OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trichomycterus nigromaculatus

Trichomycterus nigromaculatus és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16,5 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba als Andes de Colòmbia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Valenciennes, A. 1832. Nouvelles observations sur le capitan de Bogota, Eremophilus mutisii. A Voyage de Humboldt et Bonpland, Deuxième partie. Observations de Zoologie et d'Anatomie comparée. París. Humboldt & Bonpland's Voyage v. 2 (Title page 1833): 341-348.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boulenger, G. A. 1887. On new siluroid fishes from the Andes of Columbia. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 5) v. 19 (núm. 113): 348-350.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C.; Wosiacki, W. «Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes)». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003. ISBN 9788574303611.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Fraile Pintado

Fraile Pintado és una ciutat i municipi del sud-est de la província argentina de Jujuy, en el departament Ledesma, a l'Argentina.

## Geografia

Aquesta ciutat se situa a uns 65 km lineals al nord-est de la capital provincial, amb la qual es comunica principalment a través de la ruta nacional 34 i un ramal del Ferrocarril General Belgrano, tant la ruta com el ferrocarril connecten amb les relativament properes ciutats de San Pedro de Jujuy i Libertador General San Martín.
Fraile Pintado té el seu centre històric situat en la banda sud del riu Candelaria i a uns 10 km a l'oest del cabalós riu San Francisco. La regió és un pedemonte de contacte entre les yungas i la plana chaqueña, el clima és tropical amb elevades temperatures diürnes gairebé tot l'any (a l'estiu, especialment durant els mesos de desembre i gener, les temperatures absolutes poden arribar a 46 °C, no obstant això esporàdicament, en les nits hivernals –juliol i juny– les temperatures baixen dels 10 °C). Les coordenades del centre de la població són: 23° 55′ 05″ S, 64° 47′ 10″ O %

## Toponímia

El nom d'aquesta ciutat sembla derivar de la imatge d'un frare pintada en un arbre pels pobles originaris abans del segle xix.

## Història

Prehispánicamente el territori va ser poblat per les ètnies originàries dels ocloyas (una parcialidad dels omaguacas), així com churumatas, chanés, chorotís i wichis. Fraile Pintado va ser fundada oficialment en 1859 per Julio Bracamonte, al llarg del segle XX la zona ha rebut una immigració procedent de Bolívia.

## Població

Tenia 13.682 habitants (INDEC, 2001), el que representa un increment del 10,25% enfront dels 12.410 habitants (INDEC, 1991) del cens anterior.

## Turisme

Si bé Fraile Pintado encara (el 2006) té poc desenvolupada la seva infraestructura turística, posseïx potencial per al turisme d'aventura, ja que es troba en el límit sud-oriental de la gran Reserva de Biósfera de la Yunga integrant del sistema Mab, per altra banda uns 50 km al nord es troba el Parc Nacional Calilegua i uns 70 km a l'est la Reserva Natural Les Lancitas.
# Trichomycterus plumbeus

Trichomycterus plumbeus és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba al Brasil.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Valenciennes, A. 1832. Nouvelles observations sur le capitan de Bogota, Eremophilus mutisii. A Voyage de Humboldt et Bonpland, Deuxième partie. Observations de Zoologie et d'Anatomie comparée. París. Humboldt & Bonpland's Voyage v. 2 (Title page 1833): 341-348.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C.; Wosiacki, W. «Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes)». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003. ISBN 9788574303611.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Wosiacki, W. B. & J. C. Garavello. 2004. Five new species of Trichomycterus from the rio Iguaçu (rio Paraná basin), southern Brazil (Siluriformes: Trichomycteridae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 15 (núm. 1): 1-16.
# Característica

En matemàtiques, la característica d'un anell A, generalment denotada carac(A) o char(A), és el nombre més petit de vegades tal que hom ha de sumar l'element neutre de la multiplicació (1) amb ell mateix per tal d'aconseguir l'element neutre de la suma (0). Es diu que un anell té característica zero si aquesta suma mai no assoleix aquest element neutre 0. Dit d'una altra manera, carac(A) és el nombre natural n més petit tal que
    $\underbrace {1+...+1} _{n{\text{ sumands}}}=0$
en cas que aquest nombre existeixi, i 0 altrament.
La característica també es pot prendre com l'exponent del grup additiu de l'anell, és a dir, el nombre natural n més petit tal que
    $\underbrace {a+...+a} _{n{\text{ sumands}}}=0$
se satisfà per a tots els elements a de l'anell (un altre cop, si n existeix, altrament la característica és 0). Alguns autors no inclouen l'element neutre del producte com a condició per definir un anell i, per tant, aquesta definició és la que s'ajusta en aquest cas. En el cas d'existència d'aquest element neutre, és evident que les dues definicions són equivalents gràcies a la propietat distributiva dels anells.
Altres definicions equivalents inclouen prendre com a característica el nombre natural n tal que nℤ és el nucli d'un homomorfisme d'anells de ℤ a A, o tal que A conté un subanell isomorf a l'anell ℤ/nℤ, el qual seria la imatge d'aquest homomorfisme. Les condicions necessàries per un homomorfisme d'anells són tals que només pot haver-hi un sol homomorfisme de l'anell dels nombres enters. En el llenguatge de teoria de categories, ℤ és un objecte inicial de la categoria d'anells. Un altre cop, això segueix la convenció que un anell té element neutre de la multiplicació i que els homomorfismes d'anells el deixen invariant.

## Referències

* ↑ Weisstein, Eric W. «Field Characteristic» (en anglès). [Consulta: 16 novembre 2020].
Viccionari
# Trichomycterus travassosi

Trichomycterus travassosi és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Valenciennes, A. 1832. Nouvelles observations sur le capitan de Bogota, Eremophilus mutisii. A Voyage de Humboldt et Bonpland, Deuxième partie. Observations de Zoologie et d'Anatomie comparée. París. Humboldt & Bonpland's Voyage v. 2 (Title page 1833): 341-348.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C.; Wosiacki, W. «Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes)». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003. ISBN 9788574303611.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, P. de 1949. Duas novas espécies de peixes na colecão ictiológica do Museu Nacional (Pisces, Callichthyidae et Pygidiidae). Rev. Bras. Biol. v. 9 (núm. 2): 143-145.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Luci Calpurni Pisó Cesoní (cònsol 15 aC)

Luci Calpurni Pisó Cesoní (llatí: Lucius Calpurnius L. F. L. N. Piso Caesoninus) va ser un magistrat romà fill del cònsol de l'any 58 aC Luci Calpurni Pisó Cesoní. Formava part de la gens Calpúrnia, una antiga família romana d'origen plebeu.
Havia de néixer durant la guerra civil entre Cèsar i Pompeu, perquè segons Tàcit en tenia 80 quan va morir l'any 32. Va ser cònsol l'any 15 aC junt amb Marc Livi Drus Libó i va obtenir la província de Pamfília que va governar tres anys fins que August el va cridar el 11 aC i el va enviar a fer la guerra contra els tracis que havien atacat la província de Macedònia. Després d'una guerra de tres anys va sotmetre diverses tribus tràcies i va obtenir els honors del triomf.
Tiberi li va continuar mostrant el mateix favor que August, i el va fer nomenar praefectus urbi càrrec que diu Tàcit que va exercir durant 20 anys, opinió però que no compateix Sèneca. Era un dels companys de Tiberi en les seves diversions, però no va caure mai en els desordres de l'emperador. Es diu que una vegada, després de passar tota una nit i bona part del matí en un banquet, aquell dia va poder complir les seves funcions amb total diligència. Va conservar la confiança de Tiberi i al mateix temps la ciutat l'admirava perquè en general es va caracteritzar per la seva justícia i integritat. Vel·lei Patercle, que en va escriure una biografia mentre era prefecte, el va elogiar.
Va morir l'any 32 i va ser honorat amb un funeral públic. Al moment de la seva mort era pontífex. Se sap que va deixar dos fill fills, un de nom Luci, que no s'ha pogut identificar amb cap dels Pisons coneguts. Porfiri diu que va ser a aquest Pisó i als seus dos fills a qui Horaci va dedicar la seva Art poètica, una de les Epístoles dedicades als Pisons.

## Referències

Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870, pàg. 373a (v. 3).
# Trichomycterus zonatus

Trichomycterus zonatus és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,2 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba als rius costaners entre Santa Catarina i São Paulo (Brasil).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Valenciennes, A. 1832. Nouvelles observations sur le capitan de Bogota, Eremophilus mutisii. A Voyage de Humboldt et Bonpland, Deuxième partie. Observations de Zoologie et d'Anatomie comparée. París. Humboldt & Bonpland's Voyage v. 2 (Title page 1833): 341-348.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C.; Wosiacki, W. «Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes)». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003. ISBN 9788574303611.
* Eigenmann, C. H. 1918. The Pygidiidae, a family of South American catfishes. Memories of the Carnegie Museum v. 7 (núm. 5): 259-398, Pls. 36-56.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Salvelinus lonsdalii

Salvelinus lonsdalii és una espècie de peix de la família dels salmònids i de l'ordre dels salmoniformes.

## Hàbitat

Viu en zones d'aigües dolces temperades (55°N-54°N, 4°W-2°W).

## Distribució geogràfica

Es troba al Regne Unit.

## Referències

* ↑ Richardson J. 1836. The Fish. A Fauna Boreali-Americana; or the zoology of the northern parts of British America: containing descriptions of the objects of natural history collected on the late northern land expeditions, under the command of Sir John Franklin, R.N. Fauna Boreali-Americana Part 3. i-xv + 1-327.
* ↑ Regan, C. T., 1909. The char (Salvelinus) of Great Britain. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 3 (núm. 13): 111-122.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M., 1997. European freshwater fishes. Biologia 52, Suppl. 5:1-271.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Phillips, R.B., K.A. Pleyte i P.E. Ihssen, 1989. Patterns of chromosomal nucleolar organizer region (NOR) variation in fishes of the genus Salvelinus. Copeia 1989:47-53.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
* Wheeler, A.C., N.R. Merrett i D.T.G. Quigley, 2004. Additional records and notes for Wheeler's (1992) List of the Common and Scientific Names of Fishes of the British Isles. J. Fish Biol. 65 (Supplement B): 1-40.

## Enllaços externs

* AQUATAB (anglès)
# Castell de Castellnou d'Ossó

El castell de Castellnou d'Ossó o Castell Lliuró està situat a Castellnou d'Ossó, entitat de població del municipi d'Ossó de Sió a la comarca de l'Urgell. És un edifici declarat bé cultural d'interès nacional des de 1985. A la vora hi ha l'església romànica de Sant Pere de Castellnou d'Ossó.

## Descripció

Les ruïnes de la torre de Castellnou d'Ossó es troben al capdamunt d'un petit turó situat a la dreta del Sió, dominant les cases de la població nascuda a partir d'aquesta. És format per una estructura murada d'aparell ciclopi, de carreus encoixinats i ben escairats. Devia ser una estructura de forma circular amb un diàmetre de 24 m i una porta al nord. Avui es conserva el semicercle oriental i una cantonada en angle recte de la zona d'accés. Al bell mig hi ha les ruïnes de la torre medieval, semblant a la torre d'Almenara. Només en resta la part inferior. Destaca el gran forat que s'obre a la cara est d'uns 2 metres. A l'interior, encara que sigui ruïnós, s'hi observa una volta semiesfèrica o una cúpula tapial i un ull de bou central per accedir originalment des del pis superior on hi devia haver-hi la porta d'accés original.

## Història

El lloc de Castellnou fou un nucli fortificat des d'època romana, quan devia servir per la vigilància de les poblacions ibèriques –els indòmits ilergetes– de la conca del Sió i controlar la ruta d'Ilerda a Iesso. El terme fou conquerit vers el 1070 pel comte Ermengol IV d'Urgell. Poc després de la conquesta es bastí la torre medieval sobre la base d'una torre romana anomenada antigament Castell-Lliuró. Posteriorment es degueren construir al costat de la torre les dependències pròpies d'un castell. En el moment de la desamortització (1831) el lloc i castell de Castellnou d'Ossó pertanyia al marquès de Dosaigües. El 2014 els propietaris, la família Llurba-Huguet va cedir-lo a l'ajuntament, perquè es pugui rehabilitar. Se'n va proposar un projecte de restauració així com de l'entorn, perquè és un edifici romà de característiques úniques i sense paral·lels coneguts a Espanya.

## Referències

* 1 2 «Cedeixen la Torre Romana de Castellnou d'Ossó a les institucions». Som Segarra, 13-03-2014. [Consulta: 21 maig 2020].
* 1 2 «Castell de Castellnou d'Ossó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].
* ↑ Garcia, Víctor Lluís «La problemàtica de les torres de guaita romanes a l'àmbit del Conventus Tarraconensis». Butlletí Arqueològic Tarraconense, V, 33, 2011, pàg. 31, 34 i 72.
* ↑ «Castellnou d'Ossó demana l'aval dels veïns per recuperar la torre romana», 20-04-2017. [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ Badias Mata, Jaume; Saula i Briansó, Oriol «El patrimoni arqueològic de l'Urgell, situació actual i perspectives de futur». Urtx: revista cultural de l'Urgell, 11-01-1997, pàg. 27–38. ISSN: 2014-4857.

## Enllaços externs

* «Castell de Castellnou d'Ossó». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Sabrina Stultiens

Sabrina Stultiens (Peel en Maas, Limburg, 8 de juliol de 1993) és una ciclista neerlandesa professional des del 2012 i actualment a l'equip VolkerWessels Women's Pro Cycling Team. Combina la carretera amb el ciclocròs.

## Palmarès en ruta

* 2014
** Campiona d'Europa sub-23 en ruta
* 2017
** Campiona del món en contrarellotge per equips
* 2018
** Vencedora d'una etapa a l'Emakumeen Euskal Bira

## Palmarès en ciclocròs

* 2014-2015
** Campiona d'Europa sub-23 en ciclocròs

## Referències

* ↑ «Sabrina Stultiens» (en neerlandès). Volkerwessels cycling team. [Consulta: 9 març 2025].
* ↑ «Sabrina Stultiens pakt goud bij EK veldrijden» (en neerlandès). Algemeen Dagblad, 08-11-2014. [Consulta: 8 març].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Glacera Pío XI

La Glacera Pío XI (també anomenada Glacera Brüggen) es troba a Xile i és la glacera més gran de l'hemisferi sud, tret de les de l'Antàrtida, amb una superfície de 66 km de longitud. Contràriament a la tònica general degut al canvi climàtic, aquesta glacera ha avançat durant els últims 50 anys (sobretot del 1945 al 1976) més de 10 km, afegint-hi uns 60 km² de superfície; una de les seves llengües fa aproximadament 6 km.
El front de gel de la glacera és aproximadament de 75 metres d'alçada (més o menys 30 pisos d'un edifici convencional) i el gel, en caure, genera onades que superen els 10 m d'alçada; prou importants per a sacsejar vaixells d'una certa envergadura.
A diferència d'altres glaceres, aquesta ha crescut en les darreres dècades.

## Referències

* ↑ Laboratorio de Glaciología. «Glacier inventory - Table 1» (HTML) (en inglés), s/f. Arxivat de l'original el 24 de marzo de 2012.
* ↑ United States Geological Survey. «Historic Fluctuations of Outlet Glaciers from the Patagonian Ice Fields - Table 12 "Glacier variation in the Southern Patagonian Ice Field", The Unusual Case of Glacier Brüggen (Pío XI), Figure 55.» (HTML) (en anglès), 23-04-1999.

## Enllaços externs

* http://www.glaciologia.cl/pioxi.htm (castellà)
* Fotografies de la Glacera Pío XI a Flickr
# La Paz (Uruguai)

La Paz és una ciutat de l'Uruguai, ubicada al departament de Canelones, a l'est de l'encreuament de la ruta nacional 5 amb el rierol Las Piedras, en el límit amb el departament de Montevideo i 16 km al nord del centre d'aquesta ciutat. La seva població és de 19.832 habitants, segons el cens de l'any 2004.
La uneixen amb Montevideo i la propera ciutat de Las Piedras diverses línies de transport carreter, així com una línia fèrria amb servei de passatgers. Compta amb l'únic cementiri de la religió jueva existent a l'Uruguai, així com un cementiri municipal molt important per la seva extensió.

## Història

Va ser fundada el 1872, com una vila d'esbarjo per a les classes benestants de Montevideo, que van construir residències pairals a la zona. Amb el temps va ser eclipsada com a lloc de descans per altres barris i va començar a prendre preponderància l'explotació de les pedreres de granit. Amb l'adveniment d'aquesta indústria, la ciutat va créixer ràpidament rebent immigrants europeus, els anomenats "picapedrers". Es va viure un apogeu de la indústria de les pedreres en les primeres dècades del segle xx, quan es proveïa de granit als paviments de llambordes en expansió de les ciutats de Montevideo i Buenos Aires.
El procés d'industrialització d'aquells anys va portar a La Paz els frigorífics de carn per a l'avituallament de Montevideo i l'exportació, així com fàbriques tèxtils. Va ser elevada a la categoria de ciutat el 19 de desembre de 1957 per la Llei Núm. 12.477.

## Població

La Paz té una població de 19.832 habitants segons les dades del cens de 2004.
| Any | Població |
| 1963 | 13.203 |
| 1975 | 14.653 |
| 1985 | 16.209 |
| 1996 | 19.547 |
| 2004 | 19.832 |
Font: Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai

## Govern

L'alcalde de La Paz és Juan Tons.

## Referències

* ↑ Cens - Quadre 7 (Canelones) Arxivat 2011-07-21 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Llei 12.477 Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Dades estadístiques de l'Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai (INE) (castellà)
* ↑ Dades estadístiques de l'Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai 1963–1996 Arxivat 2012-05-18 a Wayback Machine. (DOC)
* ↑ "Municipis de l'Uruguai" al lloc web del Congrés dels Intendents (CI) Arxivat 2012-03-08 a Wayback Machine. (castellà)