OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Cuțarida-Crătunescu

Maria Cuțarida-Crătunescu (Călărași, 10 de febrer de 1857 - Bucarest, 16 de novembre de 1919) fou la primera metgessa romanesa. Activista feminista, va fundar la Societat Materna el 1897 i el 1899 creà la primera guarderia de Romania.

## Biografia

Maria nasqué a Călărași; es matriculà en la Facultat de Medicina de la Universitat de Zúric el 1877, però per dificultats lingüístiques i els avantatges rebuts pels estudiants amb diplomes de França, es traslladà a la Universitat de Montpeller, on va fer la tesi de llicenciatura. Maria Cuțarida-Crătunescu feu les pràctiques hospitalàries i el doctorat a París. Fou doctora el 1884 i es va graduar magna cum laude. La seua tesi es titulava De l'hydrorrhée et de sa valeur séméiotique dans le cancer du col de l'utérus.. Va sol·licitar a l'Hospital Brâncovenesc treballar en un departament mèdic postsecundari «Malalties de la dona»; en canvi, se li va assignar un lloc de professora d'higiene. El 1886 fou cap del departament d'higiene de l'asil Elena Lady, i el 1891 cap del departament de ginecologia de l'Hospital Filantropia de Bucarest.
El 1897 fundà una societat materna per a ajudar xiquets pobres, i la convidaren a congressos a Brussel·les (1907) i Copenhaguen (1910), on presentà accions mèdiques romaneses contra la mortalitat infantil i un estudi sobre guarderies a Romania. Com a feminista presentà El treball de les dones a Romania, sobre l'activitat intel·lectual de dones romaneses, en un Congrés a París el 1900. Durant la Primera Guerra Mundial fou metgessa de l'Hospital Militar núm. 134. Es retirà en acabar la guerra, probablement per motius de salut, i va morir a Bucarest el 1919.

## Referències

* 1 2 3 Stanila, Ionela. «Cariera excepţională i-a adus celebritatea. Maria Cuţarida-Crătunescu, prima femeie medic din România, şcolită la Paris» (en romanés). adevarul.ro, 08-11-2013. Arxivat de l'original el 6 de gener de 2015. [Consulta: 28 febrer 2021].
* ↑ Avram Arina Femei celebre din România. Mică enciclopedie 2.
* ↑ Damian-Constantine E, The first female medical doctor in Romania and their contribution to the development of medical specialists in B6. The Contribution of Women to the Development of History of Science and Technology, International Congress of the History of Science. 16th. Proceedings. B. Symposia. Suppl. (1981)
* ↑ «Romania Culturala» (en romanés), 08-03-2013. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 28 febrer 2021].
* ↑ Mark, George, Dictionary of feminine personalities of Romania, Ed Maronia, Bucharest, 2009, ISBN 978-973-7839-55-8, pàgs. 89-90.
# Maria Mercè Romans Sisqués

Maria Mercè Romans Sisqués (segle XX - segle XXI) va ser una educadora social i escriptora catalana, doctora en Pedagogia i professora de la Universitat de Barcelona.
Als anys setanta, va ser pionera en la creació d'escoles d'adults a Catalunya, i va ser una de les impulsores de la inauguració d'un centre al barri de Can Serra, a l'Hospitalet de Llobregat. Romans va escriure diversos textos sobre el mètode d'alfabetització emprat a l'escola, que havia fonamentat en els preceptes instaurats pel pedagog brasiler Paulo Freire a mitjans de segle. Aquestes publicacions van servir de base als nous centres que van obrir la dècada següent arreu de l'Estat.
L'any 1980 va formar part del destacament que la Generalitat va enviar a la Croada Nacional d'Alfabetització, una campanya solidària que va destinar mestres voluntaris a Nicaragua i que va alfabetitzar prop de 400.000 persones de les zones rurals d'aquest país centreamericà.

## Obra publicada (selecció)

* «Escuela para adultos: La experiencia de Can Serra». Cuadernos de Pedagogía, núm. 29, 1977, pàg. 61-64. ISSN: 0210-0630.
* Así aprendemos los adultos. 2a. ed. Madrid: Editorial Popular, 1981. ISBN 84-85016-40-8.
* De profesión, educador(a) social. Grupo Planeta, 2000. ISBN 978-84-493-0938-0.

## Referències

* ↑ Formació a les Organitzacions: Un Camp Obert Als Professionals de la Pedagogia. Edicions Universitat Barcelona, 2001, p. 27. ISBN 978-84-475-2559-1. Arxivat 2024-05-22 a Wayback Machine.
* ↑ Perramon, Clara-Carme. «Dones, immigració, moviments veïnals i benestar (1970-1980)». A: Borderías, Cristina; Renom, Mercè (eds.). Dones en moviment(s): segles XVIII-XXI. Icaria Editorial, 2008, p. 129. ISBN 978-84-9888-008-3. Arxivat 2023-03-07 a Wayback Machine.
* ↑ Trilla Llobera, Andreu «La Casa de Reconciliació i el barri de Can Serra». Quaderns d'estudi, 33, 2019, pàg. 58. Arxivat de l'original el 2023-03-07. ISSN: 2013-9705 [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ Castellano Bueno, Agustín. Ruta de la Transició democràtica a L'Hospitalet de Llobregat ( PDF). L'Hospitalet de Llobregat: Museu de l'Hospitalet, març de 2014, p. 25. Arxivat 2022-10-05 a Wayback Machine.
* ↑ Parra, Sebas «Cataniques, agermanats per l’alfabetització» ( PDF). Perspectiva Escolar. Associació de Mestres Rosa Sensat, núm. 396, 11-2017, pàg. 34. Arxivat de l'original el 2023-03-07. ISSN: 0210-2331 [Consulta: 7 març 2023].

## Enllaços externs

* Lanao, Pau. «Catalans contra l'analfabetisme». El Punt Avui, 03-05-2015. Arxivat de l'original el 2023-03-07.
* Pauné, Meritxell M. «La refundació a contracorrent de les escoles d’adults». TotBarcelona, 28-06-2022. Arxivat de l'original el 2022-08-13.
# Maria Rosquellas i Mas

Maria Rosquellas i Mas (Malgrat de Mar, 5 de març de 1892 - Barcelona, 30 de desembre de 1981) va ser una mestra catalana.
Va néixer a Malgrat de Mar el 5 de març de 1892. A principis de segle XX residia a Girona, on va cursar els estudis de mestra a l'Escola Normal de la ciutat. Va casar-se amb el també mestre Joan Rotger. Ambdós van ser contractats el 1920 per la Societat Anònima Cros per encarregar-se l'escola de pàrvuls i adults que va establir l'empresa a la seva fàbrica de Badalona. La seva residència va ser establerta a la casa de mestres que va construir expressament l'empresa. A l'escola inicialment van acollir només els fills de la colònia i els treballadors que ho volien, però posteriorment amb la disposició del gerent, es van obrir les classes a la resta d'obrers. Va morir a Barcelona el 30 de desembre de 1981.
L'agost de 2017, després d'un procés participatiu entre els veïns del barri celebrat l'any anterior, l'Ajuntament de Badalona va aprovar batejar una plaça del barri del Gorg com «plaça dels mestres Maria Rosquellas i Joan Rotger», a la zona on antigament s'havia situat la fàbrica.

## Referències

* 1 2 «Padró de Girona del 1905». FamilySearch. [Consulta: 19 octubre 2022].
* ↑ «Índex de defuncions de 1981 de Barcelona.». FamilySearch. [Consulta: 19 octubre 2022].
* 1 2 Rotger i Rosquellas, Mateu «L'establiment de la SA Cros a Badalona: les seves escoles». Carrer dels Arbres, núm.5, 1994, pàg. 35-37.
* ↑ Rotger i Rosquellas, Mateu. Badalona. L'escola ahir (1717-1939). Badalona: Museu de Badalona, 2001, p. 162-163. ISBN 84-88757-07-3.
* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 31-12-1981.
* ↑ «Badalona posa noms als carrers i places dels nous espais urbanitzats al barri de Canyadó i als voltant del port». Ajuntament de Badalona, 03-08-2017. [Consulta: 19 octubre 2022].
* ↑ «110 persones voten en el procés participatiu de la rambla del Gorg i el canal». Badalona 2000, núm. 1120, 04-03-2016.
# Maria de la Mercè de Borbó i d'Àustria

Maria de la Mercè de Borbó i d'Àustria (castellà: María de las Mercedes de Borbón) (Madrid, 11 de setembre de 1880 - Madrid, 17 d'octubre de 1904) va ser infanta d'Espanya i princesa d'Astúries.
Filla primogènita del rei Alfons XII d'Espanya i de Maria Cristina d'Habsburg-Lorena. Va ser princesa d'Astúries des del seu naixement i fins a la seva mort, primer com a hereva del seu pare el rei Alfons XII d'Espanya i després per ser-ho del seu germà el rei Alfons XIII d'Espanya.
Es casà el 1901 amb el príncep Carles de Borbó-Dues Sicílies. La parella tingué tres fills:
* Alfons (Madrid, 1901-1964). Duc de Calàbria.
* Ferran (Marid, 1903-1905).
* Isabel (Madrid, 1904-1985). Casada amb el comte Jan Zamosyki.
Va morir a causa de complicacions en el part de la seva filla Isabel. La seva mort prematura ocasionà el segon casament del seu espòs amb la princesa Lluïsa d'Orleans el 1908.

## Referències

* 1 2 Mateos Sáinz de Medrano, Ricardo. «María de las Mercedes de Borbón y Austria» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Real Academia de la Historia. [Consulta: 26 desembre 2023].
* ↑ Ventura i Esturgo, Maria «Los príncipes de Asturias». Hidalguía, núm. 235, 1992, pàg. 811.
# Maria de los Dolores Benedicta Nau

Maria de los Dolores Benedicta Nau (Nova York, 1818 - París, 1881) fou una soprano lleugera estatunidenca.
Estudià en el Conservatori de París amb Cinti-Damoreau, iniciant la seva carrera artística a l'edat de tretze anys en l'Òpera de París el 1836. Celebrada soprano lleugera, actuà amb èxit constant en els principals escenaris lírics d'Europa i Amèrica, retirant-se del teatre per a consagrar-se a l'ensenyança el 1856.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 7, pàg. 932 (ISBN 84-239-4577-4)
# Mariani de Laurencio

Mariani de Laurencio o també de vegades Mariano Di Lorenzo, fou un compositor italià de principis del segle xvii. Fou canonge de Noli i entre altres composicions publicà: Il primo libro de Madrigali a 5 voci con un dialogo ad otto (Venècia, 1602) i Salmi, Magnificat, falsi bordoni e Messa a 4 voci con il basso continuo per l'organo (Palerm, 1624).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1108 ISBN 84 239-4529-4

## Enllaços externs

* Breu biografia (francès)
* SALMI, MAGNIFICAT, FALSI BORDONI, E MESSA en línia
# Marianna Bulgarelli

Marianna Bulgarelli, coneguda com la Romana (Roma, 1684 - ibídem, 26 de febrer de 1734) fou una soprano que durant vint-i-cinc anys es va fer aplaudir als principals teatres d'Itàlia, retirant-se el 1730 amb una fortuna adquirida en l'escena i que va saber emprar digna i generosament. Fou protectora del poeta Metastasio.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 7, pàg. 988, ISBN 84-239-4507-3
# Mariano Rodriguez Rubio

Mariano Rodriguez Rubio (Hellín, Castella la Manxa, 1813 - Madrid, Castella, 1856) fou un compositor espanyol.
Als catorze ays ja havia donat a conèixer amb èxit algunes de les seves obres: i el 1817 fou nomenat músic major del regiment de voluntaris de Navarra, i, després de prestar altres serveis, el 1841 aconseguí una plaça de músic major del cos d'alabarders, càrrec que desenvolupà fins a la seva mort.
Entre les seves composicions i figuren diverses misses, villancets, simfonies, marxes, serenates i innumerables arranjaments per a banda.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1322 (ISBN 84-239-4551-0)
# Marie-Anne-Catherine Quinault

Marie-Anne-Catherine —o Christine— Quinault (Estrasburg, 26 d'agost de 1695 - París, 1791) fou una actriu i compositora francesa del teatre barroc.
Es presentà en l'Òpera de París el 1709 amb Bellérophon, de Jean-Baptiste Lully. El 1713 deixà aquest teatre i fou admesa a la Comédie-Française, de la qual es retirà el 1722. Dotada d'una rara bellesa i de molt enginy, fou amant del duc d'Orleans, regent del regne, i després del duc de Nevers, pare del duc de Nivernais, amb qui va córrer la brama que s'havia casat en secret.
La protecció de tan elevades personalitats li va fer aconseguir una pensió del pressupost reial i allotjament en el Pavelló de la Infanta del Louvre, que conservà més de seixanta anys i on era visitada per la més alta noblesa. Morí gairebé centenària. Molt aficionada a la música, componia motets, que s'executaven a Versalles, a la Capella Reial. Per un d'ells fou condecorada amb la banda de l'Orde de Sant Miquel, distinció que mai abans ni després s'ha concedit a cap altra dona.
Hi ha tota una nissaga Quinault: a més de la seva cunyada Catherine-Jeanne Dupré, Catherine-Jeanne, els altres quatre germans també eren actors teatrals distingits: Françoise, Jean-Baptiste-Maurice, Abraham i Jeanne.

## Referències

* 1 2 Anthony, James R. «Quinault, Marie-Anne-Catherine» (en anglès). Oxford Music Online. Oxford University Press. [Consulta: 2 juliol 2020].
* ↑ Giraudet, Jean-Paul. «Marie Anne Catherine Quinault» (en francès). Musicalics, 25-03-2013. [Consulta: 2 juliol 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 1318-19 (ISBN 84-239-4548-0)
# Marie-Thérèse Laruette

Marie-Thérèse Laruette, de nom de soltera Villette, fou una cantant d'òpera francesa (1740-1837) una de les artistes més cèlebres de la Opéra-Comique, casada amb el també cantant i compositor Jean-Louis Laruette.
Debutà amb un èxit complet (9 de setembre de 1758) en l'Opéra-Comique de la Ferie, passant al cap de poc a l'Òpera, on fou molt ben rebuda principalment interpretant el rol de Colás, a Le Devin du village. La seva veu, poc potent, en canvi era lleugera i brillant; al cap de tres anys deixà l'Òpera per entrar en la Comédie Italianne (1761), on aviat despertà un rar entusiasme entre el públic parisenc, assolint en poc temps a tenir una gran preponderància entre els artistes i cantatrius dels seu temps.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 897 (ISBN 84-239-4529-4)
# Marie Fel

Marie Fel (Bordeus, 24 d'octubre de 1713 - Chaillot, barri de París, 2 de febrer de 1794), fou una cantant francesa filla de l'organista Henri Fel.
Dotada d'una bellesa extraordinària i una deliciosa veu, estudià la música, que dominà meravellosament, i debutà en l'Òpera el 1734, no retirant-se fins 1759. Creà nombrosos papers durant la seva carrera artística, i fou una de les intèrprets favorites de Rameau. El pintor Quentin de La Tour li va fer un retrat al pastell.
Quan es retirà donà lliçons de cant a les cantants joves, tenint entre elles a la que després seria molt coneguda Sophie Arnould.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 23, pàg. 568. (ISBN 84-239-4523-5)
# Marie Louise Dustmann-Meyer

Marie Louise Dustmann-Meyer (Aquisgrà, 22 d'agost de 1831 - Berlín, 2 de març de 1899) fou una soprano dramàtica alemanya. Va rebre la seva primera educació musical a Breslau, després amplià els seus estudis a Viena i allà debutà en el Josephstâdter Theatre. Treballà després com a cantant dramàtica a Cassel, Dresden, Praga i, finalment, a Viena, on fins al 1875 fou una de les notabilitats de l'Òpera Imperial. El 1858 casà amb el llibreter Dustmann, de Viena, i el 1860 fou nomenada cantant de la cambra imperial. Per la seva admirable vocació pel cant dramàtic, desenvolupà amb especialitat les òperes de Christoph Willibald Gluck, Wolfgang Amadeus Mozart, Carl Maria von Weber, Giacomo Meyerbeer, Richard Wagner, i sobretot el Fidelio de Beethoven. En l'execució dels lieder no tingué rival.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 18, 2a part pàgs. 2644-45 ISBN 84-239-4581-2
# Marie Schröder-Hanfstängl

Marie Schröder-Hanfstängl (Breslau avui Wrocław (Polònia, 30 d'abril de 1848 - Múnic, Alemanya, 5 de setembre de 1917) fou una soprano alemanya.
Aprengué cant a París amb la Pauline Viardot i debutà en el Teatre Líric de la mateixa capital el 1867.
La guerra de 1870 la portà a Alemanya, on el 1871 es contractà a Stuttgart, i després va contraure matrimoni amb fotògraf Hanfstängl. El 1878 renovà els seus estudis de cant sota la direcció de Vannunccini a Florència: el 1882 la contractà el Stadttheater de Frankfurt del Main, i des del 1895 fins al 1897 fou professora de cant en el Conservatori Hoch. El 1897 passà a Múnic.
Se li deuen a més: Meine Zehrweise der Gesangskunst und Elementartheorie in Wort un bild (Magúncia, 1902).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1163 (ISBN 84-239-4554-5)
# Marietta Gazzaniga

Marietta Gazzaniga (Voghera, Llombardia, 1824 - Milà, 2 de gener de 1884), fou una soprano italiana.
Estudià cant amb Alberto Mazzucato a Milà. el seu debut se produí el 1840, en la seva ciutat natal, amb Jane Seymour, Anna Bolena de Donizetti i Romeu dels I Capuleti e i Montecchi, de Bellini.
Dotada d'una veu excepcional pel seu timbre i extensió; així com d'un gran temperament dramàtic, fou una de les intèrprets més admirables de les primeres òperes de Verdi, de les de Bellini, Donizetti, Pacini i d'altres autors del apogeu del bel canto.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1136. (ISBN 84-239-4525-1)
# Mario Pasquale Costa

Mario Pasquale Costa (Tàrent, 24 de juliol de 1858 - Monte Carlo, 27 de setembre de 1933), fou un compositor, tenor i pianista italià, autor de cançons i d'opereta.
Se li deuen nombroses cançons napolitanes que descollen pel seu caràcter típic, elegància de melodies i originalitat, entre elles Caroli i A'ritirata. Va posar música a la majoria de les composicions de Salvatore di Giacomo, Salvatore Di Giacomo, entre els quals es compten L'ammore, Serenata medioevale, Oilé-Oila, La luna nova, i Napolitanata, aquesta última li valgué ser admès a la taula d'Alfons XII d'Espanya durant un viatge que va fer a Espanya, i nomenat Comanador de l'Orde d'Isabel la Catòlica.
Se li deuen, a més, les partitures de les pantomimes Storia de un Pierrot, Le Model revé i Le voyage de noces, i del ball La dame di spade.

## Referències

* ↑ Plenizio, Gianfranco. Lo core sperduto: la tradizione musicale napoletana e la canzone. Guida Editori, 2009, p. 119–182. ISBN 978-88-6042-703-8.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 15, pàg. 1240. (ISBN 84-239-4515-4)
# Mario Vilella Martínez

Mario Vilella Martínez (Elx, 3 de juliol de 1995) és un tennista professional valencià. Va començar a jugar al tennis gràcies al seu pare que des de molt petit li va ensenyar a utilitzar la raqueta, solien baixar a entrenar prop de la seva casa els caps de setmana.
Fou becat en el Club Internacional d'Alt Rendiment JCFerreroEquelite de Juan Carlos Ferrero. També forma part del Club de Tennis Murcia.
Per seguir sumant victòries i estar a punt per als propers ATP Challenger Series, va començar la temporada entrenant amb Jesús Hidalgo Sánchez al centre d'alt rendiment Universitat Miguel Hernández on seguia un entrenament específic, després de la temporada de preparació continuaria amb el seu entrenament en JCFerreroEquelite. En el seu primer any Challenger va ser campió absolut del Prague Challenger 80 i es va classificar per al Gran eslam US OPEN guanyant els dos primers partits classificatoris, vencent al nord-americà Núm. 64 (Taro Daniel).
Mario es dedica a temps complet, tenint una rigorosa alimentació i preparació física.
Actualment el material esportiu és subministrat per Joma i Head.
Mario va derrotar a Nicolas Almagro en el seu últim partit com a tennista professional en l'I Challenger Open Muria 2019, sent un honor haver jugat amb el jugador que va arribar a estar en el Top 10.

## Carrera

El seu millor rànquing individual és el núm. 170 aconseguit el 31 d'agost de 2020, i en dobles és el núm. 286 aconseguit el 23 de novembre de 2020.
Títols individuals (9)
2019- Prague Challenger 80 (CL) Campió absolut.
2018- ITF Àustria F1 (AUT) - ITF Madrid F9 (ESP)
2017- ITF Egypt F38 (EGY) - ITF Kazakhstan F3 (KAZ)
2016- ITF Melilla F34 (ESP) - ITF Algeria F2 (ALG)
2015- ITF Algeria F1 (ALG) - ITF Tunisia F3 (TUN) - ITF Tunisia F1 (TUN)
Finalista individual (10)
2018- ITF Germany F7 (GER) - Challenger Samarkand (UZB)
2017- ITF Egypt F37 (EGY) - ITF Egypt F36 (EGY) - ITF Turkey F22 (TUR) - ITF Kazakhstan F5 (KAZ) - ITF Paguera F4 (ESP)
2016 - ITF Melilla F34 (ESP) - ITF Algeria F2 (ALG)
2015 - ITF Algeria F1 (ALG)- ITF Tunisia F3 (TUN)- ITF Tunisia F1 (TUN)
Finalista individual (3)
2016- ITF Huelva F16 (ESP) / ITF Morocco F1 (MAR)
2015- ITF Romania F14 (ROU)
Títols dobles (2)
2016- ITF Almanzora F38 (ESP) (amb David Vega) / ITF Almanzora F37 (ESP) (amb Jaume Pla)
Finalista dobles (3)
2016- ITF Melilla F24 (ESP) (amb Albert Alcaraz)- ITF Martos F17 (ESP) (amb Jaume Pla)
2015- ITF Denia F22 (ESP) (amb I Russi)
Títols Junior
2012- Campió València Absolut/ Campió València S18
2011- Finalista Marca Múrcia
2010- Finalista en Marca Zaragoza / Campió en Marca Madrid-Rozas / Finalista en Marca València
2009- Finalista Calvia Open S14 (ESP) / Finalista dobles Calvià Open S14 (ESP) (amb Jose Vicente Monsonis) / Finalista dobleguis Babolat Cup Nacional (amb Fernando Sala)
2007- Subcampió Espanya dobles S12 (amb Aitor Sanz)

## Enllaços externs

* Fitxa oficial de l'ATP
* Perfil a Tenispain
* Mario Vilella Martínez al web de la Federació Internacional de Tennis (anglès)
# Mario de Candia

Giovanni Matteo de Candia (Càller, Sardenya, 1808 - Roma, Regne d'Itàlia, 11 de desembre de 1883), anomenat Mario, fou un tenor italià de gran anomenada al segle xix.
Era fill del general di Candia, motiu pel qual en un principi de la seva vida, fou oficial de l'exèrcit del Piemont, però des de 1838 es dedicà a l'estudi del cant en el conservatori de París; dos anys més tard debutava en el teatre de l'òpera d'aquesta ciutat amb Robert le diable.
El 1840 tornà a Itàlia, en els quals teatres reafirmà la seva fama. La seva època d'esplendor (a París, Londres, Dublín Petrograd avui Sant Petersburg, etc.,) coincidí en part amb la de Tamburini, Luigi Lablache, (la Volpini) i les germanes Grisi, una de les quals, Giulia Grisi es convertí en la seva esposa el (1856), i amb la que van tenir cinc fills.
El 1867 es retirà del teatre i el 1880 trobà una col·locació a Roma com a conservador del Museu Reial.
Un dels rols en què assolí els majors aplaudiments fou en el d'Almaviva, de Il barbiere di Siviglia al costat de la soprano francesa Zélie Trebelli-Bettini. La seva última actuació en el Gran Teatre del Liceu de Barcelona fou l'any 1863.

## Bibliografia

* Enciclopèdia ESPASA, Volum núm. 33, pàg. 210, ISBN 84-239-4533-2
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 64. pàg. 5 (ISBN 84-239-4564-2)
# Markiana

Markiana és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Markiana geayi (Pellegrin, 1908)
* Markiana nigripinnis (Perugia, 1891)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Pellegrin, J. 1909. Characinidés américains nouveaux de la collection du Muséum d'Histoire naturelle. Bulletin du Muséum National d'Histoire Naturelle (Série 1) v. 14 (núm. 7)[1908]: 342-347.
* ↑ Perugia, A. 1891. Appunti sopra alcuni pesci sud-americani conservati nel Museo Civico di Storia Naturale di Genova. Annali del Museo Civico di Storia Naturale di Genova (Serie 2a) v. 10: 605-657.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.