OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Apopa

Apopa és una de les ciutats més densament poblades del Salvador, situada en l'àrea metropolitana de San Salvador.
Situada a 420 m sobre el nivell del mar, té una extensió de 51,64 km². El seu nom prové del nàhuatl i significa "Lloc de boira" o "Lloc de vapors d'aigua". La població del municipi és de: 250.000 habitants.

## Organització administrativa

Per a la seva administració, el municipi es divideix en 8 cantons: L'Àngel, Guadalupe, Joiell Bell, Joiell Grand, Les Delicies, San Nicolás, Suchinango y Tres Ceibas

## Capital

La capital del municipi és la ciutat d'Apopa, la qual es divideix en els barris El Perdut, Centre, El Calvari i El Trànsit i moltes altres comunitats.
# Casa Cots

La Casa Cots és un edifici del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta baixa i cinc pisos. La façana, de verticalitat accentuada, es divideix en tres parts. En el primer pis un balcó corregut de pedra, amb balustrades als laterals, atorga a la construcció una imatge senyorial. De caràcter més senzill són els restants balcons, fets amb ferro forjat i disposats en grups de dos a cadascun dels pisos. L'acabament està constituït per una àmplia galeria rectangular partida i un ràfec amb voladís accentuat que torna a emfasitzar el domini urbà de l'edifici. Els murs arrebossats presenten l'ornamentació de diversos esgrafiats: dos de senzills als laterals, en forma de rectangle, i un molt més espectacular amb temàtica vegetal -una parra i raïms que indiquen que inicialment hi havia un negoci dedicat als vins- situat en l'eix de simetria de la construcció. Entre els elements decoratius també trobem els quatre plafons ceràmics amb un motiu floral que emmarquen la façana. Els baixos ofereixen una original superposició d'arquitravat i arc en la porta d'accés. Tot i respondre a formes de l'arquitectura noucentista, el llenguatge de la Casa Cots incorpora elements neohistoricistes.

## Referències

* ↑ Falgàs, Jordi. Ruta Rafael Masó: un recorregut per la Girona Modernista i Noucentista, 2009.
* 1 2 «Casa Cots». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Casa Cots, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
* Casa Cots a la Fundació Rafael Masó.
# Riu Escamandre

El riu Escamandre (grec antic: Σκάμανδρος, en turc Karamenderes o Menderees Çay) és un riu de Turquia de la zona de Tròada, de 75 km de llarg, que neix al vessant nord del Mont Ida, al nord del golf d'Edremit. Desemboca a la mar Egea, a la part sud-est del golf de Çanakkale, a 7 km al nord-oest de les ruïnes de l'antiga Troia. A la part baixa del riu s'esdevenen les batalles que descriu la Ilíada.
Homer indica que Escamandre era el nom que li donaven els humans, mentre que els déus l'anomenaven Xantos (grec antic: Ξάνθος), que vol dir grogós. Malgrat el que diu Homer, Plini el Vell assegura que eren dos rius diferents. També diu que l'aigua groguenca del Xantos tenia el poder de tenyir de groc la llana de les ovelles que en bevien. Es deia que el nom d'Escamandre li venia per un príncep emigrat de Creta, Escamandre.
Homer diu que el riu tenia dues fonts properes a Troia, i d'una en sortia aigua freda i de l'altra aigua calenta, i que les troianes hi anaven a rentar la roba. Segons Estrabó, el riu Escamandre passava per les poblacions de Reti i Troia, a la plana d'Escamàndria, on formava una acumulació de fang fluvial (anomenat Estamolimne). També diu que al seu temps no hi havia aigües termals en aquest riu i que només tenia una font mol lluny de Troia, al mont Ida. Homer diu que era un riu gran i profund, però Heròdot explica que les seves aigües no van ser suficients per saciar la sed de l'exèrcit de Xerxes.
L'Escamandre s'unia a un altre riu anomenat Simoeis, i recorrien encara uns 20 estadis en direcció est abans d'arribar al mar, vora el cap Sigèon. Claudi Ptolemeu, i pel que sembla Pomponi Mela, assignaven a cada riu la seva pròpia desembocadura, el Simoeis arribava al mar Egeu en un punt situat al nord de la desembocadura de l'Escamandre. Sembla que en temps d'Estrabó, l'Escamandre es perdia entre el fang abans d'arribar al mar, i hi havia un canal que unia els dos rius. Plini el Vell diu que l'Escamandre era navegable, però segurament es refereix a aquest canal.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, pàgina 220.
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, V, 33; II, 106
* ↑ Homer. Ilíada, II, 22, 147
* ↑ Smith, William (ed.). «Scamander». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 7 gener 2023].
# The Burning Fiery Furnace

The Burning Fiery Furnace (El forn ardent), op. 77, és una de les tres paràboles per a l'església amb música de Benjamin Britten i llibret en anglès de William Plomer. Les altres dues paràboles per a església són Curlew River (1964) i The Prodigal Son (1968).
L'obra es va estrenar a l'Orford Church, Suffolk, Anglaterra, el 9 de juny de 1966 per l'English Opera Group. L'escenari va ser dissenyat per Annena Stubbs i Colin Graham va ser el director d'escena d'aquesta primera producció.
L'escala i l'estil d'instrumentació són similars a les de Curlew River, però hi ha una notable diferència, l'ús del trombó alt.
Clifford Hindley ha parlat d'un subtext que mostra simpatia per l'homosexualitat tant per part de Britten com la de Plomer en el seu tractament de la història.

## Personatges

| Personatge | Tesitura | Repartiment de l'estrena, 9 de juny de 1966 (Director: Benjamin Britten) |
| Nebuchadnezzar | tenor | Peter Pears |
| Astròleg | baríton | Bryan Drake |
| Ananias (Shadrack) | baríton | John Shirley-Quirk |
| Misael (Meshach) | tenor | Robert Tear |
| Azarias (Abednego) | baríton | Victor Godfrey |
| Herald i líder dels cortesans | baríton | Peter Leeming |
| Cor de cortesans; seguici |||

## Referències

* ↑ John Warrack, "First Performances: Britten's The Burning Fiery Furnace. Tempo, No. 78, pp. 22-23 (1966).
* ↑ Alan Blyth, obituari per Colin Graham. The Guardian, 10 d'abril de 2007.
* ↑ Christopher J. Thomas: "The Church Parables", The Opera Quarterly, vol. 4, núm. 3, págs. 178–184, 1986.
* ↑ Clifford Hindley, "Homosexual Self-Affirmation and Self-Oppression in Two Britten Operas". The Musical Quarterly, 76(2), pp. 143-168 (Verano de 1992).
* ↑ Elizabeth Forbes, Obituari per Bryan Drake. The Independent, 2 de gener de 2002
* ↑ Keith Grant, Obituario por Bryan Drake. The Guardian, 9 d'abril de 2002.

## Bibliografia

* Holden, Amanda (ed.), The New Penguin Opera Guide, Nova York: Penguin Putnam, 2001. ISBN 0-14-029312-4
* Warrack, John i West, Ewan, The Oxford Dictionary of Opera Nova York: OUP: 1992 ISBN 0-19-869164-5
# Comuna de Rangiroa

Rangiroa és una comuna de la subdivisió Tuamotu-Gambier de la Polinèsia Francesa.
La comuna consta de quatre comunes associades formades per tres atols i una illa: Rangiroa, Makatea (illa), Mataiva i Tikehau. El cap de la comuna és a Rangiroa.
| Illes | Capital | Habitants (2007) | Superfície (km²) | Llacuna (km²) | Coordenades |
| Rangiroa ¹ | Avatoru | 2.438 | 43 | 1.592 | 15° 5′ S, 147° 48′ O﻿ / ﻿15.083°S,147.800°O﻿ / -15.083; -147.800 |
| Tikehau ¹ | Tuherahera | 507 | 26 | 394 | 14° 59′ S, 148° 9′ O﻿ / ﻿14.983°S,148.150°O﻿ / -14.983; -148.150 |
| Mataiva ¹ | Pahua | 204 | 22 | 26 | 14° 53′ S, 148° 43′ O﻿ / ﻿14.883°S,148.717°O﻿ / -14.883; -148.717 |
| Makatea ¹ | Moumu | 61 | 24 | 0 | 15° 49′ S, 148° 13′ O﻿ / ﻿15.817°S,148.217°O﻿ / -15.817; -148.217 |
| Comuna de Rangiroa | Avatoru | 3.210 | 144,5 | 2.012 | |
$^1$Comuna associada.
# Izenave

Izenave és un municipi del departament francès de l'Ain, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.

## Geografia

Izenave es troba a 690 metres sobre el nivell del mar i a 15 quilòmetres en línia recta de la ciutat d'Ambérieu-en-Bugey. El poble es troba en ple Bugey, al sud de la vall de Combe du Val de la serra de Jura i a l'est de Chaîne de l'Avocat.
La superfície de 13,04 km² del terme municipal cobreix una bona part de la part sud francesa de la serra de Jura. La part central és ocupada per la vall orientada cap al nord de Combre du Val (a 680 metres sobre el nivell del mar de mitjana), que forma un sinclinal en plena serra. Per aquesta conca hi flueix el Borrey cap al nord, fins que desemboca a l'Oignin. Aquesta conca limita per l'est amb l'anticlinal de Crêt de Châtillon. A l'oest, el terme municipal toca la serra de Chaîne de l'Avocat, on es troba, a 1008 metres sobre el nivell del mar, el punt més elevat d'Izenave. L'extrem oest del terme municipal es troba a la vall de Bief de la Fouge.
El llogarret de Brouillat, així com alguns masos dispersos d'aquest terme, pertanyen a Izenave. Els pobles veïns d'Izenave són Cerdon i Vieu-d'Izenave pel nord, Lantenay i Corcelles per l'est, Aranc pel sud i Corlier per l'oest.

## Història

El terme municipal d'Izenave ja estava habitat en temps dels celtes i d'aquesta època en queda un túmul. La primera vegada en què s'ementa Izenave en un document conegut és en un del segle xii, en què se l'esmenta com a seu dels senyors de Coligny. Posteriorment, el poble passà a mans de Rougemont. Durant tota l'Edat Mitjana es trobà sota sobirania dels comptes de Savoia. Amb el tractat de Lió, Izenave passà a formar part, l'any 1601, de França.

## Llocs d'interès

L'església d'Izenave fou construïda segons l'estil gòtic. A més, hi queden ruïnes del segle xiv del castell La Valière.

## Població

Evolució demogràfica :
| Any | Habitants |
| 1962 | 177 |
| 1968 | 169 |
| 1975 | 138 |
| 1982 | 117 |
| 1990 | 130 |
| 1999 | 146 |
Amb 146 habitants (1999), Izenave pertany als municipis més petits del departament de l'Ain. Després que el nombre d'habitants es reduís dràsticament a la primera meitat del segle xx (l'any 1896 hi havia 297 habitants), es començà a registrar una lleugera recuperació de població a partir de la dècada de 1980.

## Economia i infraestructures

Izenave fou un poble essencialment que viu de l'agricultura, especialment de la llet i la ramaderia fins al segle xx. I encara avui la majoria d'habitants viuen del sector primari. Al poble hi ha pocs llocs de treball fora del sector primari.
El poble es troba bastant a prop de la carretera departemental que duu de Saint-Martin-du-Frêne a Hauteville-Lompnes. Altres connexions per carretera són les que duen a Lantenay i a Corlier. L'entrada a l'autopista més pròxima, l'Autoroute A40, es troba a uns 13 quilòmetres de distància.
# Perpendicularitat

En geometria, la perpendicularitat és una relació entre dues varietats que es produeix quan formen un angle de 90° (angle recte, angle normal).
A $\mathbb {R} ^{3}$, existeixen les següents combinacions que donen angles rectes:
Rectes: 2 rectes que es tallen (són per tant al mateix pla) formen a la vegada 4 angles rectes. Aquest és l'únic cas que existeix també a $\mathbb {R} ^{2}$.
Cal dir que una recta té infinites rectes perpendiculars passant per cadascun dels seus punts que estan contingudes en un pla. 2 rectes són perpendiculars si, i només si, el producte escalar dels seus vectors directors és igual a 0.
Recta-Pla: Aquesta relació és única, per cada punt d'una recta només existeix un pla perpendicular i per cada punt del pla una recta perpendicular. La recta que compleix això és la recta normal al pla.
Plans: Per cada punt d'un pla hi ha una infinitat de plans perpendicular i tots ells contenen la recta perpendicular al pla.
Dos plans són perpendiculars si, i només si, els seus vectors normals també ho són.

## Línies perpendiculars en el pla xy

En un sistema de coordenades cartesià, les equacions de 2 línies rectes no verticals $L$ i $M$ són:
    $L:y=ax+b,$
    $M:y=cx+d,$
$a$ i $c$ són anomenades pendents de L i M.
Les línies seran perpendiculars si, i només si, satisfan la condició:
    $a*c=-1$.
Exemple
Les rectes $y=3x-2$ i $y=1-x/3$ són perpendiculars ja que el producte de les seves pendents és -1.

## Construcció geomètrica d'una línia perpendicular

Procediment per construir la línia perpendicular a AB passant pel punt P usant compàs i regle:
* Pas 1 (vermell): construïu un cercle amb centre P per crear els punts equidistants A' i B' a les interseccions amb AB.
* Pas 2 (verd): construïu sengles cercles centrats a A' i B', passant per P. Sia Q l'altre punt d'intersecció dels dits cercles.
* Pas 3 (blau): connecteu P i Q per construir la perpendicular PQ.
Demostració: Els triangles PQA' i PQB' són congruents doncs tenen tots tres costats iguals. Els triangles POA' i POB' també són congruents en ser OPB' i OPA' angles iguals. Això implica que els angles POA' i POB' són iguals i rectes.

## Vegeu també

* Ortogonal
* Paral·lelisme

## Referències

* ↑ Sapiña, R. «Paral·leles i perpendiculars» (en castellà). Problemes i equacions. ISSN: 2659-9899 [Consulta: 20 febrer 2020].

## Enllaços externs

* Perpendiculars (anglès)
# Karas

Karas és una subdivisió administrativa de Namíbia. És la regió més gran, la que es troba més al sud i una de les regions menys poblades del país. El seu nom prové de la paraula del nama per a designar l'aloe dichotoma. La capital regional és Keetmanshoop.
Dins dels llocs d'interès de la regió s'hi poden comptar la ciutat fantasma de Kolmanskuppe, el canyó del riu Fish i la granja Gariganus, que fou declarada monument natural l'1 de juny de l'any 1955.

## Geografia

Karas és, sobretot, una regió muntanyosa i ocupa l'espai de siverses serres, sent-ne la serra de Karasberge la més important.
A més a més, a Karas també s'hi troben el Canyó del riu Fish, el riu Orange, la Costa dels Diamants (a la riba de l'Atlàntic) i una part dels deserts del desert del Namib i el Kalahari. Karas té una geologia extraordinària, de la qual ens en donen testimoni les nombroses mines de diamants o les deus d'aigües calentes de Warmbad i Ai-ais.
Les illes que hi ha davant de la costa són nombroses illes rocoses o sorrenques deshabitades i es troben sota la influència del corrent de Benguela.

## Administració

Karas es divideix en un total de sis districtes amb una població total de 69.677 habitants. La regió es divideix tal com es mostra en aquesta llista:
* Berseba amb 9.195 habitants
* Karasburg amb 14.693 habitants
* Keetmanshoop (Land) amb 6.349 habitants
* Keetmanshoop (Stadt) amb 14.945 habitants
* Lüderitz (Namibia) amb 13.276 habitants i
* Oranjemund amb 5.451 habitants

## Economia

Karas posseeix una infraesctuctura ben desenvolupada i una activitat econòmica diversificada. El port de Lüderitz constitueix el centre de la indústria pesquera i les drassanes del país, Oranjemund el centre de l'explotació dels diamants i la resta de districtes tenen una petita agricultura.
Té petits aeroports a Keetmanshoop, Lüderitz i Oranjemund, que s'enllaça amb la xarxa nacional de carreteres per Keetmanshoop. A més, s'ha planejat la construcció d'una línia ferroviària entre Lüderitz i Keetmanshoop per millorar el transport de béns.

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina oficial Arxivat 2018-09-25 a Wayback Machine.
# The Teardrop Explodes

The Teardrop Explodes fou un grup musical anglès actiu entre el 1978 i el 1982, liderat per Julian Cope. Juntament amb The Doors i els punks més intel·lectuals, es troben entre els fundadors del moviment neopsicodèlic anglès.

## Història

El grup es formà l'any 1978 a Liverpool entorn a la figura de Julian Cope després d'una breu experiència amb Ian McCulloch a Crucial Three. En formà part Mick Finkler a la guitarra, Gary Dwyer a la bateria i Paul Simpson als teclats. El nom del grup, suggerit per Dwyer, prové del títol d'un còmic de Daredevil (núm. 77).
Debutaren l'any 1979 amb el primer senzill, anomenat «Sleeping Gas». Immediatament després David Balfe substituí a Paul Simpson. Després publicaren dos senzills més, «Bouncing Babies» i el bizzarro «Treason (It's Just a Story)», i una realitzaren una gira amb Echo and the Bunnymen. En acabat, Mick Finkler sortí del grup i fou substituït per Alan Gill. Amb aquesta formació publicaren l'any 1980 el senzill «When I Dream», que entrà en el top-50 anglès. A l'octubre del mateix any publicaren l'àlbum Kilimanjaro, considerat un dels àlbums més creatius i originals d'aquell període, on els elements funky i dance conviuen amb una base psicodèlica. D'aquest àlbum destacà la cançó «Reward», que assolí el 6è lloc de la classificació dels UK Singles Chart el gener de 1981.
El grup es posà a treballar en un segon àlbum i Alan Gill fou substituït per Troy Tate. Wilder es publicà l'any 1981 però no obtingué l'èxit del debut, la gira successiva als Estats Units fou un desastre i Troy Tate abandonà el grup per a unir-se als Fashion. Els tres membres supervivients es concentraren en la realització d'un tercer àlbum però, a meitat dels enregistraments, Cope dissolgué el grup. L'any 1983 es publicà l'EP You Disappear from View i fins a l'any 1990 no es completà i publicà l'àlbum Everybody Wants to Shag...the Teardrop Explodes.

## Discografia
### Àlbums d'estudi

* 1980 - Kilimanjaro (Mercury)
* 1981 - Wilder (Fontana)
* 1990 - Everybody Wants to Shag...the Teardrop Explodes (Fontana)

## Referències

* 1 2 3 The Teardrop Explodes a Allmusic (anglès)
* ↑ «Teardrop Explodes» (en italià). Scaruffi.com. [Consulta: 22 novembre 2018].
* ↑ «Kilimanjaro». Allmusic.
* ↑ «ChartArchive - The Teardrop Explodes - Reward» (en anglès). Arxivat de l'original el 27 gener 2012. [Consulta: 22 novembre 2018].
* ↑ «Julian Cope – Story of the Drude» (en anglès). HeadHeritage.co.uk. [Consulta: 23 novembre 2018].
# Moulay Rachid

Moulay Rachid (en àrab مولاي رشيد, Mūlāy Raxīd; en amazic ⵎⵓⵍⴰⵢ ⵔⵛⵉⴷ) és un districte (arrondissement) de la ciutat de Casablanca, dins la prefectura de Casablanca, a la regió de Casablanca-Settat, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 245.484 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Theobald Böhm

Theoblad Böhm (9 d'abril de 1794 - 25 de novembre de 1881) fou un inventor i músic bavarès, el qual perfeccionà la flauta travessera moderna i el seu sistema de digitació, que no havia canviat en molt de temps. A més, fou un virtuós flautista, Músic de la Cort de Bavària i un famós compositor per aquest instrument.
Nascut a Múnic, Alemanya, Böhm aprengué ràpidament de son pare el negoci de l'orfebreria. Després de fabricar la seva pròpia flauta la va dominar tan ràpidament que als divuit anys entrà en una orquestra, i amb vint-i-un ja era primera flauta de la Reial Orquestra Bavaresa. Mentrestant, anava experimentant amb flautes de diferents materials fetes per ell mateix, com fustes dures tropicals, argent, or, níquel i coure, i diferents posicions dels forats.
Després d'estudiar acústica a la Universitat de Múnic començà a modificar l'estructura de les seves flautes, el 1832. El 1847 patentà el nou sistema de digitació i mostrà la nova flauta el 1851 a l'Exhibició de Londres. El 1871 publicà Die Flöte und das Flötenspiel (La flauta i el seu art), que comprenia un tractat d'acústica i aspectes tècnics i artístics de l'ús de la nova flauta.
També feu de professor de música tenint entre els seus alumnes el que més tard serien famosos violinistes Heinrich Wilhelm Ernst, i Ludwig Strauss (1835-1899) i els flautistes Carl Wehner, Rudolf Tillmetz (1847-1915).

## Vegeu també

* Flauta de Böhm

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 528, (ISBN 84-239-4520-0)
* ↑ https://www.stokowski.org/Principal_Musicians_Metropolitan_Opera.htm
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 1218 (ISBN 84-239-4561-8)
# Casa Agustí

La Casa Agustí és un edifici modernista de Badalona que data del 1880 fet per l'arquitecte Domènech i Montaner per a l'enginyer Eduard Agustí i Saladrigas, a la confluència del carrer Roger de Flor (també dit de les flors) amb "la Rambleta" (actualment plaça Pep Ventura). També s'anomenava el castell del Doctor Agustí per les formes escalades de la vora superior i l'ofici de metge d'un estadant de la família Agustí. En la dècada dels cinquanta (1950) hostatjà l'Institut Albéniz de Badalona (escola de secundària) i als estius s'hi feien cursos per entretenir els més menuts.
A la dècada dels noranta hostatjà una botiga de motocicletes. Actualment (2022) hi ha una cafeteria / restaurant. El lloc va sortir als diaris el 2007 perquè les obres d'allargament de la Línia 2 del Metro van causar esquerdes a la façana.

## Vegeu també

* Art modernista a Badalona

## Referències

* 1 2 «L'Aj. de Badalona només ha rebut una denúncia per esquerdes des del començament de les obres del metro». Europa Press, 19-04-2007.
* ↑ «Esquerdes en edificis de Badalona per les obres de la L2 (foto Casa Agustí)». Diari Avui, 18-04-2007. Arxivat de l'original el 2011-07-06. [Consulta: 24 abril 2007].

## Bibliografia

* Sàiz i Xiqués, Carles. «Casa Roura-Casa Agustí. Canet de Mar, 1892-Badalona, 1893. La continuïtat estilística del Castell dels Tres Dragons de Barcelona.». A: El Sot de l'Aubó, Núm. 31 març 2010 : pàgines 10-16.

## Enllaços externs

* PoblesDeCatalunya.cat - Casa Agustí (Fotos i ressenya)
# Theodor Pfeiffer

Theodor Pfeiffer (Heidelberg, 20 d'octubre de 1853 - 1929) fou un pianista i compositor alemany.
Estudià humanitats i després ingressà en una casa de Stuttgart que es dedicava a la venda de música; llavors simultaniejà les seves ocupacions comercials amb l'estudi de l'art musical en el Conservatori de Stuttgart, i des de 1884 fins a 1886 seguí els cursos d'estiu del Conservatori Raff, de Frankfurt, els quals anaven a càrrec de Bülow. El 1889 es traslladà a Baden-Baden, població en la que es dedicà a l'ensenyança del piano, i el 1899 fou nomenat professor del Conservatori de Mannheim. Compongué: Virtuosenstudien und Vorstudien zu Bülows Editionen, i Studien bei Hans von Bülow (1849). A més, va publicar, algunes composicions per a piano, diverses de les quals van tenir gran èxit, com Deyadeuspiel, Martellato-Etude, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 44, pàg. 355, ISBN 84-239-4544-8
# Theodor Reichmann

Theodor Reichmann (Rostock, 1849 - Marbach, llac de Constança, 1903) fou un baríton alemany.
Dependent de comerç en la seva jovenesa, aconseguí una pensió de l'emperador i estudià cant a Milà amb els professors Francesco Lamperti i Ress. Debutà a Magdeburg (1869), i d'allà passà al teatre Nowack, de Berlín, el 1870 a Rotterdam i el 1871 a Colònia, sent des de 1872 fins al 1874 membre del Teatre d'Estrasburg.
El 1874 es contractà en el Hoftheter de Múnic, on, el 1881, fou nomenat cantant de cambra. El 1882 creà a Bayreuth l'Amfortas del Parsifal.
Des de 1882 fins al 1888 va pertànyer al Hofoper de Viena, i després de cantar en el Metropolitan de Nova York retornà a Viena, on donà lliçons de cant tenint entre els seus alumnes a Jacob Eduard Mantius.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa tom núm. 50, pàg. 338 (ISBN 84-239-4550-2)
# Labalme

Labalme és un municipi francès, situat al departament de l'Ain i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. El 2018 tenia 215 habitants.
# Rafael Balseiro Dávila

Rafael Balseiro Dávila (Vega Baja, Puerto Rico, 24 de setembre de 1867 - San Juan, 22 d'octubre de 1929) fou un pianista i compositor porto-riqueny. Pianista eminent i melodista de vena fecunda, arreu d'Amèrica era popular per les seves obres. Fou premiat per les seves composicions El Niágara, Las mariposas i Puerto Rico, valsos de concert; la marxa festiva El antifaz rojo i la dansa nativa Una perla.

## Referències

* ↑ «Rafael Balseiro Dávila (1867-1929) - Find A Grave...» (en anglès). [Consulta: 29 octubre 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 1229 ISBN 84-239-4561-8