OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pay-pay

Pay-pay és un conjunt de dos edificis d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Dos xalets amb dos cossos diferenciats, el principal de planta baixa i pis, i una torre lateral de planta baixa i dos pisos, de característiques gairebé idèntiques, que són dos habitatges diferenciats.
El núm. 56 a diferència del seu veí, encara conserva la tribuna porticada i oberta, amb columnes de rajola vista. El teulat té faldons, teules careneres i amb un ràfec molt destacat.
La casa núm. 54 té l'interior completament modificat des de finals del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 «Pay-pay». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Pedra Gravada del Turó dels Castellans

La Pedra Gravada del Turó dels Castellans o Pedra Gravada de Parpers es troba al Parc de la Serralada Litoral, concretament a Argentona (el Maresme).
Fou descoberta l'agost del 1990 pels vigilants forestals Oriol Bassa i Felip Castells. És una pedra d'unes dimensions aproximades d'1,30 x 0,85 m i emergeix del terra 0,30 m. La seua peculiaritat són unes inscultures de difícil interpretació a la cara superior. A grans trets, es podrien definir com tres cassoletes, situades més o menys equidistants i unides per diversos reguerots. Per paral·lelisme amb inscultures semblants d'altres indrets, es poden datar dins del neolític o, a tot tardar, de l'edat del bronze. En fer unes rases de construcció als voltants van aflorar diverses restes de ceràmica i altres materials.
Es varen fer dues prospeccions a la zona (una l'any 1999 i l'altra el 2000), totes dues amb caràcter d'urgència a causa de la imminent edificació de la parcel·la. En aquestes excavacions es trobaren tres peces de sílex, alguns fragments de ceràmica ibèrica i, també, encenalls de ferro molt posteriors, la qual cosa (juntament amb altres evidències) fa que els arqueòlegs assegurin que aquesta no és la localització original del roc i que les inscultures no tenen cap mena de relació amb els materials trobats. La pedra forma part d'una alineació de pedres, algunes col·locades artificialment, que conformen un perímetre aproximadament rectangular. Podria tractar-se d'una antiga construcció agrícola, potser una barraca de pagès, molt rústica.
És ubicada a Argentona: cal prendre la pista que surt del coll de Parpers (C-1415c) cap a la urbanització Sant Carles. En arribar al primer carrer de la urbanització, el carrer de Parpers, girem a la dreta i baixem fins al primer revolt. A la vorera dreta hi ha una porta de ferro i el mur d'una finca abandonada. La pedra és en un petit bosquet, pocs metres darrere la porta. Coordenades: x=448126 y=4604853 z=348.

## Referències

* 1 2 3 4 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 46.
* 1 2 3 Inscultures a Argentona - Rutes prehistòriques (català)

## Bibliografia

* Bassols, L., 1992. Acerca de un grabado hallado en Parpers (Argentona, Barcelona). Revista de Arqueología, núm. 134. Madrid.

## Enllaços externs

* Llibre-Guia de la Serralada Litoral - Història i itineraris Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine.
* La Pedra Gravada de Parpers (Argentona, el Maresme)
* Wikiloc
# Pedra de Girona

La pedra de Girona és un tipus de roca sedimentària calcària que s'ha explotat des de l'antiguitat a la rodalia de Girona. És una pedra fàcil per treballar per fer l'obra estructural però no és apta per a finalitats ornementals.
L'origen d'aquesta pedra és el dipòsit de carbonats i restes d'organismes format a l'Eocè mitjà durant el Lutecià, en un mar tropical poc profund que fa 50 milions d'anys existia a aquesta zona geogràfia. És una roca blanca tirant a gris i blau que té un alt contingut de fòssils, entre els quals destaquen els nummulits.
A l'època gòtica hi havia pedreres tot arreu la ciutat. La de Montjuïc era de més qualitat. En l'actualitat no hi ha cap pedrera activa i s'utilitzen les reserves o pedra de recuperació d'enderrocs. La utilització en obres de restauració d'una pedra alternativa (la pedra de Sant Vicenç), semblant però nogensmenys diferent, no convenç la comissió del Patrimoni.
La majoria dels edificis històrics de Girona, com per exemple la Catedral són fets d'aquesta pedra, tot i que es va combinar amb altres materials però també se'n va exportar cap a Barcelona, entre d'altres en parts del Palau de la Generalitat, el claustre del Monestir de Pedralbes i la Cartoixa de Montalegre.

## Ruta turística a peu

La ciutat de Girona ha organitzat una ruta turística La pedra de Girona que reuneix els monuments més importants i les restes d'unes pedreres.

## Referències

* ↑ JCL «Les cares de la pedra de Girona». El Punt Avui (edició Girona), 15-01-2019, pàg. 38.
* ↑ Álvarez Pérez, Aurelio «Les pedreres locals a Catalunya en època romana». Butlleti Arqueològic, 31, 2009, pàg. 241–266. ISSN: 1695-5862.
* ↑ Álvarez Pérez, 2009, p. 257.
* ↑ «Pedra de Girona». girona.cat. Ajuntament de Girona. [Consulta: 7 març 2015].
* 1 2 Español, Francesca. «Pedra de Girona a Montalegre: els claustres prefabricats d'època gòtica i l'ideari cartoixà». A: La Cartoixa de Montalegre, 1415-2015. La Provincia Cartoixana de Catalunya, (Actes del XXXIV Congrés Internacional sobre la Cartoixa. Barcelona 2015), 2016, p. 279-289.
* 1 2 «Pedra de Girona: Restes d'un mar tropical de fa 40 milions d'anys» (pdf). Pamflet. UB. [Consulta: 7 març 2015].
* ↑ «La falta de pedra de Girona retardarà la reparació de les escales de la Catedral». Diari de Girona, 24-08-2007.
* ↑ Sureda, Marc. «Arquitectura i litúrgia a la catedral romànica de Girona». A: Carlos Mancho (ed.). El Brodat de la Creació de la Catedral de Girona. Bellaterra: Edicions Universitat Barcelona, p. 112 ss (Memòria artium núm. 22). ISBN 978-84-490-7792-0.
* ↑ «1. La pedra de Girona» (pdf). Ajuntament de Girona. [Consulta: 3 maig 2020].

## Enllaços externs

* Xunclà, Fèlix; Parés, Assumpció. «L'itinerari de la Pedra de Girona».
# Pedro Aranaz y Vides

Pedro Aranaz y Vides (Tudela (Navarra), 2 de maig de 1740 - Conca, Castella, 24 de setembre de 1820) fou un prevere, músic i compositor navarrès.
Inicià els seus estudis de música com a infant de cor de la catedral de Saragossa, i durant vuit anys hi va ser deixeble del mestre Lluís Serra. Més endavant regí les capelles de música de Santo Domingo de la Calzada (1763-1765), la Basílica del Pilar de Saragossa (1765-1768), de Zamora (1768-1769) i va guanyar la plaça de la catedral de Conca (1769-1820). Al seu mèrit de compositor, unia una gran instrucció literària. La Lira Sacro-hispana li publicà un ofertori a cinc veus sense acompanyament i un Laudate Dominum a sis veus amb dos cors, i violins, trompes i orgue. Va escriure un «Tractat de contrapunt i composició», en col·laboració amb el mestre Francisco José Olivares, del qual se'n conserven diverses còpies. El 1792 es publicaren a Madrid tres Misereres seus, a quatre i vuit veus; un Motet al Santíssim a quatre veus; una ària a la Mare de Déu dels Dolors; una Salve a cinc veus, i dos ofertoris de quaresma per a quatre veus.
Es conserven obres seves als fons musicals de l'església parroquial de Santa Eulàlia de Berga (BerSE), de la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries (I) (CdE) i de la catedral de Tarragona (TarC).

## Referències

* ↑ «Pedro Aranaz a l'Enciclopèdia Aragonesa» (en espanyol). Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 1r març 2014].
* ↑ «Obres de Pedro Aranaz y Vides a l'IFMuc».
* ↑ «Obres de Pedro Aranaz y Vides a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya». IFMuC - Inventari dels Fons Musicals de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2023].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5. pàg. 1203 ISBN 84-239-4505-7
# Pedro Fajardo de Requesens-Zúñiga y Pimentel

Pedro Fajardo de Requesens-Zúñiga y Pimentel (Mula, 1602 - Palerm, 1647) fou un noble i militar castellà, cinquè marquès de los Vélez, i gran d'Espanya

## Biografia

Era fill de Luis Fajardo y de Requesens-Zúñiga (1576-1631), quart marquès de los Vélez, i besnet de Lluís de Requesens i Zúñiga. Casat en primeres noces amb Ana Girón Enríquez de Ribera, amb qui tingué un fill: Luis Francisco Fajardo, primer marquès de Martorell (nat el 1637 i mort jove). En segones noces, es va casar amb María Engracia de Toledo i Portugal, després de restar viuda nodrissa del rei, que morí el 1696 i amb qui tingué 4 fills:
* Pedro Fajardo, carmelita descalç.
* Fernando Joaquín, sisè marquès de los Vélez.
* José Fajardo, comendador de Castellanos (Palerm, 1647 - Embarcat, guerrejant contra els turcs, 1670).
* María Teresa, setena marquesa de los Vélez.
Fou el quart marquès de Molina; senyor de Mula, Lebrilla, Alhama, Benitaglar, Castellvell de Rosanes, Sant Andreu i Molins de Rei; adelantado mayor i capità general del regne de Múrcia; alcaide de Lorca; virrei d'Aragó, Navarra, Catalunya (durant la Guerra dels Segadors) i Sicília; ambaixador a Roma; president del Consell d'Indies, i administrador con goce de frutos de la encomienda del Moral. Fou virrei de València entre el 1631 i el 1635, quan va ser nomenat lloctinent d'Aragó, fins al 1638.
El 1640, Gaspar de Guzmán y Pimentel (el comte-duc Olivares) el nomenà virrei de Catalunya i cap de l'exèrcit de Felip IV de Castella. El 1641, Fajardo va envair Catalunya. S'iniciava la Guerra dels Segadors o Guerra de Separació de Catalunya. El Govern català, encapçalat pel President de la Generalitat Pau Claris, va pactar amb la monarquia francesa suport militar i polític. L'exèrcit castellà, amb nombroses tropes auxiliars d'altres nacions (portuguesos, italians, etc.), després d'avançar amb èxit de Tortosa a Tarragona i reprimir amb actes de terrorisme la resistència que trobava, va vèncer a la batalla de Martorell. Finalment, va ser derrotat, en l'intent d'assetjar Barcelona, a la batalla de Montjuïc, el 26 de gener del 1641, i es va haver de retirar a Tarragona, on fou assetjat durant mesos. A causa de la derrota a la batalla de Montjuïc el rei va destituir el marquès de los Vélez i va nomenar, com a nou virrei de Catalunya, Federico Colonna.
Enviat d'ambaixador a Roma, el 1644 Fajardo fou nomenat virrei de Sicília, on hagué de reprimir la revolta de Giuseppe d'Alessi el 1647.

## Referències

* ↑ «Los Vélez». Arxivat de l'original el 2012-03-26.
* ↑ «Pedro Fajardo de Zúñiga y Pimentel». geneanet. Francisco Alarcón Sánchez del Pozo.
* ↑ «https://dbe.rah.es/biografias/9182/pedro-fajardo-de-requesens-zuniga-y-pimentelPedro Fajardo de Zúñiga-Requesens y Pimentel». Db-e. Real Academia de la Historia.
* ↑ «Luis Fajardo y Requesens». geneanet. Francisco Alarcón Sánchez del Pozo.
* ↑ «Luis Fajardo de Requesens y Zúñiga». Db-e. Real Academia de la Historia.
* 1 2 Genealogia dels "Grandes de España"
* ↑ Grau, Jaume «Pau Claris. Una vida amb misteris». Sàpiens [Barcelona], núm. 121, 10-2012, p.54-57. ISSN: 1695-2014.
# Pedro Inguanzo Rivero

Pedro Inguanzo Rivero (Llanes, 22 de desembre de 1764 - † Toledo, 30 de gener de 1836) va ser un eclesiàstic espanyol, que seria successivament Bisbe de Zamora i Arquebisbe de Toledo. També va ser proclamat cardenal pel papa Lleó XII.
Com era habitual en els grans eclesiàstics de la seva època, va participar en la vida pública i política. Triat Diputat per Astúries per a les Corts de Cadis 1810-1813 pel procediment de províncies ocupades pels francesos. La Junta Superior del Principat, establerta per lluitar la Guerra de la Independència, li encarregarà dels assumptes de Gracia i Justícia. En la seva activitat pública va representar les idees més conservadores, per exemple, manifestant-se en contra de l'abolició de la Inquisició.
Nomenat bisbe de Zamora el 1814. Promogut a arquebisbe de Toledo el 1824. Creat cardenal pel papa Lleó XII en el consistori del 20 de desembre de 1824. Va participar en el conclau de 1829, en el qual Pius VIII fou triat. També va participar en el conclave de 1830-1831, en el qual Gregori XVI és triat.
Després de la mort de Ferran VII (1833), la regent Maria Cristina de Borbó ha de recolzar-se en governs liberals "exaltats" per guanyar la Primera Guerra Carlista. Els governs liberals s'enfronten obertament a l'església catòlica, i exigeixen a Inguanzo jurament de lleialtat a la reina Isabel II, al qual inicialment es nega. El 1836 l'arquebisbe mor a Toledo, postergat de la vida pública per les seves idees polítiques, i retirat del món. Després de la seva defunció, i a causa de l'enfrontament entre els successius governs liberals i l'església, la vacant no es cobrirà fins a 1847.

## Referències

* ↑ "Cardenal Inguanzo2, en Infoasturias, https://www.asturias.es/portal/site/LLANES/menuitem.7d3089a04014b23cdafd6d1008448a0c/?vgnextoid=8c304467cba2a110VgnVCM1000005500a8c0RCRD&vgnextchannel=bd3876814aa79110VgnVCM1000008044a8c0RCRD&i18n.http.lang=es Arxivat 2017-03-25 a Wayback Machine.
* ↑ Carlos Rodríguez López-Brea, "Don Pedro Inguanzo y Rivero, un canónigo anti-ilustrado en las Cortes de Cádiz", en Historia Constitucional núm. 14, 2013: http://www.historiaconstitucional.com, págs. 77-91

## Enllaços externs

* Biografías y Vidas
* Catholic Hierarchy
# Pedro Poveda Castroverde

Pedro Poveda Castroverde (Linares, 3 de desembre de 1874 - Madrid, 28 de juliol de 1936) fou un sacerdot catòlic, fundador de la Institució Teresiana. És venerat com a màrtir i sant a l'Església Catòlica, que en celebra la festivitat el 28 de juliol.
Des de petit que volia ser sacerdot i als 15 anys el seu pare li donà permís per estudiar al seminari de Jaén i el de Guadix, on fou ordenat sacerdot el 1897. Va tenir diversos càrrecs al seminari i al bisbat i va obtenir la llicenciatura de Teologia al Seminari de Sevilla el 1900.
Preocupat per la pobresa, marginació i analfabetització dels veïns que vivien en coves properes al seminari, a partir del 1902 va promoure diverses escoles i va organitzar activitats per nens i adults i va generar un debat social a Guadix sobre com ajudar els habitants de les coves. Va dur a terme aquesta activitat fins que fou destinat el 1905 a Madrid i el 1906 a Covadonga (Cangues d'Onís), on predicà i escrigué sobre l'educació, la ciència i la fe.
A partir del 1911 va començar la fundació d'acadèmies per a formar professores, en un moment en què això no era ben vist. Aquestes entitats donarien lloc a la Institució Teresiana, que rebria l'aprovació del bisbe mentre Poveda era capellà de Jaén, on es va traslladar el 1913. El 1914 va fundar a Madrid la primera residència universitària femenina d'Espanya.
El 1921 va anar a viure a Madrid, on havia estat nomenat capellà de la Casa Reial. Entre els càrrecs que va tenir hi ha el d'arxiprest de la Catedral de Vic. Va promoure i participar en diverses entitats educatives com la Federación de Amigos de la Enseñanza o la Sociedad Anónima de la Enseñanza libre. Però la seva principal tasca va seguir essent promoure la Institució Teresiana, que va ser aprovada pel Papa el 1924 coma Pia Unió.
El 1936 va ser detingut a casa seva i assassinat a Madrid i és considerat un màrtir de la fe per l'Església Catòlica. Fou beatificat el 10 d'octubre de 1993 i canonitzat a Madrid el 4 de maig del 2003. Hi ha una pel·lícula sobre la seva vida que es diu Poveda.

## Referències

* 1 2 «Pere Poveda, humanista i pedagog». Catalunya Cristiana, vol. XLVI, núm. 2349, 03-11-2024, pàg. 34 [Consulta: 15 novembre 2024].
* 1 2 «San Pedro Poveda | Real Academia de la Historia». [Consulta: 5 setembre 2019].
* ↑ «Pedro Poveda». vatican.va. Santa Seu. [Consulta: 21 maig 2015].
* ↑ Gutiérrez, S «La vida de Pere Poveda, aviat al cinema». Catalunya Cristiana, 24-05-2015 [Consulta: 21 maig 2015].
# Portada/efemèride març 20

Flora Saura
« 19 de març · 20 de març · 21 de març »
# Lluís Telm

Lluís Telm (Lleida, Segrià, 15 d'agost de 1548 - Cazalla de la Sierra, Sevilla, 15 d'agost de 1598) fou un monjo cartoixà, prior de la Cartoixa d'Escaladei i fundador de les primeres cartoixes de Portugal. Fou venerat a l'Orde de la Cartoixa, però el seu culte no es consolidà i desaparegué al segle xix.

## Biografia

Nascut a Lleida, ja de jove manifestà voluntat de fer vida religiosa. Es doctorà en els dos drets a l'Estudi General de Lleida. Volent imitar Joan Fort, demanà d'ingressar a la propera cartoixa d'Escaladei, on entrà el 31 d'octubre de 1568, essent-ne prior Miquel Ferran. Ordenat sacerdot, digué la primera missa en 1572. Fou prior d'Escaladei entre 1586 i 1587.
Molt humil, hi portà una vida virtuosa i de penitència. Dedicat a l'estudi, tingué episodis místics com visions de la Mare de Déu, estigmes i èxtasis. Aquests fets, juntament amb la seva habilitat en la direcció espiritual i la capacitat de consell, li donaren en vida fama de persona santa.
Fou elegit per a fundar la Cartoixa de Scala Coeli a Èvora (Portugal). Hi anà en 1587 amb disset monjos i conversos, on fou rebut pel bisbe Teotónio de Bragança i l'any següent obriren la nova cartoixa. En 1591 demanà d'ésser relevat com a prior, i ho obtingué en 1592. Arran d'una malaltia, hagué d'anar a fer una estada a Lisboa, i e contacte amb els nobles de la capital va fer que aquests li proposessin la fundació d'una cartoixa a Lisboa, la de Vale da Misericórdia (a Laveiras), que tingué lloc en 1594. Un cop consolidada, obtingué la llicència per tornar a Escaladei amb l'encàrrec previ de visitar les cartoixes de Castella. Mentre ho feia, morí a la de Cazalla de la Sierra, en 1598, just quan feia cinquanta anys, i fou sebollit al cementiri del monestir.
Deixà un tractat en portuguès, De l'oració mental, preparat per a la impressió, a més d'alguns sermons i escrits espirituals menors.

## Veneració

Aviat es començaren a atribuir miracles a la seva intercessió. A l'orde cartoixà, en general, se'l considerava beat i es commemorava amb ofici de beat. Fora de l'orde, però, no s'incoà el procés de beatificació, essent qualificat de venerable.

## Bibliografia

* Josep de Vallés. Primer instituto de la sagrada religion de la cartuxa: fundaciones de los conventos de toda Espana, martires de Inglaterra, y generales de toda la orden. Barcelona: Manuel Barceló, 1792, p. 164-178.

## Referències

* ↑ Lladonosa Pujol, José «Fray Luis Telm, fundador de las cartujas de Portugal». Ilerda, núm. XXXI, fascículo 1, 1971, pàg. 61-77.
# Lluïsa Altisent i Ceardi

Lluïsa Altisent i Ceardi (Barcelona, cap a 1895 – Santa Coloma de Queralt, 18 de març de 1923)va ser una pintora catalana.
Filla d'Antoni Altisent Feliu (1867 -1930) i d'Assumpció Ceardi i Vidal (1872 -1957), Lluïsa Altisent va néixer a finals del segle xix, cap a 1895. Va estudiar l'Acadèmia Provincial de Belles Arts de Barcelona el curs 1913-1914, on va obtenir la medalla de plata en la disciplina de dibuix artístic, junt amb Ernest Euguice Malaret, Filomena Valls Torruella, Lluís Muntané Muns, Carles Llobet Raurich i Josep Musté Prim. Les medalles es van lliurar en un acte públic el juny de 1916.
La primera informació sobre la seva trajectòria artística que es coneix és la seva participació l'any 1916 en dues exposicions col·lectives al Saló de la Casa Reig de Barcelona. La primavera de 1917 va exposar junt amb la seva cunyada, la pintora Carme Balmas, a les Galeries Laietanes de Barcelona. El diari La Veu de Catalunya les descrivia com dues artistes novelles ben dotades però encara amb molt recorregut per fer. També se’n feren ressò les revistes La Il·lustració Catalana i Feminal.
El seu germà Joan Altisent (1891-1971) va ser un destacat compositor i la seva filla, i neboda de Lluïsa Altisent, Aurora Altisent i Balmas (Barcelona, 1928) és una reconeguda pintora i escultora.
Lluïsa Altisent va estar casada amb el seu cosí, el farmacèutic Ramón Altisent i Bosch, que va morir a Santa Coloma de Queralt el 1928 (era fill del farmacèutic Francesc de Paula Altisent i Feliu i de Dolors Julia Bosch i Llanses). El seu fill, Agustí Lluis Altisent i Altisent, va ser monjo de Poblet, historiador i escriptor. Segons les fonts, va morir prematurament cap a l'any 1926.

## Referències

* ↑ «Participacions de defunció Na Lluïsa Altisent...». La Veu de Catalunya : diari catalá d'avisos, noticias y anuncis: Any 33, Núm. 8412 (22 març 1923) Ed. Matí, 23-03-1923, pàg. 6.
* ↑ «esquela de Na Lluisa Altisent i Ceardi d'Altisent». Sagarra Nacionalista (1922-1923), 25-03-1923, pàg. 3.
* 1 2 3 4 «Fernando Alcolea - Lluisa Altisent Ceardi» (en espanyol europeu). [Consulta: 19 octubre 2020].
* ↑ La Vanguardia, 19-06-1916, p. 3.
* ↑ Repertori de catàlegs d'exposicions col·lectives d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, Memòries de la Secció Històrico-Arqueològica, 59, 2002, p. 105-106. ISBN 84-7283-661-4.
* ↑ Repertori d'exposicions individuals d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, Memòries de la Secciò Històrico-Arqueològica, 1999, p. 21, cat. 37. ISBN 84-7283-444-1.
* ↑ La Veu de Catalunya, núm. 378, 12-03-1917, p. 4.
* ↑ La Il·lustració Catalana, núm. 719, 18-03-1917, p. 191.
* ↑ Feminal, núm. 120, 29-04-1917.
# Lluïsa Prat Gaballí

Lluïsa Prat Gaballí (Barcelona, 20 de juliol de 1896 - Sóller, 24 de juny de 1977) va ser una pedagoga catalana.
Neix al carrer Aribau, 16 2n pis de Barcelona el 20 de juliol de 1896.Filla del matemàtic Pere Prat i Lluch nascut a Guissona (+1932) -catedràtic de matemàtiques de l'Institut Balmes- i d'Adelaida Gaballí i Llurba nascuda a Lleida (+1938), i germana de l'escriptor i publicista Pere Prat, Lluïsa va viure en l'ambient típic de la burgesia catalana.
Va estudiar magisteri. I ben aviat, el 1925, aconsellada pel seu pare, va fundar l'Acadèmia Prat en un pis de la Rambla del Prat, número 19, de Barcelona, davant del cinema "Bosque". El 1932 Lluïsa Prat va traslladar l'escola a una torre espaiosa amb jardí del carrer de Sant Eusebi, 4, al barri de Sant Gervasi. Lluïsa Prat inauguraria dues altres escoles, a l'Hospitalet de Llobregat i a Sarrià. Però quan van entrar les tropes nacionals, el 26 de gener del 1939, van haver de tancar.
Fins a mitjans de setembre d'aquell any no es van poder reprendre les classes i només les de primària. A més de dona emprenedora, Lluïsa era, en l'àmbit personal, dolça i afable, el que es coneixia com la perfecta casada. Ara bé, es va casar tres vegades i tres vegades va enviudar.
Del primer marit, Nicolás Rodriguez Ferrer (+1930), va néixer el seu únic fill, que seguiria els passos de la seva mare al capdavant de l'escola privada catalana no confessional. Partidària d'una pedagogia avançada i progressista, era tan important el lideratge de Lluïsa Prat que el seu fill Lluís va canviar-se l'ordre dels cognoms, situant el de la mare en primer lloc.
Si bé va acabar havent de penjar fotografies de Franco a les aules per ordre dels inspectors, ja durant la dictadura a l'Acadèmia hi havia servei de psicologia, s'hi ensenyava educació sexual, s'organitzaven debats, editaven revistes i emetien pel·lícules sobre temes prohibits pel franquisme.
Persona inquieta i creativa, Lluïsa escrivia obres de teatre que ella mateixa protagonitzava a l'Orfeó Gracienc. Era, a més, autora de nombrosos poemes i havia estudiat música.
La seva neta Núria continua al capdavant de les Escoles Prat. Va morir el 1977 a Sóller, d'on era originari el seu tercer marit.

## Referències

* ↑ La informació està treta de l'Institut Català de les Dones amb autorització per usar-lo sota GFDL.
* ↑ «Registre de naixements. Any 1896. registre núm. 4051. Jutjat 2Universidad". (pdf pàg.27)» (en castellà). Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 20-07-1896. [Consulta: 19 abril 2023].
* ↑ «esquela de Luisa Prat i Gaballí». La Vanguardia, 30-06-1977, pàg. 29.
* ↑ Exposició dones d'empresa. Barcelona: Institut Català de les Dones, 2008 [Consulta: 12 agost 2013].
* ↑ «esquela de Pere Prat i Lluch». La Vanguardia, 27-01-1932, pàg. 1.
* ↑ «esquela de Adelaida Gaballí Llurba». La Vanguardia, 08-11-1938, pàg. 6.