% hi vivien parelles casades, en un 6,7% dones solteres, i en un 23,5% no eren unitats familiars. En el 19% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,74 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,17.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,1% tenia menys de 18 anys, un 4,3% entre 18 i 24, un 35% entre 25 i 44, un 22,2% de 45 a 60 i un 9,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 78.595 $ i la renda mediana per família de 89.251$. Els homes tenien una renda mediana de 66.734 $ mentre que les dones 39.224$. La renda per capita de la població era de 34.924$. Entorn de l'1,8% de les famílies i el 3,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Upton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Upton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Katrin Wagner

Katrin Wagner (Brandenburg an der Havel, 13 d'octubre de 1977) també coneguda com a Katrin Wagener-Augustin, és una piragüista alemanya, guanyadora de sis medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 13 d'octubre de 1977 a la ciutat de Brandenburg an der Havel, població situada a l'estat de Brandenburg, que en aquells moments formava part de l'Alemanya Occidental i que avui en dia forma part d'Alemanya.
Va participar, als 22 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), on va participar en les proves d'esprint de K-2 en la distància de 500 metres femenins, on guanyà la medalla d'or al costat de Birgit Fischer, i en la prova de K-4 de 500 metres, on també guanyà la medalla d'or. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de K-4 i finalitzà quarta posició en la prova de K-1. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (Xina) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de K-4 i la medalla de bronze en la prova de K-1.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2012 celebrats a Londres (Regne Unit) va aconseguir guanyar la seva sisena medalla olímpica, la medalla de plata en la prova dels K-4 500 metres.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 26 medalles en el Campionat del Món de piragüisme, destacant 10 medalles d'or, catorze medalles de plata i dos medalles de bronze.

## Referències

* 1 2 3 4 «Katrin WAGNER» (en anglès). International Olympic Committee. [Consulta: 8 març 2025].
* 1 2 3 4 «Katrin WAGNER-AUGUSTIN - Olympic Canoe Sprint | Germany», 25-06-2019. [Consulta: 8 març 2025].
* 1 2 Deutschland, Team. «Katrin Wagner-Augustin» (en anglès). [Consulta: 8 març 2025].
# Sot dels Còdols

El Sot dels Còdols és un sot del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
És a la zona central del terme de Castellcir, al sud-est de la masia de la Talladella i al nord-est de la del Prat. El Sot dels Còdols conté un torrent que discorre de nord-oest a sud-est i s'aboca en la Riera de Castellcir a prop i al sud del Pas de la Tuna. Aquest sot es troba al nord del Bruguerol de la Roca i al sud de la Feixa de la Baga, a llevant dels Camps de la Talladella.

## Etimologia

Es tracta d'un topònim romànic modern de caràcter descriptiu, generat ja en català; és un sot on són abundosos els còdols.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Sot dels Còdols en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònim no surt en el mapa
# Último Resorte

Último Resorte va ser un grup punk i, en els seus últims anys, hardcore punk, de Barcelona, amb un paper decisiu en la història del punk en aquesta ciutat. Després de la primera onada del punk barceloní de grups com La Banda Trapera del Río, Basura i Mortimer, Último Resorte va ser el grup que va mantenir viva la flama del punk en el canvi de dècada.
L'any 1979, es va formar el grup i va fer la seva primera actuació en directe al manicomi de Sant Boi del Llobregat. El març de 1981 van tocar a la sala Década. No van publicar fins al 1982 havent passat diverses mutacions i canvis d'estil però sempre amb la parella formada per Silvia Escario, Juan Ramón Ferrando Juanito van publicar el seu primer EP, un dels primers discos punk amb un so brut so amb set temes. Rosa, Strong i Peter eren els altres tres components del grup. El 1983 van publicar el seu segon disc, l'EP de 12 Una causa sin fondo, amb millor i més madur so. Es van dissoldre en els primers mesos de 1984.

## Discografia

* Último Resorte, Flor y Nata (1982), EP
* Una causa sin fondo (Flor y Nata (1983), EP 12"
* Post mortem (Tralla Records, 1994), LP maqueta gravada en abril de 1981.
* Qué difícil es ser punk (Outline Records, 2001)

## Referències

* ↑ Aviñoa, Xosé. Història de la música catalana, valenciana i balear. Edicions 62, 1999, p. 75. ISBN 8429747001.
* ↑ «Entrevista a Silvia Escario (Último Resorte)» (en castellà). La Fonoteca. [Consulta: 8 desembre 2015].
* 1 2 «Punk, autogestió i mala hòstia: memòria contracultural de Barcelona». [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ D., Joni. Que pagui Pujol! Una crònica punk de la Barcelona dels 80. Barcelona: Hace Color + La Ciutat Invisible, octubre 2010. ISBN 978-84-938332-0-6.
* ↑ Domínguez, Salvador. Los hijos del rock: los grupos hispanos 1975-1989 (en castellà). SGAE, 2004, p. 780. ISBN 8480486155.
# Quartet de corda núm. 10 (Weinberg)

El Quartet de corda núm. 10 en la menor, op. 85, va ser compost per Mieczysław Weinberg entre el juliol i l'agost de 1965. Dedicada a la segona esposa del compositor Olga Rakhalskaia, la partitura es va desar en un calaix i va haver d'esperar sis anys per a la seva estrena a Moscou pel Quartet Glinka.

## Moviments

* I.Adagio
* II.Allegro
* III.Adagio
* IV.Allegretto

## Referències

* ↑ Elphick, Daniel. «The String Quartets of Mieczysław Weinberg: A Critical Study» (en anglès). University of Manchester. [Consulta: 5 maig 2020].
* ↑ Cookson, Michael. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ Higginson, Gary. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ Fanning, 2010, p. 121.

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
# Quartet de corda núm. 12 (Xostakóvitx)

El Quartet de corda núm. 12 en re bemoll major, op. 133, va ser compost per Dmitri Xostakóvitx el març de 1968. Va ser estrenat pel Quartet Beethoven (Dmitri Tsiganov, Nikolai Zabavnikov, Fiódor Drujinin, Serguei Xirinski) el 14 de juny de 1968 a la Sala Gran del Conservatori de Moscou. El va dedicar a Dmitri Tsiganov, integrant del Quartet.

## Estructura

L'obra té dos moviments amb una durada aproximada de 27 minuts:
* Moderato – Allegretto – Moderato – Allegretto – Moderato – Allegretto
* Allegretto – Adagio – Moderato – Adagio – Moderato – Allegretto

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2020. [Consulta: 5 gener 2021].
# Quartet de corda núm. 15 (Xostakóvitx)

El Quartet de corda núm. 15 en mi bemoll menor, op. 144, va ser compost per Dmitri Xostakóvitx el 1974. Va ser estrenat pel Quartet Tanéiev (Vladimir Ovtxarek, Grigori Lutski, Vissarion Soloviov, Iosif Levinzon) el 15 de novembre de 1974 a la Sala Glinka de Leningrad. Té una durada d'uns 37 minuts.

## Estructura

L'obra té sis moviments amb una durada aproximada de 37 minuts:
* Elegia (Adagio) attacca
* Serenada (Adagio) attacca
* Intermezzo (Adagio) attacca
* Nocturn (Adagio) attacca
* Marxa fúnebre (Adagio) attacca
* Epíleg (Adagio – Adagio molto – Adagio – Adagio molto – Adagio – Adagio molto – Adagio – Adagio molto)

## Origen i context

El Quartet núm. 15, l'últim i més extens dels quartets de corda de Xostakóvitx, va ser començat el 13 d'abril de 1974 a Repino i finalitzat tres mesos més tard, el 17 de maig, en un hospital de Moscou. Menys d'un any després de l'estrena, Xostakóvitx moria a Moscou (9 d'agost de 1975); però el Quinzè Quartet no seria el seu darrer testament musical: dos mesos després d'haver-lo completat, encara compondria l'esfereïdor cicle de cançons amb textos de Michelangelo Buonarroti i la que finalment seria la seva darrera creació, l'austera Sonata per a viola i piano op. 147.
Quan Xostakóvitx va finalitzar el Quartet núm. 15, va entregar la partitura immediatament a Dmitri Tsiganov, del Quartet Beethoven, sabent que no disposava de gaire temps per escoltar-lo. No obstant això, la mort sobtada de Serguei Xirinski, el violoncel·lista del Quartet Beethoven, poc després d'iniciar els assajos, va fer que el compositor, impacient, confiés l'estrena al Quartet Tanéiev. L'obra es va presentar per primera vegada a la Sala Glinka de Leningrad, com era habitual. L'ambient era especialment tens, el públic era conscient de la fragilitat de Xostakóvitx, que va fer una breu salutació al final del concert, molt conscient del poc temps que li quedava. Aquesta vegada, a diferència del núm. 14, l'impacte de la seva música va ser profundament inquietant i emotiu. El Quartet Beethoven, amb Tsiganov com a únic membre original restant, va interpretar l'obra a Moscou un mes després.

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. [Consulta: 6 setembre 2024].
* 1 2 Harris, Stephen. «Informació» (en anglès). Quartets.de. [Consulta: 14 gener 2021].
* 1 2 González Mira, Pedro. «Programa de mà» (en castellà). Fundación Juan March. [Consulta: 11 gener 2021].
# Quartet de corda núm. 17 (Weinberg)

El Quartet de corda núm. 17, op. 146, va ser compost per Mieczysław Weinberg el 1986. És el seu darrer quartet i el va dedicar als músics del Quartet Borodín en el 40è aniversari.
Una obra molt breu, amb poc més de setze minuts, farcida de cites de composicions recents i sorprenentment menys desolada i austera que moltes de les que la precedeixen, com si l'autor volgués deixar oberta una escletxa a l'esperança.

## Moviments

* I. Allegro
* II. Andantino
* III. Allegro

## Referències

* ↑ Viana, Juan Manuel «La isla del tesoro camerístico: los cuartetos de Weinberg» (pdf) (en castellà). Scherzo, 357, 12-2019, pàg. 76-78 [Consulta: 27 gener 2022].

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
# Cheduba

L'illa de Cheduba (birmà: မာန်အောင်ကျွန်း; també coneguda com a illa de Manaung) és una illa de la badia de Bengala, propera a l'illa de Ramree, a Myanmar, antigament Birmània. Té una longitud màxima de 33 km, amb una àrea d'aproximadament 523 km². Pertany al districte de Taungup de l'estat d'Arakan.
Cheduba tenia una població de 63.761 el 1983, composta principalment per birmans i arakanesos. Les principals activitats econòmiques de l'illa són l'agricultura i la ramaderia.
# Quartet de corda núm. 2 (Smetana)

El Quartet de corda núm. 2 en re menor de Bedřich Smetana és una composició de cambra per a quartet de corda. És l'últim quartet de Smetana, escrit entre 1882 i 1883.

## Origen i context

El juny de 1882, després de compondre el cicle monumental Má vlast, les òperes Tajemství (El secret), Čertova stěna (El mur del diable) i altres obres, Smetana va començar a pensar en la creació del seu Segon Quartet de corda. El Segon Quartet, com el primer, és una obra igualment autobiogràfica: es pot dir que torna on va deixar el seu predecessor, tractant com ho fa de la vida del compositor des de la pèrdua de l'audició. Els treballs del quartet van començar el juny de 1882 (en secret, perquè el seu metge li havia prohibit treballar a Smetana), però el progrés va ser lent: només podia escriure uns quants compassos a la vegada i no podia recordar el que havia escrit anteriorment. Un mes després, va acabar el primer moviment. En una carta al seu amic Josef Srba, el compositor sord i abatut presenta les dificultats de l'obra, els seus recels i pors. Va continuar treballant molt lentament, i tota la composició no es va acabar fins al 12 de març de 1883, després de nou mesos. Després de finalitzar l'obra, es van fer diversos canvis menors. Smetana va assistir a la primera actuació no pública a la primavera (potser l'abril) de 1883. La primera actuació pública va tenir lloc el 3 de gener de 1884, a la Sala Konvikt de Praga, interpretada per Ferdinand Lachner, Julius Raušer, Josef Krehan i Alois Neruda.
No és d'estranyar, doncs, que el quartet tingui poc més de la meitat de la llargada del Primer i que el segon moviment estigui basat en material anterior, esbossat el 1848-1849. El moviment lent ja no és una cançó d'amor sinó un crit de frustració -la segona dona de Smetana no estava preparada per tractar amb el compositor malalt- i, per triomfant que sembli, la conclusió del moviment final és encara més commovedor que la del seu predecessor.
El quartet es va publicar pòstumament, l'any 1889.

## Estructura

La composició consta de quatre moviments:
* I. Allegro
* II. Allegro moderato
* III. Allegro non più moderato, ma agitato e con fuoco
* IV. Presto
Smetana va dir que el segon quartet es reprèn des d'on va acabar el primer: "... després de la catàstrofe, representa la turbulència de la música en una persona que havia perdut l'oïda". La construcció musical i el llenguatge són completament nous i inusuals. Al principi, la composició va ser rebuda per oients i crítics amb vacil·lacions, fins i tot amb objeccions. No obstant això, gràcies a moltes interpretacions reeixides (per exemple, per part del Quartet Txec, el Quartet Smetana i el Quartet Janáček), el Quartet és ara molt considerat dins de la història i la cultura de la música txeca.

## Referències

* 1 2 Threasher, David A. Ressenya del disc (en anglès). Interpretat pel Medici Quartet. Nimbus Records (NI 5389), 1994.
* ↑ Score, p. VII
* 1 2 Score, p. VIII
* ↑ Score, P. VIII

## Bibliografia

* Bedřich Smetana: Quartetto II. Re menor. Partitura. Praga: Edició Supraphon, 1991. H 5550/7677.ISBN 80-7058-285-5
# Quartet de corda núm. 6 (Xostakóvitx)

El Quartet de corda núm. 6 en sol major, op. 101, va ser compost per Dmitri Xostakóvitx el 1956. Va ser estrenat pel Quartet Beethoven (Dmitri Tsiganov, Vassili Xirinski, Vadim Borissovski, Serguei Xirinski) el 7 d'octubre de 1956 a la Sala Glinka de Leningrad.

## Estructura

L'obra té quatre moviments amb una durada aproximada de 25 minuts:
* Allegretto
* Moderato con moto
* Lento
* Lento – Allegretto – Andante – Lento

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2020. [Consulta: 3 gener 2021].
# Quartet de corda núm. 7 (Weinberg)

El Quartet de corda núm. 7 en do major, op. 59, va ser compost per Mieczysław Weinberg va ser compost entre gener i març de 1957 i el va dedicar al compositor Iuri Levitin, un alumne de Xostakóvitx. Es va estrenar el 22 de desembre del mateix anya la Sala de Cambra del Conservatori de Moscou pel Quartet Borodín, que després també estrenarien el vuitè, novè, onzè i setze quartets de Weinberg. El Quartet Borodín el solia interpretar com a bis en els seus concerts.

## Moviments

El quartet, amb una durada d'uns 28 minuts, consta de tres moviments:
* I. Adagio
* II. Allegretto
* III. Adagio - Allegro - Adagio

## Origen i context

Després d'un període de composició prolífic amb cinc quartets en sis anys, Weinberg va enfrontar greus problemes després de ser censurat pel Sisè Quartet, que va resultar en onze anys de suspensió en el seu cicle musical. La censura va augmentar a mesura que la seva música es feia més complexa i «formalista», un terme negatiu utilitzat pel règim soviètic per descriure obres experimentals. L'apogeu d'aquesta censura va ser el 1948, quan el Sisè Quartet es va classificar com a «no recomanat per a l'actuació», portant a l'acusació injusta i detenció de Weinberg el 1953. Després de la mort de Stalin, va ser alliberat, però va portar amb ell les seqüeles d'aquell moment difícil.
El Setè Quartet va ser compost l'hivern de 1957, el mateix any que va completar la Quarta Simfonia (que no s'estrenaria fins al 1961) i el poema simfònic Matí-vermell. En el Setè Quartet, en contrast amb els seus quartets anteriors, Weinberg mostra un estat d'ànim més íntim i retirat, però desafiant.

## Anàlisi musical

L'obra comença amb un moviment en Adagio. El següent moviment, Allegretto, té una estructura de scherzo que recorda a la música de Xostakóvitx. La dansa incorpora elements klezmer que intensifiquen l'atmosfera establerta en l'Adagio anterior. El moviment final, amb una durada de tretze minuts, consta de diferents variacions que creen un efecte desafiador per a l'oient. Segons James Manheim, aquesta obra de Weinberg rivalitza en intensitat amb les obres més destacades del període mitjà de Xostakóvitx.

## Referències

* 1 2 3 4 Fanning, David. «Ressenya del disc». Chandos. [Consulta: 22 març 2023].
* ↑ Elphick, Daniel. «The String Quartets of Mieczysław Weinberg: A Critical Study» (en anglès). University of Manchester. [Consulta: 4 maig 2020].
* 1 2 3 Viana, Juan Manuel «La isla del tesoro camerístico: los cuartetos de Weinberg». Scherzo, 357, 12-2019.
* ↑ «Informació de l'obra». earsense.org. [Consulta: 22 març 2023].
* ↑ Fanning, David. «Weinberg Cello Concerto. Fantasy. Concertino (Borowicz)». Gramophone. [Consulta: 22 març 2023].
* ↑ Nowok-Zych, Agnieszka. «Mieczysław Weinberg and the Category of Borderland». The Karol Szymanowski Academy of Music in Kayowice. [Consulta: 22 març 2023].
* ↑ Khatutsky, Victor. «Hiding From Hell». The Boston Musical Intelligencer. [Consulta: 22 març 2023].
* 1 2 3 Cookson, Michael. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 4 maig 2020].
* 1 2 Manheim, James. «Ressenya del disc». Allmusic. [Consulta: 22 març 2023].
# Quartet de corda núm. 9 (Weinberg)

El Quartet de corda núm. 9 en fa sostingut menor, op. 80, va ser compost per Mieczysław Weinberg el 1963. Una vegada més, va ser el Quartet Borodin qui va introduir l'obra el 1964 a Moscou.

## Moviments

* I. Allegro
* II. Allegretto
* III. Andante
* IV. Allegro moderato

## Origen i context

El Novè Quartet recupera la forma clàssica de quatre moviments, que no s'havia utilitzat des del Quartet núm. 4. Va ser compost el 1963, coincidint amb l'any de la creació de la Simfonia núm. 6, una obra per a cor i orquestra amb nens.

## Anàlisi musical

Aquesta obra presenta grans contrastos, passant d'una vibració aclaparadora a moments profundament nostàlgics, com el seu elegíac Andante, que fa recordar els estils de Britten i Xostakóvitx. El moviment final, Allegro moderato, destaca per una sornegueria que probablement va influir en les obres posteriors de Weinberg, especialment en el segon concert per a violí.
El quartet inicia amb un "Allegro" carregat d'intensitat i inquietud. L'"Andante" introdueix una atmosfera de nostàlgia i sequedat, una de les marques distintives de Weinberg. El final, l'"Allegretto", destaca per la seva combinació contrastada de temes i textures, afegint una sensació de complexitat a l'estructura general de l'obra.

## Referències

* ↑ Elphick, Daniel. «The String Quartets of Mieczysław Weinberg: A Critical Study» (en anglès). University of Manchester. [Consulta: 5 maig 2020].
* 1 2 3 Cookson, Michael. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 5 maig 2020].
* ↑ Viana, Juan Manuel «La isla del tesoro camerístico: los cuartetos de Weinberg». Scherzo, 357, 12-2019.