OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Loyset Piéton

Loyset Piéton (Bernay, Normandia, segles XV-XVI) fou un compositor francès.
Fou un dels contrapuntistes més cèlebres de la seva època, i deixà nombroses composicions, principalment motets, salms i cançons. Es troben algunes d'aquestes en les Antologies del seu temps, com la d'Attaignaut;
* Motteti del Fiori, de Jakob Moderne
* Conventus, de Sablinger
* Col·lecció de Salms, de Petreius
* Motteti della Corona, de Petrucci, etc.
A més, deixà manuscrits: O beata infantia, motets a 6 veus; In te Domine speravi, missa a 5; Veni Sancte spiritus, seqüència a 6, i un Himne a 6.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 802 ISBN 84-239-4544-8
# Luan Rodrigues

Luan Rodrigues Azambuja (Campo Grande, 16 de juliol de 1996) és un jugador de futbol brasiler, que juga de davanter.
Es va formar com a futbolista a l'Esporte Clube Comercial, equip al qual es va incorporar el 2015. Dos anys més tard va fitxar pel Novoperário Futebol Clube, de Campo Grande i, més endavant, pel Luverdense Esporte Clube, equip en el qual va quedar-se fins al 2020. Després va jugar, el 2020 a l'Aquidauanense Futebol Clube, i el 2021 a l'Sport Club São Paulo amb la samarreta núm. 11. El 2021 va anunciar la seva contractació a l'equip Clube do Remo, però després de jugar només tres partits amb el seu nou equip, va ser despatxat. El març de 2022 s'anuncia el seu fitxatge per l'Uberlândia.

## Referències

* ↑ «Luan Rodrigues :: Luan Rodrigues Azambuja :: São Paulo-RS» (en portuguès brasiler). [Consulta: 30 desembre 2021].
* 1 2 «Luverdense oficializa na CBF rescisão com atacante» (en portuguès brasiler), 23-11-2020. [Consulta: 30 desembre 2021].
* ↑ «Luan Rodrigues Azambuja - Nieuws, foto's en statistieken». [Consulta: 30 desembre 2021].
* ↑ «Luan Rodrigues Azambuja - Forward of Aquidauanense MS estadísticas de partido, goles, asistencias, historia de los partidos, todas las temporadas en Tribuna.com». [Consulta: 30 desembre 2021].
* ↑ House, W. D. «Sport Club São Paulo anuncia a contratação de mais um jogador para a Divisão de Acesso» (en portuguès brasiler). [Consulta: 30 desembre 2021].
* ↑ «Pacotão: Remo anuncia cinco contratações para a próxima temporada» (en portuguès brasiler). [Consulta: 30 desembre 2021].
* ↑ «Alvo de críticas da torcida, Luan Rodrigues deixa o Clube do Remo» (en portuguès brasiler). Roma News, 18-02-2022. Arxivat de l'original el 2022-02-21. [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ «Verdão contrata novo jogador para reforçar ataque no Campeonato Mineiro» (en portuguès brasiler). Diário de Uberlândia, 02-03-2022. [Consulta: 6 març 2022].
# Lucien Lambert

Lucien-Léon Guillaume Lambert (1858 - 1945) fou un pianista i compositor francès.
Fou deixeble de Massenet i de Dubois, assolí un premi de l'Institut el 1883 per la seva cantata Promethée enchaîné. A més se li deu:
* Sire Olaf, (1887),
* Brocéliande, òpera en quatre actes, l'obertura de la qual és executada en nombrosos concerts (Ruan, 1892),
* Le Spahi, drama líric (1897),
* La Marseillaise, (París, 1903),
* La Flamenca, òpera en quatre actes (París, 1903),
* Penticosa, (1908).
* Andante et Fantaisie tzigane, poema simfònic per a piano i orquestra,
* una Chanson cosaque, amb cors,
I nombroses melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 388 (ISBN 84-239-4529-4)
# Luigi Madoglio

Luigi Madoglio fou un compositor italià del segle xix.
Es distingí en la música religiosa, i entre les seves produccions hi figura una missa per a dos tenors i baix, amb acompanyament d'orgue, i els motets Magnificat, Laetatus sum, Landa Jerusalem, Confitebor, Nisi Dominus, i Dixit Dominus.
Un altre compositor del mateix nom, que molt bé podria ser el mateix personatge, deixà música profana, i entre les seves produccions es troben els balls d'espectacle Il Giocatore, La Silfide a Pecchino, etc., en col·laboració amb altres autors, i sense aquesta, els titulats Beatrice Cenci (1861), Ines o un sogno, i Atabalipa degli Incas (1867).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 1355 (ISBN 84-239-4531-6)
# Luigi Marescalchi

Luigi Marescalchi (Bolonya, 1 de febrer de 1745 - Marsella, 1812) fou un compositor italià del Classicisme.
A Venècia tenia un establiment de música, i el 1780 es donà conèixer amb el ball espectacle Meleagro. quatre anys més tard aconseguí un èxit sorollós amb l'òpera I disertori felici (Piacenza, 1748), i el mateix any estrenà una altra òpera a Roma, Andromeda e Perseo. Deixà altres dos balls: Le rivoluzioni del seraglio (Florència, 1788) i Giulietta e Romeo (Roma, 1789), un concert i quatre quartets per a instruments de corda.

## Referències

* ↑ «MARESCALCHI, Luigi in "Dizionario Biografico"» (en italià). [Consulta: 4 octubre 2019].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1463 (ISBN 84-239-4532-4)
# Luis Blasco

Luis Blasco (1751 - 1828) fou un compositor espanyol de música religiosa, que va ser mestre de capella de la catedral de Màlaga i que deixà obres notables, entre elles diverses misses, misereres y villancets.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 1119. (ISBN 84-239-4508-1)
# Luisa Feliciana Portocarrero-Meneses y Noroña

Luisa Feliciana Portocarrero-Meneses y Noroña (c. 1640 - Madrid, 18 de març de 1705) va ser una noble espanyola.
Va néixer vers 1640. Filla de Pedro Portocarrero i María de Noroña, ducs de Camiña, marquesos de Villarreal i comtes de Medellín. A la mort sense descendència del seu germà Pedro, va esdevenir hereva dels títols i estats dels seus pares, que va ostentar per dret propi. Va casar-se el 4 d'abril de 1671 a Madrid amb Miquel Francesc de Montcada i de Silva, cinquè marquès d'Aitona, amb qui va tenir dos, entre ells, l'hereu i següent marquès, Guillem Ramon. D'aquesta manera, els títols i estats que havia heretat dels seus pares van quedar agregats a la casa d'Aitona. Posteriorment es va casar amb Antonio Pérez de la Puente, cavaller de Sant Jaume, membre del consell d'Hisenda i gentilhome de cambra del rei, amb qui va tenir una filla, Concepción. Va morir a Madrid el 18 de març de 1705.

## Referències

* 1 2 Cadenas y Vicent, Vicente de. Extracto de los expedientes de la Orden de Carlos III (1771-1847) (en castellà). Madrid: Hidalguía, 1982, p. 167.
* ↑ Fernández de Béthencourt, Francisco. Historia genealógica y heráldica de la Monarquia Española (en castellà). vol. 5. Madrid: Establecimiento Tipográfico de Enrique Teodoro, 1904, p. 398.
* 1 2 García de Soto, Blas Hipólito. Ley de succession establecida en Cortes Generales, generalmente quebrantada. Dase noticia de los sugetos, que en las mas de las Casas de Castilla obtuvieron Titulos de Condes, Marqueses, y Duques; de la incorporación, y agregacion de unas à otras. Madrid: Librería del Mercurio, 1751, p. 52-53.
* 1 2 «Luisa Feliciana Portocarrero» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 9 juny 2023].
* ↑ Mayoralgo y Lodo, José Miguel de «Necrologio nobiliario madrileño del siglo XVIII (1701-1808)». Hidalguía, núm. 330, 2008, pàg. 663.
# Lupinoblennius paivai

Lupinoblennius paivai és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,1 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al Brasil.

## Referències

* ↑ Herre A. W. C. T., 1942. Notes on a collection of fishes from Antigua and Barbados, British West Indies. Stanford Univ. Publ., Univ. Ser., Biol. Sci. v. 7 (núm. 2). 286-305.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sazima, I. i A. Carvalho-Filho, 2003 Natural history of the elusive blenny Lupinoblennius paivai (Perciformes: Blenniidae) in coastal streams of southeast Brazil. Ichthyol. Explor. Freshwat. 14(2):175-184.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Munro, G.R., 2001. The United Nations fish stocks agreement of 1995: history and problems of implementation. Mar. Res. Econ. 15:265-280.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Luxilus cardinalis

Luxilus cardinalis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S. 1820. Ichthyologia Ohiensis [Part 5]. Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 4). 235-242.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. Common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Pub. (20):183 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Luís Monreal y Tejada

Luís Monreal y Tejada (Saragossa, 1912 – Barcelona, 1 de novembre de 2005) fou un historiador de l'art espanyol.
Llicenciat en Història i en Dret per la Universitat de Saragossa el 1932. Durant la Guerra Civil espanyola treballà al Servicio de Recuperación Artística, etapa de la que deixà un interessant llibre de records. Després, establert a Barcelona, fou Comisario del Patrimonio Artístico Nacional, amb jurisdicció a Catalunya, València i les Balears. Membre numerari de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona. El 1999 li fou concedida la Medalla de Oro al Mérito en las Bellas Artes.
Gran divulgador, va fer l'adaptació espanyola (1966-67) d'una de les obres més completes sobre la història general de l'art: El arte y el hombre, planejat i dirigit per René Huyghe, de qui precisament Monreal, pel seu càrrec, havia rebut la Dama d'Elx i altres obres retornades a Espanya per la França de Pétain, el 1941.

## Llibres

* Els castells medievals de Catalunya, Ariel, Barcelona 1955-65
* Diccionario de términos de arte, Juventud, Barcelona 1992
* Arte y Guerra Civil, La Val de Onsera, Huesca 1999
* Iconografía del cristianismo, El Acantilado, Barcelona 2000
* Las orillas del arte, Planeta, Barcelona 2003.

## Font

* Francesc Fontbona, Luis Monreal y Tejada, historiador, "El País" (Barcelona), núm. 10377 (2 Novembre 2005), pàg. 49.
* «Luís Monreal y Tejada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Stigmatogobius elegans

Stigmatogobius elegans és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,1 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 26-27.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Luzón (les Filipines).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker P., 1874. Esquisse d'un système naturel des Gobioïdes. Arch. Neerl. Sci. Nat., Haarlem v. 9. 289-331.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Larson, H. K., 2005: A revision of the gobiid genus Stigmatogobius (Teleostei: Gobiidae) with descriptions of two new species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 16 (núm. 4): 347-370.
# Storsjön

El llac Storsjön (pronunciat ˈstuːˌʂœn, literalment "El Gran Llac") és el cinquè llac més gran de Suècia, amb una superfície de 464 km² i una profunditat màxima de 74 m. Es troba a 292 msnm, a la província de Jämtland al Comtat de Jämtland. Des de l'Storsjön l'aigua flueix cap al riu Indalsälven. La ciutat d'Östersund es troba a la riba est del llac, davant de l'illa de Frösön, la més gran del llac. Altres nuclis urbans a la seva riba són Krokom, Brunflo i Orrviken
Expliquen les llegendes de la zona que el llac és la casa on viu la criatura anomenada Storsjöodjuret. De tant en tant hi ha qui diu haver-la vist.
# John McCormack

John Francis Count McCormack (Athlone, Irlanda, 14 de juny de 1884 – Booterstown, Dublín, 16 de setembre de 1945) fou un tenor líric irlandès.
Estudià a Milà, des de 1905 a 1907, amb Vincenzo Sabbatini, perfeccionant els coneixements ja adquirits en el seu país. El 15 d'octubre de 1907 debutà amb gran èxit en el Covent Garden, de Londres, cantant Cavalleria Rusticana. Des de llavors restà consagrat com un dels millors tenors lírics anglesos del seu temps. També es va distingir com a intèrpret d'oratoris.
La majoria dels seus triomfs els aconseguí als Estats Units, la qual nacionalitat adquirí el 1917, havent actuat freqüentment en el Manhattan Opera House, de Nova York, i en els teatres d'òpera de Boston, Chicago i altres importants ciutats de Nord-amèrica. A partir de 1913 es dedicà especialment al gènere de concerts.
Malalt amb emfisema, es va comprar una casa a prop del mar, "Glena", Booterstown, Dublín. Després d'una sèrie de malalties infeccioses, com la grip i la pneumònia, McCormack va morir al setembre de 1945. Està enterrat al cementiri de Deansgrange.

## Bibliografia

Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. VI, pàg. 1359 (ISBN 84-239-4576-6)
# Sefa Figuerola

Sefa Figuerola (Valls, 1948) és una artista i activista cultural catalana.
Estudia a l'Escola Taller d'Art de la Diputació a Tarragona durant els anys 1970 a 1975. Allí va tenir com a professors Ramon Ferran, Lluís Saumells, Magda Folch, Tomàs Olivar i Mariano Rubio. El 1975 va revalidar els seus estudis a l'Escola d'Art Ciutat de Balaguer, on va obtenir el diploma d'arts gràfiques. Durant els anys 1977 i 1978 va estudiar gravat amb Ramon Ferran i Jordi Secall. L'any 1977 s'integra al grup de Teatre del Principal de Valls, treballa en els decorats i dissenya vestuaris, alguns programes i cartells. A partir de 1981 i durant uns quants anys col·labora amb la crítica d'art Quaderns de Vilaniu i l'any 1997 obté la llicenciatura en història de l'art per la Universitat Rovira i Virgili de Tarragona. Participa com a documentalista en el llibre d'Antonio Salcedo L'art del segle XX a les comarques de Tarragona (2001) i és comissària amb Jordi París de l'exposició “L'Art a Valls de la postguerra en l'actualitat” al Museu de Valls (2003). Col·labora amb el Cine Club de Valls, sobre el qual ha publicat una primera aproximació històrica. Malgrat la seva àmplia informació i el domini assolit, Sefa Figuerola ha mostrat molt poques vegades en públic les seves obres, i quan ho ha fet ha estat en mostres col·lectives.
Hi ha un tema essencial en el seu treball: la dona. Ella és la protagonista dels seus gravats, de les seves pintures i dels seus dibuixos. Totes elles són figures amb clares reminiscències de l'època blava de Picasso.

## Referències

* ↑ Figuerola i Domènech, Sefa. "Cine-Club Valls: 1955-1997". Cinema Rescat (núm. 6, 3r quadrimestre 1998, pàg. 19 a 23)
* 1 2 SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. El repte 1870-1950, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016.
# Dinaromys

Dinaromys és un gènere de rosegadors de la família dels cricètids. Tenen una llargada de cap a gropa de fins a 140 mm, amb una cua d'entre el 50 i el 75% de la llargada del tronc. Les orelles són grosses. Viuen a altituds d'entre 1.700 i 2.400 msnm a les serralades dels Alps Dinàrics i els Balcans. Se n'han trobat restes fòssils als Balcans i el nord-est d'Itàlia. El nom genèric Dinaromys significa ‘ratolí dels Alps Dinàrics' en llatí.

## Referències

* ↑ Grómov, Í; Poliakov, I. Voles (Microtinae) (en anglès). BRILL, 1992, p. 188-190. ISBN 9789004092556.
* ↑ Entrada «Dinaromys» d'Animalia (en anglès).
# Raydemarkita

La raydemarkita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom de Ray DeMark, un col·leccionista de camp de Nou Mèxic, qui va trobar l'espècimen tipus.

## Característiques

La raydemarkita és un òxid de fórmula química MoO₃·H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2022 i publicada en el mes de març de 2023. Cristal·litza en el sistema triclínic.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades al Museu Mineral de la Universitat d'Arizona, a Tucson (Arizona), amb el número de catàleg: 22717, i al projecte RRUFF, amb el número de mostra: r210023.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a les mines de Poe, situades al districte miner de Cookes Peak, dins el comtat de Luna (Nou Mèxic, Estats Units). També ha estat descrita a la mina Freedom núm. 2 del districte miner de Marysvale, al comtat de Piute (Utah, Estats Units). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Raydemarkite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 octubre 2022].
* ↑ Yang, Hexiong; Gu, Xiangping; Sousa, Francis X.; Gibbs, Ronald B.; McGlasson, James A.; Downs, Robert T. «Raydemarkite, the Natural Analogue of Synthetic α-MoO3·H2O, from Cookes Peak, Luna County, New Mexico, USA». The Canadian Journal of Mineralogy and Petrology, 61, 1, 01-01-2023, pàg. 203-213. DOI: https://doi.org/10.3749/2200049 [Consulta: 18 maig 2023].
# John Milton (pare)

John Milton (1562 - 1647) fou un músic anglès, pare del cèlebre poeta del mateix nom (John Milton).
Entre les seves obres hi figuren: un madrigal a sis veus, titulat Fayre Oriana in the morne; quatre motets que s'afegiren a les Tears and lamentations, de William Leighton, i diverses melodies de salms.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 350, pàg. 222 (ISBN 84 239-4535-9)
# John Pyke Hullah

John Pyke Hullah (Worcester, 27 de juny de 1812 - Londres, 21 de febrer de 1884)
Estudià amb W. Horsley à partir de 1829 en la Royal Academy of Music de Londres, residí una temporada a París, i el 1841 fundà a Londres una escola de cant que assolí un gran desenvolupament, fent construir el 1847 una sala de concerts destinada als que sovint donaven els seus alumnes. Es calcula que de 1841 a 1860 passaren per les seves aules més de 25.000 deixebles. Desenvolupà altres càrrecs i va compondre diverses operetes i nombrosos cants, deixant, a més, les obres destinades a l'ensenyança:
* A Grammar of Music (1847);
* A Grammar for Harmony (1852);
* A Grammar of Counterpoint (1862);
* Th History of Modern Music (1862);
* The third, or transition period of musical histpry (1865);
* The cultivation of the speaking voice (1870);
També se li deuen:
* Th Psalter, salms a 4 veus (1843);
* The book of praise hymnal (1868);
* The whole book of psalms with tunes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 650. (ISBN 84-239-4528-6)
# John Worgan

Johann Worgan (Londres, Regne Unit, 1724 – 1790) fou un organista i compositor anglès.
La seva habilitat com a organista era comparada en el seu temps amb la de Händel. Quan actuava en els temples de Londres acudien a escoltar-lo milers de persones, figurant, en general, en els auditoris organistes de tota Anglaterra i part d'Europa, desitjosos d'admirar les seves improvisacions i el seu joc, qualificat de prodigiós.
Les seves principals composicions inclouen els oratoris The Chief of Maon, Hannah i Manasseh, d'estil marcadament haendelià. També va escriure molta música per a orgue, cançons, glees, antífones i un tractat de composició.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 439 (ISBN 84-239-4570-7)
# Johnius amblycephalus

Johnius amblycephalus és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes present a Austràlia, Bangladesh, Brunei, Cambodja, la Xina (incloent-hi Hong Kong), el Timor Oriental, l'Índia, Indonèsia, l'Iran, Malàisia, Myanmar, el Pakistan, Papua Nova Guinea, les Filipines, Singapur, Sri Lanka, Taiwan, Tailàndia i el Vietnam. És inofensiu per als humans. Els mascles poden assolir 25 cm de longitud total. És un peix de clima tropical i demersal que viu fins als 40 m de fondària.

## Referències

* ↑ «Johnius amblycephalus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sasaki, K., 2001. Sciaenidae. Croakers (drums). p.3117-3174. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Volum 5. Bony fishes part 3 (Menidae to Pomacentridae). Roma, FAO. pp. 2791-3380.
* ↑ Sommer, C., W. Schneider i J.-M. Poutiers, 1996. FAO species identification field guide for fishery purposes. The living marine resources of Somalia. FAO, Roma. 376 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Eschmeyer, William N., ed. 1998. Catalog of Fishes. Special Publication of the Center for Biodiversity Research and Information, núm. 1, vol. 1-3. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. ISBN 0-940228-47-5.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
* AQUATAB