OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Çivril

Çivril és una vila i un districte de la província de Denizli, en la regió egea de Turquia. La població el 2011 era de 61.495 habitants al conjunt del districte, dels quals 43.507 corresponien al municipi de Çivril i 17.988 a la resta.

## História

Eumènia (en llatí Eumeneia, en grec antic Εὐμένεια) fou una ciutat de Frígia a la riba del Glaucus, a la via entre Dorilèon o Apamea, a la moderna Işıklı, un llogaret a la vora de Çivril.
La va fundar suposadament Àtal II de Pèrgam que li va donar el nom del seu germà i antecessor Èumenes II de Pèrgam. En resten algunes ruïnes i escultures. El seu districte fou anomenat segon Plini l'Eumenètica (Eumenetica regio). Existeixen monedes hel·lenístiques de la ciutat que se suposen anteriors al 133 aC i que impliquen que els atàlides li havien atorgat drets de ciutat. Va passar a Roma entre el 133 i el 130 aC. Vers el 40 aC fou rebatejada Fúlvia, en honor de la dona de Marc Antoni, però va recuperar el seu nom uns deu anys després, mort ja Marc Antoni.
Durant els segles I, II i III fou seu d'una guarnició romana, Apareixen monedes del període imperial entre els emperadors Adrià i Gal·liè.
Apareixen esmentats també un eumenians aqueus, que podrien ser descendents de tropes aquees enviades per la Lliga Aquea quan va fer aliança amb Èumenes II de Pèrgam, i potser també d'altres tropes enviades al seu germà Àtal II. Aquest grup es va integrar a les tribus locals dels argeies (Argos era membre de la Lliga Aquea) i dels herais (Hera: deessa tutelar d'Argos). Les altres tribus eren els atenais, els apol·lonis, els demetries, els artemísies, i els hadrianis. Una altra teoria suposa que es donaven aquest qualificatiu molts habitants pel seu mític origen aqueu.
La ciutat celebrava un festival conegut com a Filadèlfia Eumènia, que commemorava l'amor fraternal d'Àtal II cap al seu germà Èumenes II. La deïtat principal era l'Apol·lo Propileu. El gentilici més usat era eumeneus, però n'apareixen d'altres com eumenets, eumeneats, i els femenins eumeneutis i eumenissa.

## Referències

* ↑ «Institut d'Estadística de Turquia». Arxivat de l'original el 2012-10-30. [Consulta: 23 febrer 2012].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'Ajuntament (turc)
* Pàgina web del governador (caimacan) Arxivat 2012-03-06 a Wayback Machine. (turc)
# Taure (astrologia)

Taure és el segon signe astrològic del zodíac el qual és creuat pel Sol entre el 20 d'abril i el 20 de maig aproximadament i segons els anys. Aquest signe s'associa històricament amb la constel·lació del Taure. En algunes cosmogonies Taure és lligant amb l'element clàssic de la Terra i es classifica, doncs, com un signe de l'element terra i de qualitat fixa. Està regit pel planeta i divinitat Venus si bé alguns astròlegs consideren que el seu regent modern hauria de ser el planeta nan Ceres. Els seus colors són el rosa i el verd fosc i les pedres amb les quals s'identifica són el quars rosat i la maragda.
Dins l'arquetip de personalitat de Taure hi apareixen, segons la major part de la comunitat astrològica, característiques tals com la lentitud de reacció, la perseverança, l'obstinació, l'escassetat d'expressivitat comunicativa, la possessivitat, tant material com en les relacions humanes, i la fortalesa de voluntat.
Es considera que s'avé principalment amb els altres signes de terra (Verge i Capricorn) i amb els signes d'aigua exceptuant, amb matisos, l'Escorpió per ser el seu oposat igual que manté una forta incompatibilitat amb Lleó i Aquari. Aquest quadre de compatibilitats/incompatibilitats no reflecteix un perfil individual o lectura individual tal com s'interpreta dins de l'astrologia, sinó que reflecteixen una orientació general i la referència a la compatibilitat segons el que és dictat per variables com qualitats i elements en el zodíac.
El símbol que representa aquest signe és un cercle amb dues banyes, imitant un brau, tot i que en alquímia el mateix signe es refereix al bismut.

## Referències

* ↑ Janer, Antoni «Les històries que amaguen les estrelles». Sàpiens [Barcelona], núm. 75, 1-2009, p. 42-45. ISSN: 1695-2014.
* ↑ The Diagram Group, The Little Giant Encyclopedia of The Zodiac, p 171, Sterling Publishing Company, New York, 1997
# Riu Dâmbovița

El Dâmbovița és un riu de Romania que té el seu origen a les Muntanyes Făgăraş. El seu curs passa per Bucarest fins a desembocar al riu Argeș a 258 kilòmetres del seu lloc d'origen a Budești, a la província de Călărași. La província de Dâmboviţa rep el seu nom pel riu, ja que bona part del seu recorregut passa per aquesta província romanesa.
El riu transcorre per les següents comunes, poblacions i ciutats:
* Dragoslavele
* Malu cu Flori
* Cândeşti
* Vulcana-Băi
* Voineşti
* Mănești
* Dragomirești
* Lucieni
* Nucet
* Conteşti
* Lunguleţu
* Bucarest (capital de Romania)
* Plătăresti
* Vasilaţi
* Budeşti (població)

## Galeria d'imatges

* El riu Dâmbovița a Bucarest
# Gèpides

Els gèpides (en llatí Gepidae o Gepidi, en grec ῾γήπαιδες) eren un poble germànic del grup dels germànics orientals que estaven establerts al baix Vístula entre l'Oder i el Vístula quan Flavi Vopisc els menciona per primer cop.
D'aquesta regió van expulsar els burgundis. Van formar part de la Confederació dels gots. Cap al 269 es van establir al nord de Dàcia. Al segle iv van emigrar cap al Danubi i els huns els van sotmetre. Amb ells participaren en la batalla dels Camps Catalàunics l'any 451 amb el seu rei Ardaric al front. El 453, juntament amb els exèrcits d'Àtila, van emigrar cap a Dàcia, on van formar un estat notable, i després que els ostrogots abandonessin Pannònia l'any 473 van capturar Sirmium (ara Sremska Mitrovica a Sèrbia), una ciutat estratègicament important a la carretera entre Itàlia i Constantinoble, on foren vençuts el 489 per Teodoric el Gran en la batalla de Sírmium. Amb la mort del rei dels gèpides Thraustila el 504, Teodoric va enviar el seu general Pitzia, que s'apodera de Sírmium i Pannònia. Enemics de l'Imperi Romà d'Orient, l'emperador Justinià I va cridar contra ells els longobards, que amb l'ajut dels àvars, van destruir el seu regne el 567 i la nació dels gèpides gairebé va desaparèixer exterminada i les seves restes van acabar fonent-se amb els avars, segons diu Pau el Diaca.

## Referències

* ↑ Heather, Peter. The Restoration of Rome: Barbarian Popes & Imperial Pretenders (en anglès). Oxford: Oxford University Press, 2013, p. 50. ISBN 978-0-19-936851-8.
* ↑ Halsall, Guy. Barbarian Migrations and the Roman West, 376–568 (en anglès). Cambridge i Nova York: Cambridge University Press, 2007, p. 283. ISBN 978-0-52143-543-7.
* ↑ Smith, William (ed.). «Gepidae». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 2 agost 2021].
# Teatre Alexis

El Teatre Alexis va ser una sala de teatre ubicada al núm. 90 de la Rambla Catalunya de Barcelona. S'inaugurà el 7 de desembre de 1955 i tancà les portes el mes de gener de 1963, per una ordre governativa entre dues parts en conflicte: els amos del teatre i la mestressa de l'edifici. Abans de teatre havia estat una sala de cinema particular. Després esdevindrà una sala petita de cinema, la Sala Alexis, en el mateix edifici del Cine Alexandra. En va ser director artístic Xavier Regàs.
L'eslògan que es feia servir per anunciar el teatre era: "El teatre més íntim del món"

## Programació

* 1955. Camarada Cupido, original de Xavier Regàs, a partir d'un conte de Katàiev.
* 1956. Crim i silenci, original de Josep C. Tàpias
* 1956. Dos hombres en la noche, original de Joan Mas Barlam
* 1956. Les ales de la nit, original Antoni Santos Antolí. Director: Esteve Polls.
* 1957. Bolero, original de Michel Durand, amb traducció de Xavier Regàs
* 1957. Glòria i Amadeu, S.L, original de Josep Maria Poblet
* 1957. El desmemoriat, monòleg de Joan Capri.
* 1957. La muñeca muerta, original d'H. Ruiz de la Fuente.
* 1957. Otra medalla para el Dr. Martinez, original de Juan Mas Barlam
* 1957. Los blancos dientes del perro, original d'Eduard Criado
* 1958. La encantadora familia Bliss, original de Noël Coward
* 1958. Cuando las nubes canvian de nariz, original d'Eduard Criado.
* 1958. Quizás mañana, original de Josep Castillo i Escalona i Xavier Fàbregas
* 1959. Un pobre diable, original de Xavier Regàs.
* 1959. El mensaje, original de Jaume Salom.
* 1959. Vestir al desnudo, original de Luigi Pirandello, amb traducció d'Indefonso Grande.
* 1960. Marido con zapatillas, original de Noel Clarasó
* 1960. Cena de matrimonios, original d'Alfonso Paso. Direcció de Josep Maria Loperena.
# Teatre Auditori de Granollers

El Teatre Auditori de Granollers és un complex teatral situat al carrer Torras i Bages, núm. 50, de Granollers, al Vallès Oriental. Va ser inaugurat el 15 de febrer de 2002 i és obra de l'arquitecte Josep Maria Botey. Té dues sales: la sala Gran amb capacitat per a 700 espectadors i la sala Petita, per a 221.

## Referències

* ↑ Teatre Auditori al web de l'ajuntament de Granollers
* ↑ Teatre Auditori Arxivat 2016-10-09 a Wayback Machine. a elsteatresamics.cat

## Enllaços externs

* Pàgina web del Teatre Auditori de Granollers
# Granic (riu)

El riu Granic (grec antic: Γράνικος, llatí: Granīcus) o Biga Çayı (en turc) és un riu de la província de Çanakkale, a l'Àsia Menor, que neix al Mont Ida i desaigua a la Mar de Màrmara vora Karabiga, després de passar per Çan i Biga.
A l'antiguitat, el Granic tenia una divinitat associada, el déu fluvial Granic, descrit per Hesíode com a fill d'Ocèan i Tetis. Esteve de Bizanci en feia derivar el nom de Grec, fill de Tèssal. D'altra banda, era famós perquè fou escenari de la primera gran batalla en què Alexandre va derrotar els perses, la batalla del Granic (334 aC).

## Bibliografia

* Badian, Ernst, «Granicus», a l'Encyclopaedia Iranica
# Columnes d'Hèrcules

Les columnes d'Hèrcules (llatí: Herculis Columnae, en grec antic: αἱ Ἡρακλέους στῆλαι, hai Hērakléous stêlai), també pilars d'Hèrcules, és el que rebien antigament les roques que guardaven l'entrada a la mar Mediterrània a la zona de l'estret de Gibraltar. La part europea s'anomenava Calpe, i la part africana Abila.
La llegenda diu que eren unes fites erigides per marcar l'extrem occidental dels navegants i especialment la mítica expedició d'Hèrcules. Altres pilars o columnes d'Hèrcules les trobem referenciades a Germània i a la Gàl·lia per marcar els extrems d'altres viatges d'Hèrcules. Els pilars de Proteu, que menciona Tàcit, tenien la mateixa intenció demarcadora a Egipte. Estrabó parla dels pilars del Cel i de la Terra i diu que el de la Terra és aquell sobre el qual es va suportar la volta celestial des d'on Atles sostenia la Terra.
Anteriorment a ser anomenats pilars d'Hèrcules eren coneguts com a pilars de Cronos i Briàreu, que, com Atles, eren déus de l'ètnia dels titans. Heròdot ja coneixia els pilars o columnes perfectament pels relats dels navegants fenicis i ja portaven el nom d'Hèrcules: un oracle va enviar una colònia procedent de Tir a fundar un establiment als pilars d'Hèrcules i els colons van arribar a la zona i van ocupar les roques de Calpe i Abyla, que van considerar els pilars que havia assenyalat l'oracle, a la zona de Saxetanum (o Exitani), però uns mals auspicis els van fer retornar; una segona expedició va arribar més lluny, a una illa on després hi va haver la ciutat d'Onoba (Huelva), però altre cop uns mals auspicis els van fer retornar; finalment, una tercera expedició va permetre fundar-hi Gades. El déu Melcart dels fenicis es va identificar amb Hèrcules.
Van marcar el límit del món conegut per als antics grecs fins que, segons l'historiador Heròdot, Coleu de Samos les va ultrapassar al segle vii aC.

## Notes

* ↑ Estrabó, a la Geografia III, 5,5, fa un resum de les opinions sobre el tema.

## Referències

* ↑ Estrabó. Geografia, III, 5,5
* 1 2 3 4 Smith, William (ed.). «Herculis Columnae». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 15 març 2021].
* ↑ Tàcit. Germània, III, 34
* ↑ Iambes al Rei Nicomedes, 188.
* ↑ Estrabó. Geografia, III, 5-6; III, 8
* ↑ Claudi Elià. Varia historia, V, 3. Elià cita l'autoritat d'Aristòtil
* ↑ Heròdot. Històries, IV, 42, 181, 185
* ↑ Heròdot. Històries, IV, 152

## Vegeu també

* Plus Ultra
* Tanto Monta...
* Nus gordià
* Imperi Espanyol
* Hèrcules separa les muntanyes Calpe i Abyla
# Foia d'Osca

La Foia d'Osca (oficialment Hoya de Huesca/Plana de Uesca; Hoya de Huesca en castellà i Plana de Uesca en aragonès) és una de les comarques de l'Aragó.

## Territori i població

| Nº | Municipi | Extensió (km²) | % del total | Habitants (2008) | % del total | Altitud (metres) |
| 1 | Agüero | 94,2 | 3,7 | 161 | 0,3 | 696 |
| 2 | Albero Alto | 19,3 | 0,8 | 117 | 0,2 | 442 |
| 3 | Alcalá de Gurrea | 71,4 | 2,8 | 285 | 0,4 | 461 |
| 4 | Alcalá d'o Bispe | 47,8 | 1,9 | 425 | 0,5 | 517 |
| 5 | Alerre | 8,9 | 0,4 | 224 | 0,4 | 505 |
| 6 | Almudèver | 201,5 | 8,0 | 2.449 | 3,7 | 456 |
| 7 | Angüés | 56,5 | 2,2 | 423 | 0,7 | 543 |
| 8 | Antillón | 22,4 | 0,9 | 165 | 0,3 | 513 |
| 9 | Argavieso | 9,7 | 0,4 | 132 | 0,2 | 481 |
| 10 | Arguis | 62,8 | 2,5 | 105 | 0,1 | 1.044 |
| 11 | Ayerbe | 63,9 | 2,5 | 1.126 | 1,7 | 582 |
| 12 | Banastás | 4,7 | 0,2 | 264 | 0,4 | 532 |
| 13 | Biscarrués | 30,2 | 1,2 | 231 | 0,3 | 472 |
| 14 | Blecua-Torres | 36,2 | 1,4 | 186 | 0,3 | 465 |
| 15 | Casbas de Huesca | 132,7 | 5,3 | 307 | 0,5 | 560 |
| 16 | Chimillas | 10,0 | 0,4 | 356 | 0,5 | 520 |
| 17 | Gurrea de Gállego | 192,0 | 7,6 | 1.710 | 2,7 | 341 |
| 18 | Osca | 161,0 | 6,4 | 51.117 | 76,4 | 488 |
| 19 | Ibieca | 14,9 | 0,6 | 114 | 0,2 | 640 |
| 20 | Igriés | 19,2 | 0,8 | 530 | 0,7 | 599 |
| 21 | Loarre | 74,4 | 2,9 | 369 | 0,6 | 773 |
| 22 | Loporzano | 169,3 | 6,7 | 541 | 0,8 | 581 |
| 23 | Loscorrales | 40,2 | 1,6 | 108 | 0,2 | 620 |
| 24 | Lopinyén-Ortiella | 110,1 | 4,4 | 368 | 0,5 | 438 |
| 25 | Monflorite-Lascasas | 29,2 | 1,2 | 281 | 0,4 | 436 |
| 26 | Morillo de Galligo | 54,7 | 2,2 | 169 | 0,3 | 543 |
| 27 | Novals | 20,1 | 0,8 | 174 | 0,3 | 464 |
| 28 | Nueno | 147,2 | 5,8 | 524 | 0,8 | 726 |
| 29 | Penyas de Riglos (As) | 217,9 | 8,6 | 279 | 0,5 | 678 |
| 30 | Pertusa | 29,4 | 1,2 | 122 | 0,2 | 639 |
| 31 | Piracés | 25,2 | 1,0 | 97 | 0,2 | 453 |
| 32 | Quicena | 9,7 | 0,4 | 306 | 0,4 | 476 |
| 33 | Salillas | 28,3 | 1,1 | 119 | 0,2 | 420 |
| 34 | Santolaria de Galligo | 29,6 | 1,2 | 126 | 0,2 | 505 |
| 35 | Sesa | 30,8 | 1,2 | 241 | 0,4 | 437 |
| 36 | Siétamo | 49,0 | 1,9 | 625 | 0,9 | 559 |
| 37 | Sotonera (La) | 165,5 | 6,6 | 1.058 | 1,7 | 509 |
| 38 | Tierz | 6,5 | 0,3 | 629 | 0,9 | 467 |
| 39 | Tramacet | 15,4 | 0,6 | 106 | 0,2 | 418 |
| 40 | Vicién | 13,8 | 0,5 | 124 | 0,2 | 394 |
| | Foia d'Osca | 2.525,6 | 100,0 | 66.793 | 100,0 | - |

## Llocs d'interès

* Castell de Loarre
* Col·legiata de Bolea

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Hoya de Huesca». Arxivat de l'original el 2021-10-25. [Consulta: 14 juliol 2016].
* 1 2 3 «Instituto Aragonés de Estadística (IAEST): Nomenclátor 2008». Arxivat de l'original el 2009-12-30. [Consulta: 2 maig 2009].
# Baix Aragó

El Baix Aragó (Bajo Aragón en castellà) és una comarca de l'Aragó, a la província de Terol. Té set municipis catalanoparlants de la Franja de Ponent: Aiguaviva de Bergantes, Bellmunt de Mesquí, la Canyada de Beric, la Codonyera, la Ginebrosa, la Sorollera i la Torre de Vilella.

## Llista de municipis

Baix Aragó (2007) :

## Vegeu també

* Llista de monuments del Baix Aragó

## Referències

* ↑ «el Baix Aragó». ésAdir. [Consulta: 25 març 2023].
# Teatre del Triomf (Rec Comtal)

El Teatre del Triomf o bé Teatre Triomf (Teatro Triunfo o Cine Teatro Triunfo) va ser un teatre situat al carrer del Rec Comtal, núm. 20, de Barcelona, tocant a l'Arc de Triomf. Va obrir les portes el dia 1 d'agost de 1908 i encara continuava en actiu després de la Guerra Civil. També s'hi va projectar cinema i altres espectacles. És obra de l'arquitecte Manuel Joaquim Raspall i Mayol
No se l'ha de confondre amb un petit teatre privat, amb el mateix nom, que va existir al segle xix al carrer Nou de la Rambla (antic Comte de l'Assalt).
# Muntanyes de la Lluna

Les muntanyes de la Lluna era una cadena muntanyosa hipotètica que els geògrafs, fins a mitjan segle xix, van col·locar al cor d'Àfrica, sota la línia de l'equador. El fet que les regions centrals d'aquest continent restaven inexplorades, va donar peu a aquestes ficcions, fins i tot es creia que el riu Nil s'originava allà.
En l'actualitat s'ha volgut identificar aquesta cadena muntanyosa mítica amb les muntanyes Ruwenzori, a Uganda.
| « | Mons Lunae aquo Nili paludes | » |
| — Claudi Ptolemeu |||

## Referències

* ↑ «Informació sobre Uganda en la qual identifica Ruwenzori amb les muntanyes de la Lluna.». Arxivat de l'original el 2008-09-05. [Consulta: 12 desembre 2010].
* ↑ Quadern de bitàcola estel·lar - dijous, 12 d'octubre de 2006 Entries
* ↑ The Geography, Claudi Ptolemeu, (Facsímil-Dover), ISBN 0-486-26896-9)
# Riu Conca

El Conca és un riu d'Itàlia, a les províncies de Pesaro i Urbino i Rimíni. Neix al Monte Carpegna.
El seu nom antic era Crustumius. Plini el Vell diu que corria pels voltants d'Ariminium, d'una manera que sembla que indiqui que es trobava a la seva banda nord, i la Taula de Peutinger el situa a la banda sud de la ciutat, amb un nom corrupte, Rustunum, que sens dubte és Crustumius. Plini diu també que en època de desglaç podia portar aigües tumultuoses, i per això Lucà el va anomenar Crustumius rapax. Vibi Seqüestre diu que a la seva desembocadura hi havia un poble amb el mateix nom, però sembla un error.

## Referències

* ↑ The Times comprehensive atlas of the world. Londres: Times Books, 2011, p. 76. ISBN 9780007419135.
* ↑ Smith, William (ed.). «Crustumius». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 27 abril 2023].
# Vomano

El Vomano és un riu d'Itàlia a la regió dels Abruços. Neix als Apenins. Té 75 km de llarg. Els afluents per l'esquerra són el torrent Cerreto, les rieres Maiorano i de la Monache, el torrent de Paludi, i la riera de Torrio. I per la dreta l'Arno, el Mavone i el torrent de la Rocchetta. Desemboca a la mar Adriàtica.
El seu nom llatí era Vomanus, que només menciona Plini el Vell, i diu que desembocava prop de la ciutat d'Atri (Adria).

## Referències

* ↑ «Vomano». Enciclopedia Treccani. [Consulta: 1r maig 2023].
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, III, 13, 18

## Enllaços externs

* «Rete delle Riserve Naturali d'Abruzzo» (en italià). Arxivat de l'original el 25 d’octubre 2007. [Consulta: 28 novembre 2011].
* «Valle del Fiume Vomano e Mavone» (en italià). Itinerari di conoscenza tra opere e natura nelle montagne teramane. Centro Documentale. [Consulta: 28 setembre 2008].
* «Fiume Vomano» (en italià). Ruzzo RETI S.p.a. Arxivat de l'original el 2007-11-09. [Consulta: 30 juliol 2010].
# Província de Hrodna

La província de Hrodna (en belarús Гро́дзенская во́бласць, Hródzenskaia vóblasts) és una de les subdivisions de Belarús. La capital és Hrodna. Limita a l'oest amb Polònia i Lituània, al sud amb la província de Brest, al nord amb la província de Vítsiebsk i a l'est amb la província de Minsk.
A la zona d'Ívie hi viuen els tàtars de Belarús, que estan assimilats lingüísticament als belarussos però conserven la religió musulmana.

## Divisions administratives
### Ciutats

* Hrodna (belarús Гро́дна; rus Гро́дно) - 314,800
* Lida (belarús Ліда); rus Ли́да) - 98,200
* Slònim (belarús Сло́нім; rus Сло́ним; Łacinka: Słonim) - 51,600
* Vaukavisk (belarús Ваўкавыск; polonès Wołkowysk; Łacinka: Vaŭkavysk) - 46,800
* Smarhon (belarús Смарго́нь; Łacinka: Smarhoń) - 36,700
* Navahrúdak (belarús Нава́грудак; rus Новогрудок; polonès Nowogródek) - 30,800
* Karelitxi (belarús Карэлічы; rus Кореличи; Łacinka: Kareličy) - ~30,000
* Mastí (belarús Масты; rus Мосты) - 17,400
* Sxutxin belarús Шчучын; Łacinka: Ščučyn; polonès Szczuczyn Litewski) - 16,000
* Aixmiani (belarús Ашмя́ны; rus Ошмяны; Łacinka: Ašmiany; polonès Oszmiana) - 14,900
* Vialikaja Berastavitsia (belarús Вялікая Бераставіца; rus Большая Берестовица; Łacinka: Bierastavica - 12,000
* Skídziel - 10,900
* Íuje (belarús Іўе; rus И́вье; Łacinka: Iŭje)
* Dziàtlava (belarús Дзятлава; Łacinka: Dziatłava; jiddisch: Zietil) - 8,300
* Astraviets (belarús Астраве́ц; Łacinka: Astraviec) - N/A
* Svíslatx; belarús Свiслач; rus Свислочь; Łacinka: Śvisłač) - N/A

## Enllaços externs

* Província de Hrodna - Lloc web oficial
# Teleogramma monogramma

Teleogramma monogramma és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes. Pot assolir fins a 7,7 cm de longitud total. Va ser descrit pel zoòleg francès Jacques Pellegrin el 1927.
És una espècie de clima tropical. que es troba a la República Democràtica del Congo a Àfrica.

## Referències

* 1 2 3 Sa-a, Pascualita; Musschoot, Tobias. «Teleogramma monogramma (Pellegrin 1927)» (en anglès). Fishbase.
* ↑ Snoeks, J. i G. De Boeck, 1991. Teleogramma. p. 472-473. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* ↑ Pellegrin, Jacques «Description de Cichlidés et d'un Mugilidé nouveaux du Congo belge» (en francès). Revue de Zoologie et Botanique Africaine, v. 15, núm. 1, 1927, pàg. 52-57.

## Bibliografia

* Myers, G. S., 1939: The possible identity of the Congo fish Teleogramma with the cichlid genus Leptolamprolodus. Stanford Ichthyological Bulletin v. 1 (núm. 4): 160.
* Takahashi, T. i K. Nakaya, 2002: Description and familial allocation of the African fluvial genus Teleogramma to the Cichlidae. Ichthyological Research v. 49 (núm. 2): 171-180.
# Telmatochromis brichardi

Telmatochromis brichardi és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Burundi.

## Referències

* ↑ Boulenger, G. A. 1898. Report on the fishes recently obtained by Mr. J. E. S. Moore in Lake Tanganyika. Proceedings of the Zoological Society of London. 1898 (pt 3): 494-497.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Telmatochromis brichardi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Brichard, P. Cichlids and All the Other Fishes of Lake Tanganyika (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866226677.
* Day, Julia J.; Santini, Simona & Garcia-Moreno, Jaime (2007): Phylogenetic relationships of the Lake Tanganyika cichlid tribe Lamprologini: The story from mitochondrial DNA. Mol. Phylogenet. Evol. 45(2): 629–642.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A. (1998): Tanganyikan cichlids in their natural habitat. Cichlid Press.
* Louisy, P. 1989. Description de Telmatochromis brichardi (Pisces, Cichlidae, Lamprologini), espèce nouvelle du lac Tanganyika. Rev. Fr. Aquariol. v. 15 (núm. 3) (1988): 79-85.
* Maréchal, C. i M. Poll 1991. Telmatochromis. p. 474-478. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Checklist of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ribbink, A. 1991. Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes. Pp. 36-59 a M. Keenleyside, ed. Cichlid Fishes: Behavior, Ecology and Evolution. Londres, Gran Bretanya: Chapman and Hall.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.