OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Álvaro Ballarín Valcárcel

Álvaro César Ballarín Valcárcel (Melilla, 18 de setembre de 1962) és un polític espanyol del Partit Popular (PP), regidor de l'Ajuntament de Madrid entre 2007 i 2015 i diputat de la desena legislatura de l'Assemblea de Madrid.

## Biografia

Nascut el 18 de setembre de 1962 a la ciutat africana de Melilla, es va llicenciar en Dret i en Empresarials.
Nomenat al novembre de 2003, coincidint amb l'arribada a la presidència de la Comunitat de Madrid de Esperanza Aguirre, director general d'Arxius, Museus i Biblioteques de la Comunitat de Madrid, va cessar al juny de 2007.
Elegit regidor de l'Ajuntament de Madrid a les eleccions municipals de maig de 2007 (i reelegit a les de 2011), va ser nomenat per al càrrec de regidor-president del districte de Moncloa-Aravaca per Alberto Ruiz-Gallardón, i va ser mantingut en aquest per Ana Botella.
Amic de Francisco Nicolás Gómez Iglesias, «el Petit Nicolás», va rebre un polèmic suport d'aquest (demanant el vot de forma fraudulenta) en la seva campanya per a la presidència del PP al districte de Moncloa-Aravaca, que el va enfrontar el 2013 a José Carril. Ballarín és conegut entre els seus companys i rivals com el corcho («el suro»).
Va deixar el consistori el 2015, quan va ser elegit diputat de la x legislatura de l'Assemblea de Madrid, a les eleccions autonòmiques de 2015, en què es va presentar com el número 7 de la llista del PP encapçalada per Cristina Cifuentes. Ballarín, que llavors es trobava imputat per presumpta prevaricació, falsedat en document i desobediència de sentència judicial, va ser l'encarregat d'elaborar el programa i el codi ètic per a la campanya de Cifuentes. Va cessar com a diputat al setembre de 2017, quan va ser nomenat viceconseller de Cultura, Turisme i Esport del govern regional.

## Referències

* ↑ «Ilmo. Sr. D. Álvaro César Ballarín Valcárcel». Asamblea de Madrid. Arxivat de l'original el 2018-03-16. [Consulta: 2 novembre 2018].
* ↑ «Cifuentes encarga a sus nuevos directores generales y viceconsejeros "trasladar el impulso político a la Administración"». Europa Press, 27-09-2017.
* ↑ García Rallo, Bruno «El concejal de Moncloa troceó el coste de una ópera en 54 contratos menores». El País, 13-10-2014.
* ↑ Bécares, Roberto «El 'pequeño Nicolás' pidió el voto de forma fraudulenta para el concejal del PP Álvaro Ballarín». El Mundo, 06-06-2014.
* ↑ «Fran, la cara B del pequeño Nicolás». La Voz de Galicia, 02-11-2014.
* ↑ «" Algunos diputados ya llaman a Ballarín “cadáver político”». Voz Pópuli, 02-06-2015.
* ↑ Alsedo, Quico «'Hemos hablado 10 veces': el núm. 7 de Cristina Cifuentes, Álvaro Ballarín, negoció su desimputación». El Mundo, 19-06-2015.
* ↑ González, Marco «Así es el nuevo viceconsejero de Cultura: uno de los diputados más polémicos del PP de Madrid». El Boletín, 28-09-2017.
# Thomas Thollé

Thomas Thollé (Lieja, 1760 - París, 1823) fou un tenor i compositor. Començà a estudiar música a l'església de Sant Pau de Lieja, sota la direcció del mestre Moreau. Més tard entrà com a infant de cor en l'església de Nostra Senyora d'Anvers. Havent assolit una pensió als catorze anys per continuar els estudis a Itàlia, es traslladà a Nàpols, ingressant en el Conservatori de la Pietà de'Turchini, on va rebre lliçons, en qualitat d'extern, de Sala i Fenaroli. Acabats els estudis cantà en algunes ciutats d'Itàlia, com a tenor d'òpera bufa, i després es traslladà a França, on aconseguí el càrrec de mestre de capella de l'església de Santa Radegunda de Poitiers. La clausura de l'església durant la Revolució l'obligà a traslladar-se a París, on es dedicà a l'ensenyança del cant i la composició. Publicà cinc col·leccions de romances, així com gran nombre de peces, i feu representar el 1802 la seva òpera en dos actes, Atala.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 633 ISBN 84-239-4561-8
* Breu biografia (francès)
# Nataixa Koroliova

Nataixa Koroliova, rus: Ната́ша Королёва, (ucraïnès: Наташа Корольова), nom real Natàlia Vladímirovna Porivai, rus: Ната́лия Влади́мировна Порыва́й, ucraïnès: Наталія Володимирівна Поривай, Natàlía Volodímirivna Porivai (31 de maig de 1973, Kíev, RSS d'Ucraïna, URSS) - és una cantant d'estada soviètica, ucraïnesa i russa, actriu i model de moda. Artista Honorada de la Federació Russa (2004).Guardonada amb l'Orde de l'Amistat de la Federació de Rússia.

## Discografia

* «Жёлтые тюльпаны» (1990)
* «Дельфин и русалка» (1992)
* «Поклонник» (1994)
* «Конфетти» (1995)
* «Бриллианты слёз» (1997)
* «Сердце» (2001)
* «Осколки прошлого» (2002)
* «Веришь или нет (плюс Тарзан)» (2003)
* «Рай там, где ты» (2006)
* «Магия Л…» (2015)

## Referències

* ↑ (rus) Decret del President de la Federació de Rússia núm. 37 del 15 de gener de 2004 "Sobre l'adjudicació dels premis estatals de la Federació de Rússia"
# Rineloricaria heteroptera

Rineloricaria heteroptera és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Amazones (prop de Manaus, Brasil).

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Isbrücker, I. J. H. & H. Nijssen 1976. Rineloricaria heteroptera, a new species of mailed catfish from Rio Amazonam near Manaus, Brazil (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zool. Anz. v. 196 (núm. 1-2): 109-124.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Tit Estatili Taure (cònsol 26 aC)

Tit Estatili Taure (en llatí: Titus Statilius Taurus) va ser un destacat general d'Octavi August i magistrat romà. Estatili era un homo novus arribat de la Lucània, i pertanyia a la gens Estatília.
Al començament del Segon Triumvirat, Estatili fou seguidor de Marc Antoni, que va elegir com a cònsol el 37 aC. Va dirigir la flota de Marc Antoni que va sortir de Tarent en la guerra contra Sext Pompeu i va fer un bon servei durant la guerra.
Després de la fugida de Pompeu, Taure va anar a Àfrica, que va assegurar sense problemes per a Octavi. L'any 34 aC va rebre els honors del triomf pel seu succés a Àfrica, i el mateix any va acompanyar a Octavi a Dalmàcia, que el va deixar amb el comandament de l'exèrcit quan el futur emperador va tornar a Roma. De tornada a Roma, promogué la construcció del primer amfiteatre (en), acabat el 29 aC. El poble, agraït, li va permetre que nomenàs un dels pretors cada any. Aquest amfiteatre es va cremar quan hi va haver l'incendi de Roma en temps de Neró.
A la batalla d'Àccium l'any 31 aC, va dirigir les forces de terra d'Octavià. L'any 30 aC, quan Octavià va ser cònsol, Taure va construir un amfiteatre de pedra a càrrec seu, que va inaugurar amb un gran espectacle de gladiadors. L'any 29 aC va derrotar els càntabres, àsturs i vacceus en les Guerres càntabres, i, retornat a Roma, va ser nomenat cònsol l'any 26 aC.
L'any 16 aC, quan August va anar a la Gàl·lia, li va deixar el govern de Roma i Itàlia amb el títol de praefectus urbi.
Estatili es va casar amb una dona de nom desconegut, que alguns han suposat que s'anomenava Cornèlia Sisenna. Pel que fa a la seva descendència, costa distingir personatges. El triumvir monetal del mateix nom s'ha suposat que podria ser el mateix Estatili, o bé un fill del mateix nom. Aquest fill podria ser el pare de Sisenna Estatili Taure, cònsol l'any 16, i Tit Estatili Taure, cònsol l'any 11, o bé ser germans seus i fill d'Estatili Taure el major. També sembla que va tenir una filla, Estatília, casada amb Luci Calpurni Pisó, cònsol l'any 1 aC.

## Referències

* 1 2 3 Goldsworthy, Adrian. Augustus: First Emperor of Rome. Yale University Press, 2014, p. 178. ISBN 9780300178722.
* 1 2 3 4 5 Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 985.
* ↑ de la Plaza Escudero, Lorenzo. Diccionario visual de términos arquitectónicos. 2a edició. Madrid: Ediciones Cátedra, 2009, p. 50. ISBN 9788437625065.
* ↑ Stern, Gaius «T. Statilius Taurus, Augustus' Left-hand Man». Classical Association of the Middle West and South, 2008.
* 1 2 Syme, Ronald. Augustan Aristocracy. Oxford University Press, 1989, p. 376-377. ISBN 9780198147312.
* ↑ Nagl, Alfred. «Statilius 34». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft. Vol. III A,2, 1929.
# Schelle

Schelle és un municipi belga de la província d'Anvers a la regió de Flandes. Limita al nord-oest amb Kruibeke, al nord amb Hemiksem, a l'est amb Aartselaar, al sud-oest amb Bornem, al sud amb Niel i al sud-est amb Rumst.

## Evolució de la població
### Segle xix

| Any | 1806 | 1816 | 1830 | 1846 | 1856 | 1866 | 1876 | 1880 | 1890 |
| Població | 2.805 | 3.104 | 3.640 | 3.706 | 3.813 | 3.901 | 3.475 | 3.815 | 4.452 |

### Segle XX (fins a 1976)

| Any | 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1947 | 1961 | 1970 | 1976 |
| Població | 5.007 | 6.212 | 6.910 | 8.067 | 9.143 | 10.923 | 14.432 | 16.070 |

### 1977 ençà

| Any | 1977 | 1980 | 1985 | 1990 | 1995 | 2000 | 2005 | 2006 |
| Població | 17.630 | 17.931 | 18.081 | 18.667 | 19.373 | 19.874 | 20.246 | 20.244 |
| Font: NIS |||||||||
# Thomas Tomkins

Thomas Tomkins (1572-1656) fou un compositor anglès del Renaixement.
A principis de la dècada del 1600, en el primers passos de la seva carrera, Tomkins fou membre del cercle de la Capella Reial, que incloïa al seu mestre William Byrd i a Orlando Gibbons. Entre els deixebles que va tenir s'hi compta a Albertus Bryne, que més tard el succeiria com a organista d'aquella Capella reial; allí va compondre antífones, madrigals i música de cambra amb una coherència que a penes pot comparar-se amb la laboriositat de Thomas Tallys i Byrd o la brillantor de Gibbons, però que revela la seva diligència i llur habilitat musical.
Tomkins i el seu coetani Thomas Weelkes arranjaven sovint el mateix text, i Tomkins destacava per llur contenció. When David Heard és l'antífona més coneguda dels dos compositors, dues de les nombroses manifestacions públiques de dolor per la mort prematura del príncep Enric el 1612. Si bé Weelkes es decanta pel patetisme, Tomkins construeix un extens passatge d'una imitació d'un sospir a Would God I Had Die For Thee, que en llur obra només poden superar Arise, O Lord, into Thy Resting Place i Almighty God, the Fountain of All Wisdom. La primera evidència un domini de la cadència expressiva que recorda a Jean Sibelius, sobretot en la lenta i expansiva reducció de to a Tum Not Thy Face from Me.

## Referències

* (castellà) 1001 Discos de Música Clásica que hay que escuchar antes de morir, pag. 58/Matthew Rye-Luis Suñén. Editorial Grijalbo
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 1170 (ISBN 84-239-4509-X)
# Ángel Rubio y Laínez

Ángel Rubio y Laínez (Madrid, 27 de novembre de 1846 - Vicálvaro, 9 d'abril de 1906) fou un compositor de sarsueles madrileny.
Estudià al Conservatori de la cort i per espai de vint-i-cinc anys fou un dels cultivadors més polars i fecunds de l'anomenat Género chico, en què, sense assolir l'altura de Chapí i Caballero, ocupà un lloc molt honrós, però el perjudicà l'excés de producció, cosa que fa que la majoria d'ella manqui d'originalitat. Les seves obres, que s'aproximen al centenar, es representaren, no obstant, amb èxit arreu d'Espanya i l'Amèrica llatina.
Només citarem les més conegudes:
* Por la tremenda (1876);
* El fenómeno (1877);
* Periquito entre ellas (1877);
* La misa del gallo (1878);
* El rigor de las desdichas (1878);
* Ya somos tres (1880);
* Tres pies para un banco (1881);
* Variedades (1881);
* Dos excéntricos (1883);
* Contratos al vuelo (1883);
* Baño de ola (1884);
* Toros en París (1884);
* Apuntes del natural (1888);
* El cosechero de Arganda (1888);
* Al agua patos (1888);
* Dos canrios de café (1888);
* ¡A la Exposixión! (1890);
* Folies Bergère (1892);
* Madrid Puerto de mar (1892);
* Números primos (1894);
* De P. P. i W. (1894);
* Las plagas de Madrid (1895);
* Ensalada rusa (1895);
* Te espero en Eslava tomando café (1898);
* La nieta de su abuelo (1898);
* Cambios naturales (1899);
* El Chico de la portera (1901);
* El juicio oral (1901);
* La Tuna de Alcalá (1904).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 637 (ISBN 84 239-4552-9)
# La Corteta

La Corteta (en francès La Courtète) és un municipi francès situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània.
# Orde de Montevergine

L'Orde de Montevergine, estrictament Congregació de Montevergine de l'Orde de Sant Benet, era un orde monàstic que volia tornar al rigor original de la Regla de Sant Benet, formant part, tot i que era autònom, de l'orde benedictí. Els seus membres posposaven al nom les sigles O.S.B. Virg.

## Història

Es va originar a l'Abadia de Santa Maria de Montevergine, fundada per Sant Guillem de Vercelli en 1126, quan el sant va posar sota la regla benedictina la comunitat d'eremites que s'havia agrupat al voltant seu durant el seu retir a la muntanya i amb la qual havia fundat un santuari, el de Montevergine, en 1119. Per això, també són anomenats guillemins o benedictins guillemins.
En 1127, ja organitzada la comunitat, Guillem i cinc deixebles van deixar Montevergine per fundar monestirs en altres llocs i deixant Albert com a prior. Va tenir un nombre considerable de monestirs a Itàlia, sobretot al Regne de Nàpols, inclòs un monestir doble per a homes i dones a Guglieto (prop de Nusco). Celestí III va confirmar la congregació amb una butlla el 4 de novembre de 1197. En 1496 va ser reformada, juntament amb les congregacions de Vallombrosa i Monte Oliveto, per Sant Joan Leonardi. En 1611 tenia vint-i-sis cases grans i dinou de petites. Benet XIV va aprovar-ne les noves constitucions in 1741.
En 1879, però, només en sobrevivia la casa mare, l'Abadia de Monte Vergine, i va ser afiliada a la Congregació Cassinesa de la Primitiva Observança, integrant-se definitivament a l'Orde de Sant Benet. No obstant això, els monjos d'aquest monestir continuen conservant el color blanc de l'hàbit, al contrari que la resta de benedictins, que el porten negre. Igualment, conserven les vigílies marianes la nit dels divendres.
La congregació tenia una branca femenina, amb prop de cinquanta monestirs que, al començament del segle xviii s'havien vist reduïts a dos. L'hàbit era blanc, amb vel negre, i la regla era molt rigorosa.

## Notes

* ↑ A banda d'aquesta comunitat, no es pot considerar pròpiament un orde monàstic doble. Estrictament, els únics ordes enterament dobles foren: l'Orde de Fontevrault (1100), l'Orde de Sant Sulpici (1112), l'Orde de Sant Gilbert (1135) i l'Orde de Santa Brígida, fundat el 1344. Els monestirs premonstratencs, només entre 1120 i 1140, també tingueren comunitats dobles.

## Vegeu també

* Guillem de Vercelli
* Orde de Sant Benet
# Għajnsielem

Għajnsielem és un municipi de l'illa de Gozo, a Malta. Té una població de 2570 habitants i una superfície de 7,2 km². El seu terme inclou l'illa de Comino.
# Ángela Albéniz Amestoy

María Ángela Albéniz Amestoy (Sant Sebastià, 1817 – Madrid, 19 de juny de 1871) va ser una pianista basca.
Nascuda a la ciutat de Sant Sebastià, el 1817, era filla de Pedro Albéniz, professor de piano d'Isabel II i organista de la Reial Capella, i d'Ángela Amestoy.
Va ser una notable pianista, va ser deixebla del seu pare i una de les alumnes més destacades del Conservatori de Maria Cristina de Madrid, en un moment en què comença a notar-se la influència romàntica i liberal, amb la tornada de molts intel·lectuals a la mort de Ferran VII. L'any 1831 va ser condecorada amb medalla de bronze i el 1832 premiada per part del conservatori per la seva aplicació i avenços en el piano. Segons Baltasar Saldoni, va ser una de les pianistes aficionades de Madrid més destacades de la dècada de 1850, admirada en la societat madrilenya per la seva tècnica i el seu caràcter.
Es va casar amb el magistrat José María Gorostidi, amb qui va tenir un fill, el polític Francisco Gorostidi Albéniz.
Va morir a Madrid, el 19 de juny de 1871.

## Referències

* 1 2 Bénard, Hélène «Las profesoras de piano en torno al Conservatorio de María Cristina de Madrid en el siglo XIX». Arenal, núm. 7:2, 2000, pàg. 395.
* 1 2 «Manuel Casimiro Albéniz Amestoy» (en castellà). PARES - Portal de Archivos Españoles. Ministeri de Cultura i Esport. [Consulta: 29 març 2021].
* 1 2 3 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). Madrid: Imprenta de D. Antonio Pérez Dubrull, 1868, p. 562-563.
* 1 2 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 9.
* ↑ Montes, Beatriz «El Primer Libro de Actas del Real Conservatorio de Música María Cristina». Música. Revista del Real Conservatorio Superior de Música de Madrid, núm. 16-17, 2009-2010, pàg. 47, 62. Arxivat de l'original el 2021-04-20 [Consulta: 29 març 2021].
* ↑ «José María Gorostidi» (en castellà). PARES - Portal de Archivos Españoles. Ministeri de Cultura i Esport. [Consulta: 29 març 2021].
# Aconquija

Aconquija, més conegut pels tucumans com "Les Estances", és un emplaçament urbà i rural assentat a una zona muntanyosa al sud-est de la província argentina de Catamarca, al límit amb Tucuman. El municipi d'Aconquija té una superfíciede 112.217 hectàrees, una població estable de 3.000 habitants i un flux turístic annual de 5.000 visitants. Aquesta ubicació geogràfica relaciona la zona amb el sud tucumà, el centre i l'oest catamarqueny, atorgant-li una notable potencialitat d'integració regional.

## Urbanització

La localitat està integrada per una sèrie de poblats o barris que s'uneixen per la Ruta Nacional 65; els quals es denominen, de nord a sud, Riu Potrero, El Xarquiadero, Las Rosas, Alto de las Juntas, La Mesada, El Lindero, El Alamito, Buena Vista. Les vil·les turístiques localitzades al marge esquerre del riu El Campo formen una connurbanització de zones que alberguen població permanent i temporària.

## Patrimoni natural

El seu patrimoni natural posseeix, entre els seus recursos més importants, un bellíssim escenari paisatgístic, un microclima fresc i benigne, nombrosos rius de desgel, abundants pastius naturals i àrees per a l'agricultura amb sanitat vegetal.

## Patrimoni cultural

El patrimoni cultural compta amb importants jaciments arqueològics prehispànics i un interessant traçat urbà amb àrees residencials de cases de cap de setmana que s'organitzen sobre una espina connectora que capitalitza l'activitat social i recreativa en temporada estival.

## Turisme

Amb relació al turisme estival, s'inicià a finals dels '20 i començament dels '30, formant-se una de les primeres vil·les turístiques de la regió. Actualment Aconquija compta amb una demanda d'uns 5.000 turistes que s'allotgen en prop de 800 habitatges privats i hotels.
# Cerro Chato

Cerro Chato és una ciutat de l'Uruguai que es troba sobre la Cuchilla Grande, i als seus camps arriben les aigües del rierol Cordobés i del Riu Yí. S'ubica a l'encreuament de tres departaments: Treinta y Tres, Florida i Durazno, en una experiència única on es fa necessària la col·laboració entre les tres administracions polítiques.
D'acord amb les dades del cens de 2004, Cerro Chato tenia 1.661 habitants.
Va ser el primer lloc d'Amèrica Llatina en permetre el vot femení, en un plebiscit de 1927 que buscava definir l'autoritat departamental que hauria d'exercir control sobre la ciutat.

## Referències

* ↑ PIÑA, Saul Moises (2006). La primera vez que votó la mujer en Sudamérica (en castellà). Banco de Seguros del Estado (BSE) - Almanac. Pàgina visitada el 31 de maig de 2009

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de Cerro Chato Arxivat 2018-09-16 a Wayback Machine.
* Maplandia.com: Situació geogràfica de Cerro Chato
* Mapa, localització i clima
# Èpit (fill d'Hipòtou)

Segons la mitologia grega, Èpit (en grec antic: Αἴπυτος, Àipytos) va ser un rei d'Arcàdia, fill d'Hipòtous i pare de Cípsel.
Per consell de l'oracle, acollí Orestes quan fugia de les Erínies.
Un dia va voler entrar per la força al temple de Posidó a Mantinea i el déu el castigà amb la ceguesa. Poc després, va morir.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 164. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 79. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Cantó de Quiberon

El cantó de Quiberon (bretó Kanton Kiberen) és una divisió administrativa francesa situat al departament d'Ar Mor-Bihan a la regió de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 7 comunes :
| Nom francès | Nom bretó | Població | km² | Codi Postal | Codi INSEE |
| Carnac | Karnag | 4.444 | 32,71 | 56340 | 56034 |
| Île de Hœdic | Edig | 117 | 2,08 | 56170 | 56085 |
| Île d'Houat | Houad | 335 | 2,91 | 56170 | 56086 |
| La Trinité-sur-Mer | An Drindeg-Karnag | 1.530 | 6,20 | 56470 | 56258 |
| Plouharnel | Plouharnel | 1.700 | 18,32 | 56340 | 56168 |
| Quiberon | Kiberen | 5.073 | 8,83 | 56170 | 56186 |
| Saint-Pierre-Quiberon | Sant-Pêr-Kiberen | 2.165 | 7.54 | 56510 | 56234 |
| Cantó | Kiberen | 15.364 | 78,59 | - | 5630 |

## Evolució demogràfica

| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 13.938 | 13.927 | 13.913 | 14.314 | 14.666 | 15.364 |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2004- | Gérard Pierre | Divers droite | |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007