OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jaromír Podešva

Jaromír Podešva (Brno, 8 de març de 1927 - Brno, 25 de novembre de 2000) fou un compositor i pedagog musical txec.

## Biografia

Va néixer en un entorn musical. El seu pare era un conegut fabricant de violins de Brno. Ja de petit, tocava el piano, el violí i la viola.
Durant l'ocupació alemanya, fou obligat a treballar fent feines manuals a Boskovice, i després va ser traslladat a Ostrava com a càstig. Va acabar la secundària després de la guerra.
Es va llicenciar en estudis de composició al conservatori de Brno i el 1947 va ingressar a l'Acadèmia Janáček de Música i Arts Escèniques de Brno, on va estudiar amb Jaroslav Kvapil. Després de completar els estudis a temps complet, va realitzar una aspirantura de tres anys amb mateix professor i va exercir de secretari del Departament de Composició i Direcció. Del 1956 al 1959 va ser el secretari creatiu de la Unió de Compositors Txecoslovacs a Praga i més tard es va convertir en el president de la delegació de Brno.Del 1969 al 1990 va impartir classes de composició i teoria musical al conservatori d'Ostrava. Entre els seus alumnes es trobaven Pavel Helebrand i el violoncel·lista i mestre de concerts de l'Orquestra Filharmònica Janáček, Jiří Hanousek.
La seva obra inicialment es va basar en la de Leoš Janáček i Vítězslav Novák. El 1960 va rebre una beca de la UNESCO per fer una estada d'estudis a països de l'Europa Occidental i als Estats Units. Les reunions amb indicacions i pràctiques de composició contemporània van influir significativament en la seva obra.

## Obres seleccionades

* Simfonia núm. 1 (1950/1951)
* Simfonia núm. 2 (1961): per a flauta i cordes
* Simfonia núm. 3 - "Kulminace. Perla na dně" (1966) - Dos paral·lelismes simfònics dels pensaments de Milan Kundera i Bohumil Hrabal (1966)
* Simfonia núm. 4 - Música de cambra (1967): per a flauta, clavicèmbal i petita orquestra de cordes
* Simfonia núm. 5 - "Tři zlomky padesátiletí" (1967) - per a baríton i orquestra
* Simfonia núm. 6 (1970)
* Simfonia núm. 7 "In memoriam J. P. jun." (1951–1972) - paral·lels als textos de K.H. Mácha i Ladislav Stehlík (1982-83)
* Simfonia núm. 8 "Ostrava" (1987)
* Simfonia núm. 9 (1989)
* Sinfonietta núm. 1 (1959) - per a cordes
* Sinfonietta núm. 2 "Festiva" (1983) - per a orquestra de cambra

## Bibliografia

* (txec) Československý hudební slovník osob a institucí II. (M–Ž), 1965, Státní hudební vydavatelství, Praga
* (txec) Karel Steinmetz: Malé zamyšlení nad kompozičními postupy J. Podešvy v díle Pocta Leoši Janáčkovi, a: Hudební rozhledy roč. XXXII/1979, pàgines 421-424
* (txec) Miloš Navrátil: Jaromír Podešva – čas syntézy, a: Hudební rozhledy roč. XXXIX/1986, pàg. 515

## Referències

* ↑ «Jaromír Podešva» (en txec). Enciclopèdia a Internet de la història de Brno. encyklopedie.brna.cz, 05-05-2015. [Consulta: 20 abril 2020].
* ↑ «PODEŠVA JAROMÍR» (en txec). musicbase.cz. [Consulta: 20 abril 2020].
* ↑ «Podešva, Jaromír» (en txec). Diccionari musical de persones i institucions txeques. ceskyhudebnislovnik.cz, 06-04-2017. Arxivat de l'original el 14 d’agost 2020. [Consulta: 20 abril 2020].

## Enllaços externs

* Poema simfònic "Kounicovy koleje" a YouTube
# Jaroslav Hašek (violinista)

Jaroslav Hašek (nascut el 1882) no se'n sap quasi res d'aquest músic txec.
Estudià en el Conservatori de Praga amb Otakar Ševčík. El 1903 formà part de l'Orquestra Filharmònica a Helsingfors avui Hèlsinki, i el 1904 de la Filharmònica Txeca a Pàvlovsk (Rússia), i més tard fou nomenat professor de violí a Saràtov al mateix país. Fou un dels violinistes més notables de la primera meitat del segle xx.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 547' (ISBN 84 239-4527-8)
# Jaume Ballber i Casals

Jaume Ballber i Casals (Terrassa, Vallès Occidental, 1867 - Barcelona, Barcelonès, 1924) va ésser un industrial que cursà la carrera d'Enginyeria Mecànica a la Universitat Catòlica de Lovaina (Bèlgica), on es graduà el 1890.
Fou premiat al certamen literari organitzat per l'Ateneu Terrassenc (1890) i publicà articles al periòdic El Tarrasense. Exercí, també, les funcions de corresponsal a Barcelona de la revista Egara.
Relacionat amb els nuclis que controlaven el poder polític a Terrassa, va prendre part en la recepció oferta al primer ministre espanyol Práxedes Mateo Sagasta quan visità la ciutat (1890).
Col·laborà amb el moviment catalanista i fou un dels fundadors de l'Agrupació Regionalista de Terrassa (hi ocupà el càrrec de secretari de la primera junta -1891-). Dins d'aquest context, presentà esmenes al Projecte de bases per a la constitució regional catalana (1891) i fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 52.
# Jaume Collell i Bancells

Jaume Collell i Bancells (Vic, 18 de desembre de 1846 - 1 de març de 1932) fou eclesiàstic, periodista, poeta i escriptor.
Estudià al seminari de Vic i en fou nomenat canonge el 1880. El 1871 fou proclamat mestre en gai saber. Gran propagador dels Jocs Florals, presidí els de Barcelona (1887, 1908, 1925). Ja abans d'ésser ordenat prevere (1873), milità en el moviment catalanista. Publicà Catalanisme: lo que és i lo que deuria ésser (1879), i col·laborà en la majoria dels periòdics catòlics i conservadors de Catalunya, essent un periodista polèmic. Fundà i dirigí el setmanari vigatà La Veu del Montserrat (1878-1902), portaveu del catolicisme moderat català, i fou un dels convocants de l'Assemblea de Manresa de 1892 per la qual es fundà la Unió Catalanista. Donà a conèixer, el 1893, l'obra del poeta humanista català en llengua llatina i monjo de Montserrat Antoni Brenac, fins aleshores inèdita. S'oposà fortament a les Normes ortogràfiques (1913) de l'Institut d'Estudis Catalans i fou un membre destacat de l'Acadèmia de la Llengua Catalana. Fundà la Revista Catalana (1889); dirigí la Gazeta Montanyesa del 1905 al 1914 i en fundà la continuació, la Gazeta de Vich (1914). Publicà diversos llibres de records, i les lletres rebudes de Torras i Bages (1926) i Verdaguer (1929). Amb motiu dels seixanta anys de periodista li dedicaren un homenatge, i li fou publicat el recull Sembrant arreu (1927) amb el patrocini de Cambó. La seva obra pòstuma és Efemèrides dels meus 50 anys de sacerdoci (1938).

## Obra

Poemes presentats als Jocs Florals de Barcelona
* A la gent de l'any vuit (1869, premi de l'Englantina d'or)
* L'absoluta (1888, premi de la Flor Natural)
* Florencia y Roma (1899, premi de la Viola d'or i d'argent)
* Palimpsest (1900, segon accèssit a l'Englantina d'or)
* La cançó de la Destral (1909, accèssit a l'Englantina d'or)
* Esplai (1917, premi de l'Englantina d'or)
* La Salve (1920, 1921 i 1923)
* Visions de Catedrals (1923, premi de la Viola d'or i d'argent)
* Cant a la Pàtria (1924, 1928 i 1931)

## Referències

* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques

## Enllaços externs

* «Jaume Collell i Bancells». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Requesens i Piqué, Joan. "Jaume Collell i Bansells, publicista". Ausa, vol. XIX, núm. 144 (2000), p. 35-54
* Jaume Collell i Bancells | Aquí l'Art d'Osona Arxivat 2011-11-02 a Wayback Machine.
* Poemes de Jaume Collell i Bancells Arxivat 2014-07-04 a Wayback Machine.
* Pinyol i Torrens, Ramon. La poesia de Jaume Collell
# Jaume Maurici i Soler

Jaume Maurici i Soler (Figueres, 1898 - ?, 1981) fou un poeta català, adscrit al moviment noucentista simbolista.
Va néixer el 20 de juny de 1898 a la ciutat de Figueres (Alt Empordà). Dirigí el setmanari "Alt Empordà" des del 15 de febrer de 1917 fins al 22 de setembre de 1923, data de la seva clausura per part del Govern de Primo de Rivera.
Durant els anys seixanta, va tenir un protagonisme destacat en la vida cultural de Figueres, participant activament, junt amb el poeta Carles Fages de Climent en l'organització anual de la Festa de Poesia, que celebrava Atenea, Agrupació de Cultura del Casino Menestral de Figueres. Guanyà dos premis en el Jocs Florals organitzats a la seva població natal.
Fages, precisament, va dedicar aquest epigrama a Jaume Maurici:
| « | L'escriptor Jaume Maurici a l'estiu, a Sant Feliu diu que l'escriure és un vici i fa veure que no escriu | » |
Morí el 19 de novembre de 1981 a l'edat de 83 anys.

## Obra

Ha publicat els següents llibres:
* 1921: Les cançons de l'instant
* 1954: Estrelles caigudes
* 1965: Poemes amb ocells
* 1972: Un mateix fang
* 1976: També el silenci

## Referències

* Pep VILA: "La correspondència del poeta empordanès Jaume Maurici. Una tria", Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, núm. 28, Figueres, 1995.
* Jaume Maurici retrobat, Avui, 22-4-2012
# Jaume Padró i Ferrer

Jaume Padró i Ferrer (Reus, 1826 - Barcelona, 1911) va ser un comerciant i dibuixant català.
Fill d'un manresà instal·lat a Reus al final de la guerra del francès, va dedicar-se al comerç de teixits. Afiliat primer al partit Liberal, a la revolució de 1868 es declarà republicà federal i va ser membr de les dues Juntes Revolucionàries de Reus. Més tard milità a les files de Castelar al Partit Possibilista, i va tenir càrrecs als comitès del partit, a l'Ajuntament i a la Diputació Provincial. Després de la Restauració de 1874 s'apartà de la política, encara que el 1879 va formar part del Comitè Democràtic Possibilista de Reus juntament amb Felip Font, Joan Vilella Llauradó, Marià Grases, Teodor Salvadó i altres quan Josep Güell i Mercader en va ser apartat, un Comitè que volia impulsar la reorganització del partit a Reus i a la comarca.
Aficionat a l'astronomia, cap al 1865 va descobrir Camille Flammarion, i en va ser divulgador de les seves teories espiritistes, cosa que despertà un cert escepticisme entre els seus conciutadans. Però Padró destacà per la seva qualitat de dibuixant, sobretot pel retrat. Tenia gran habilitat per dibuixar les persones, i prenia apunts al carrer si veia personatges interessants. Segons Eduard Toda «tot Reus passà per les carteres d'apunts d'En Padró, és a dir, los personatges del dia i las notabilitats del carrer». Alguns dels seus retrats s'han conservat.
Va ser president del Centre de Lectura de Reus. El 1884 va ser un dels signants del document fundacional de l'Associació Catalanista de Reus. Va morir a Barcelona als 85 anys.

## Referències

* 1 2 «Don Jaume Padró i Ferrer». Revista del Centre de Lectura, Any IV, núm. 86, 15-VIII-1923, pàg. 204-206.
* ↑ Duarte, Àngel. Possibilistes i federals: política i cultura republicanes a Reus (1874-1899). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1992, p. 70. ISBN 8460418499.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 503.
* ↑ Santasusagna, Joaquim. Reus i els reusencs en el renaixement de Catalunya fins al 1900. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1982, p. 289.
# Jaume Valls

Jaume Valls (?. - Monestir de Santes Creus, Alt Camp, Tarragona, 23 de desembre de 1560) fou un abat i diputat de la Generalitat de Catalunya.
Fou un religiós cistercenc de vida exemplar i sòlida doctrina, que fou elegit abat de Santes Creus a final de l'any 1535. Com corresponia al seu càrrec de capellà major dels reis d'Aragó, el 1538 anà a Barcelona a rebre l'emperador Carles V, que anava a signar una treva de deu anys amb Francesc I de França. L'emperador i l'abat tractaren molt greus afers concernents a la millor governació de l'Estat, i Carles sortí encantat del talent i virtuts del monjo cistercenc.
Aquest, com a diputat eclesiàstic de les Corts Catalanes, hagué de presidir-les diverses vegades, i sabé recabar el favor imperial en pro de diverses construccions i millores que volia emprendre pel seu monestir. Entre elles s'han de comptar la decoració policromada del Palau Reial de Santes Creus; l'acabament del claustre major, i la construcció del sòlid pont sobre el riu Gaià, que encara perdura avui dia.
El 1540 Valls havia cessat com a diputat eclesiàstic de la Generalitat de Catalunya, i el 1543, en tornar Carles V a Barcelona, l'instà que tornés a formar-ne part de nou. Novament reelegit el 1548, fou designat per rebré a Barcelona al príncep Maximilià d'Hongria, que vingué a Espanya per a casar-se amb la infanta Maria, filla de Carles V. Les festes celebrades per tal ocasió per la Generalitat de Catalunya foren solemnes i extraordinàries, pogueren veure's la part que tingué en elles l'abat de Santes Creus en els Anales de Feliu de la Penya.
No menys activa fou la part que prengué Valls en la repressió del bandolerisme que infectava a Catalunya, organitzant un exèrcit en persecució del mateix comanada pel marquès de Tarifa. Després resolgué el conflicte de la carestia dels queviures ocorreguda en la sequera del 1549, proveint amb singular prudència i eficàcia a totes les necessitats del consum públic. El mateix any edificà la galeria superior del Palau Reial de Santes Creus, on encara figura el seu escut en primorosa i artística rajoleria.
El 1553 assistí a les Corts de Montsó, que presidí Felip II, el qual aconseguí dels abats de Poblet, Santes Creus i el Municipi de Barcelona 200.000 escuts d'or per a despeses de guerra. Valls cessà en el seu càrrec de diputat de la Generalitat, i visqué reclòs en el monestir fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ «Jaume Valls». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Tom núm. 66, pàg. 1147, de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4566-9)
# Jean-André Rixens

Jean-André Rixens (Saint-Gaudens, 30 de novembre de 1846 - París, 21 de febrer de 1925), fou un pintor francès.
Fou deixeble de Gérôme i d'Adolphe Yvon, i el 1868 començà a exposar les seves obres. El 1883 aconseguí la segona medalla d'Amsterdam, i el 1888 una primera medalla de Barcelona i el 1889 a Melbourne, medalla d'or en Exposició Universal de París (1889). Fou individu del Jurat de l'Exposició Universal de París (1900) i president del Jurat d'admissió de l'Exposició de Milà de 1904.

## Petita llista d'obres

* La Mort de Cléopâtre, 1874, museu dels Augustins, Tolosa de Llenguadoc.
* El cadàver de César, 1876, museu de Niort.
* Penediment de Sant Pere, 1876, església d'Ivry.
* Marie-Jeanne, 1879, museu de Clamecy.
* La mort d'Agripina, 1881, museu de Besiers.
* Testa de vell, 1882, museu dels Augustins, Tolosa de Llenguadoc.
* La glòria, 1883, museu de Melbourne.
* Don Joan als Inferns, 1886, [...?]
* El laminat de l'acer, 1887, museu municipal de París.
* Entrada del general Dupuy a El Caire 1899 Capitoli de Tolosa
* Coqueteria; Estudi;; El jubileu de Pasteur; la Nova Sorbona.
* El foc, plafó per al Palau Municipal de París, i nombrosos retrats.
* La Mort de Cléopâtre (1874), Toulouse, Museu dels Agustins de Tolosa.
* Plafó de la Sala de personatges il·lustres Capitoli de Tolosa
* Entrada del general Dupuy a El Caire Capitoli de Tolosa

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 918 (ISBN 84-239-4551-0)
# Jean-Baptiste Arban

Joseph Jean Baptiste Laurent Arban (Lió, 28 de febrer de 1825 - París, 9 d'abril de 1889) fou director d'orquestra i famós cornetí francès.
L'any 1839, entrà en el Conservatori de París, i en acabar els seus estudis el 1845, fou nomenat immediatament professor del Gimnàs músic-militar després d'un brillant concurs. Ben aviat va adquirir gran reputació com a concertista i director d'orquestra; dirigí la dels balls de l'Òpera, del Casino Cadet i dels Camps Elisis. Nomenat professor del Conservatori el 1857, va fer la primera classe de corneta el 1869 i dimití del càrrec el 1874.
El 1864 publicà el seu Grande Methode complète de cornet à pistons et de saxhorn, obra que fou adoptada pel Conservatori, i per decret del ministeri de la Guerra, per a les bandes militars. A més se li deuen gran nombre fantasies, obres de concert i música de ball. Arban restava influenciat per la tècnica virtuosa de Niccolò Paganini amb el violí i realitzà un intent d'usar la corneta com un verdader instrument solista.

## Referències

* ↑ Glenn D. Bridges. Pioneers in Brass. Sherwood Publications, 1965, p. 1.
* ↑ William H. Rehrig. The Heritage Encyclopedia of Band Music: Composers and Their Music. Integrity Press, 1991, p. 21. ISBN 978-0-918048-08-0.
* ↑ John Lawrence McCann. A History of Trumpet and Cornet Pedagogy in the United States, 1840-1942. Northwestern University, 1989, p. 40.
* ↑ Arturo Sandoval. Arturo Sandoval - Playing Techniques and Performance Studies for Trumpet. Hal Leonard, 1994, p. 4. ISBN 978-0-7935-3034-2.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 1242 (ISBN 84-239-4505-7)
# Bilhac

Bilhac (occità) Bilhac (francès) és un municipi francès al departament de la Corresa (regió de Nova Aquitània). Des del 2007 el nom oficial del municipi és Bilhac i no pas Billac.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 221 | 234 | 205 | 211 | 211 | 192 | 218 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Paul Dumas | PS |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana a lemosin.net i toponímia de la Corresa.
# Jean-Baptiste Mathieu

Jean-Baptiste Mathieu (Bilham, 2 de gener de 1762 - Versalles, 1847) fou un músic francès.
Primer va pertànyer a una banda militar i més tard fou nomenat professor del Conservatori, i ensems era encarregat de l'ensenyança musical a l'Institut de Cecs, pels quals va compondre una òpera, La Ruse d'Avengles.
El 1809 fou cridat a Versalles com a mestre de capella de la catedral, desenvolupà aquesta plaça per espai de trenta anys, i va compondre nombrosos motets i cinc misses solemnes.
També va compondre més de 10.000 lliçons de solfeig i un notable tractat de cant pla. Nouvelle méthode de plain-chant à l'usage de toutes les Eglises (París, 1838).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pags. 972-73 (ISBN 84-239-4533-2)
# Jean-Etienne Rey

Jean-Etienne Rey (Tolosa de Llenguadoc, 3 d'agost de 1832 - 9 de gener de 1923) fou un compositor francès.
Començà en la seva vila nadiua l'educació musical que més tard amplià en el Conservatori de Paris, allà va conèixer la cantant Balla, amb la que va contreure matrimoni, i a la que acompanyà en els seus viatges artístics per Itàlia, Bèlgica, Espanya i Portugal, sense deixar per aquest motiu la seva feina de compositor.
L'obra d'aquest compositors és molt fecunda i abraça gèneres diversos, havent publicat:
* Una Sonata pastoral
* A la jeunesse (col·lecció de sis melodies a una veu)
* Les harmonies du Christienisme (col·lecció de 12 melodies religioses, també a una veu)
* Diverses Misses
* Quatre cors religiosos a 4 veus, per a homes
* (O salutaris, Pie Jesu, Ave Maria i Te Deum)
* Altres cors igualment profans a 4 veus d'homes
* Sonates
* Peces per a piano
* Melodies religioses amb acompanyament d'orgue o piano
El 1856 feu executar en la seva ciutat natal el gran oratori en dues parts Le Martyre de Saint-Serni, i el 1864 estrenà a Bordeus la seva òpera en cinc actes La gitana.
Entre les seves altres obres teatrals cal citar:
* J'ai couplé le roi (òpera còmica)
* L'amour villageois (òpera còmica)
* Stribor (òpera còmica)
* Le talísman des Sultanes (òpera bufa en tres actes)
* Balthazar, gran òpera en quatre actes
* Iréne, òpera en cinc actes

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 186 (ISBN 84-239-4551-0)
# Jean-Joseph Rodolphe

Jean-Joseph Rodolphe (Estrasburg, Alsàcia, 14 d'octubre de 1730 - París, Illa de França, 12 d'agost de 1812) fou un compositor francès.
Estudià la trompa i el violí a París sota la direcció de Leclair, i tocà en es orquestres de Bordeus, Montpeller, Parma (on fou deixeble de Traetta) i de Stuttgart, sota la direcció de Jommelli (1761-66).
Tornà a París, on va romandre com a primer trompa de l'orquestra de l'Òpera. Quan es fundà l'Escola Reial de Cant el 1784, fou nomenat professor d'harmonia; per culpa de la Revolució va perdre la plaça, però tornà el 1759 al Conservatori com a professor de solfeig. Entre els seus alumnes s'hi contà el discutit Ludwig W Lachnith (1746-1820).
Va escriure diverses òperes, concerts de trompa, duos per a violí, estudis de solfeig i Théorie d'accompagnement et de composition (1799).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1236 (ISBN 84-239-4551-0)
# Jean-Pierre Maurin

Jean-Pierre Maurin (Avinyó, Provença, 1822 - París, 1894) fou un violinista francès.
Estudià amb molt de profit al Conservatori de París, en el qual entrà de professor el 1875 en el qual substuí a Alard, i en el que va tenir alumnes com Lucien Capet entre d'altres.
Fou un notable concertista i excel·lent professor i, en unió amb el violoncel·lista Clevillard, fundà la Société des derniers quatuors de Beethoven.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 1222 (ISBN 84-239-4533-2)
# Jean Baptiste Desormery

Jean Baptiste Desormery (Nancy, 1772 - 1813) fou un pianista i compositor francès, fill de Léopold-Bastien Desormery.
Estudià composició sota la direcció del seu pare, i piano amb Hüllmandel.
Se li deuen:
* sonates per a piano sol, obres 1, 2, 7, 14 i 16;
* sonates per acompanyament, obres 5, 6, 9 i 15;
* Sonata a 4 mans, op, 11;
* Aires variats i Fantasies.
El 1831 publicà el seu op. 19, composta de 24 estudis per a piano, en els 24 tons.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18 (ISBN 978-84-239-4518-4)
# Salvatore Marchesi

Salvatore de Castrone della Rajata, més conegut com a Salvatore Marchesi (Palerm, 15 de gener de 1822 – París, 20 de febrer de 1908) va ser un músic, baríton, traductor, llibretista i mestre de cant sicilià.
Fou oficial en la guàrdia de la noblesa napolitana, però hagué de deixar l'exèrcit el 1840 a causa de les seves idees polítiques. Després estudià Dret a Milà i Palerm, ensems que la música, però complicat en la Revolució de 1848, fou desterrat i marxà a Amèrica. Més tard es traslladà a Londres on fou deixeble del famós Manuel García, donant-se ben aviat a conèixer com un notable cantant de concerts.
El 1852 es casà amb Mathilde Graumann (Mathilde Marchesi) i junts van pertànyer a les companyies dels principals teatres d'Europa, fins que el 1854 foren contractats pel Conservatori de Viena com a professors de cant.
També fou un distingit compositor i deixà un gran nombre de melodies. Traduí a l'italià diverses obres alemanyes i franceses.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1413 (ISBN 84-239-4532-4)
# Sikukia longibarbata

Sikukia longibarbata és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Smith H. M. 1931. Sikukia stejnegeri, a new genus and species of freshwater cyprinoid fishes from Siam. Copeia 1931 (núm. 3). 138-139.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.