OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Solell del Barraca

El Solell del Barraca és una solana del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
És a la zona occidental del terme, a prop del termenal amb Castellterçol. Està situat damunt i a ponent i nord-oest de la masia d'Esplugues. Inclou tota la Quintana d'Esplugues, així com els Camps de Portet.
Es tracta de la terra que menava el Barraca, pagès de Castellcir mort vers 1960.

## Referències

* ↑ Garcia-Pey, 2005.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.

## Enllaços externs

* El Solell del Barraca en el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònim no surt en el mapa
# Solella de la Roca (Castellcir)

La Solella de la Roca és una solana del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
És a la zona central del terme, a llevant del nucli urbà, en el vessant oest del Serrat de la Roca, a ponent del Turó de Vilacís. Pel seu costat de ponent discorre el Xaragall de les Alzines Sureres.

## Etimologia

Molts dels topònims catalans són moderns i de caràcter clarament descriptiu; en aquest cas, es tracta de la solana situada en el vessant de llevant de la masia de la Roca.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.

## Enllaços externs

* La Solella de la Roca en el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònim no surt en el mapa
# Solella de les Berengueres

La Solella de les Berengueres és una solana del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
És a la zona més septentrional del terme, a migdia de la masia de les Berengueres. És una extensa solana situada a la dreta de la Riera de Santa Coloma, a ponent de la Baga de la Talladella. S'estén quasi al llarg de 600 metres, des de molt a prop a migdia de les Berengueres fins al nord de les Poues, on la Riera de Santa Coloma canvia de direcció, cap a ponent. Al nord-est del seu extrem septentrional es troba el Passant dels Plans.

## Etimologia

És un topònim romànic modern, de caràcter descriptiu: es tracta de la solella de la masia de les Berengueres.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Solella de les Berengueres en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Solidaritat (teologia catòlica)

Solidaritat en la Doctrina Social de l'Església Catòlica s'entén per la consideració del conjunt d'aspectes que relacionen o uneixen les persones, la col·laboració i ajut mutu que aquest conjunt de relacions promou i encoratja.
És evident que els documents del Magisteri de l'Església ho recorden sovint, el creixent grau d'interdependència i globalització de les relacions entre estats, empreses i individus. El que aquest principi promou és una col·laboració, interacció i servei que parteix dels valors evangèlics i contribueix al creixement, progrès i desenvolupament de tots els éssers humans. Els papes subratllen que aquesta solidaritat és necessària especialment envers els més necessitats siguin països o persones.

## Sollicitudo rei socialis

És en la encíclica Sollicitudo Rei Socialis on es planteja més a fons la noció i l'abast del principi de solidaritat:
| « | és així que en aquest món dividit i pertorbat per tota classe de conflictes, augmenta la convicció d'una radical interdependència, i per tant, d'una solidaritat necessària, que l'assumeixi i tradueixi en el pla moral. Avui potser més que abans, els homes se n'adonen de tenir un destí comú que construir plegats, si es vol evitar la catàstrofe per a tothom. [...] El bé, a qui estem cridats, i la felicitat a la qual aspirem no s'obtenen sense l'esforç i la fermesa de tots, sense excepció; amb la consegüent renúncia al propi egoisme. | » |
| — Sollicitudo rei socialis, núm. 26 |||
El papa Joan Pau II va sostenir que en el món separat en dos blocs d'aquell temps es dificultava l'exercici de la solidaritat per obra d'autèntiques «estructures de pecat», i que per tant, calia refer les relacions d'interdependència entre persones i països pel mig de «estructures de solidaritat».
Encara més, arriba a afirmar que la solidaritat, com a principi de la doctrina social, porta relació i té vincles amb els altres principis o línies d'inspiració cristiana com el destí universal dels béns, el bé comú, la igualtat en la fraternitat de tots els homes ... Es proposa així com la virtut a exercir per part dels cristians amb relació a la societat per a d'algun mode pagar el deute que tenen amb ella per les condicions que aquesta ofereix de desenvolupament i vida humana.

## Bibliografia

* Pontificio Consejo Justicia y Paz. Compendio de la doctrina social de la Iglesia (en castellà). Madrid: Biblioteca de Autores Cristianos, 2005. ISBN 978-84-7914-787-7.
* COLOM, ENRIQUE. Curso de doctrina social de la Iglesia (en castellà). Madrid: Ediciones Palabra, 2001. ISBN 84-8239-523-8.
* SPIAZZI, RAIMONDO. Enciclopedia del pensiero sociale cristiano. Bolonia: Edizioni Studio Domenicano, 1992. ISBN 88-7094-101-9.
* Donoso Contreras, GERARDO. «La solidaridad en la doctrina social de la Iglesia» (en castellà). [Consulta: =8 octubre 2017 2008].

## Referències

* ↑ Cf. Sollicitud rei socialis, núm. 36
# Solraig clapejat

El solraig clapejat (Carcharias taurus) és una espècie tauró lamniforme de la família dels odontaspídis que engoleix aire a la superfície i el guarda a l'estómac per aconseguir, gairebé, la flotabilitat neutra.

## Descripció

* Cos allargat i robust.
* Musell curt, cònic i aplanat.
* Sense membrana nictitant.
* Amb cinc parells de fenedures branquials.
* Dues aletes dorsals de mida similar, la primera situada bastant enrere respecte a la inserció de les pectorals.
* La seua coloració va del marró fosc grisós al dors, i gris clar a la panxa.
* Presenta una distribució irregular de taques fosques per tot el cos, sobretot en l'individu jove.
* Assoleix un màxim de 318 cm de longitud total.
* El mascle madura sexualment als 220-257 cm o més; la femella entre els 220 i els 300 cm o més.
* Pot arribar a pesar uns 180 kg.

## Hàbitat

Individu solitari o en petits grups. Ocupa els fons sorrencs de la plataforma continental, fins als 200 m de fondària, però també se'l pot trobar nedant lentament entre dues aigües, sobretot al capvespre que és quan és més actiu.

## Alimentació

És un animal que s'allunya de la costa per alimentar-se. Segons observacions fetes, pot caçar en grup. Menja tota mena de peixos com el tallahams, el bonítol, el lluç, l'anguila, petits taurons, rajades, calamars, pops i crancs.

## Reproducció

És ovovivípar aplacentari. Practica l'oofàgia i el canibalisme intrauterí. Els òvuls fecundants s'inclouen en grups de 16 a 23 en càpsules ovígeres, d'aquests tan sols un individu en sortirà viu, ja que després de reabsorbir el seu sac vitel·lí, quan l'embrió té 17 cm i amb la dentició ja funcional, devora els altres òvuls i embrions més petits que ell. Quan té 26 cm l'embrió pot nedar dins de l'úter. A l'hivern, després de 8 o 9 mesos de gestació, neixen dues cries, una de cada úter, quan fan 100 cm de longitud aproximadament.

## Aprofitament

Rarament capturat, no té cap interès pesquer.

## Referències

* Barrull, Joan i Mate, Isabel: Els taurons dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col. Conèixer la natura, núm. 14. Barcelona, març del 1996. ISBN 84-7306-920-X. Plana 97.
# Sonata per a flauta en sol major (HWV 363b)

La Sonata per a flauta en sol major (HWV 363b) fou composta entre 1711 i 1716 per Georg Friedrich Händel com a Sonata per a oboè en fa major (HWV 363a). Més tard, va ser modificada per algú desconegut, transportada a sol major i escrita per a flauta i teclat (clavicèmbal). L'obra també es coneix com a Opus 1 núm. 5. i aparegué publicada el 1726 o una mica més tard per l'editor de Londres Walsh, en una edició falsament atribuïda a Jeanne Roger d'Amsterdam. Altres catàlegs de música de Händel la referencien com a HG xxvii,19; i HHA iv/3,28.
Ambdues edicions, la de Walsh i la de Chrysander (basada en la de Walsh) indiquen que la sonata és per flauta ("traversiere" o "traverso"), i la van publicar com a Sonata V.
Una interpretació típica de l'obra dura aproximadament set minuts i mig.

## Moviments

L'obra consta de cinc moviments:
| Núm. | Tipus | Tonalitat | Mètrica | Compassos | Notes |
| 1 | Adagio | Sol major | 4/4 | 16 | Acaba amb un acord en si major. |
| 2 | Allegro | Sol major | 4/4 | 53 | Comença amb una forma fugada, amb el baix que respon en el compàs 5. |
| 3 | Adagio | Mi menor | 3/4 | 43 | Comença amb un ostinatto, i el moviment evoluciona amb el conjunt absorbint la textura de baix. Acaba amb un acord en si major. |
| 4 | Bourrée | Sol major | 4/4 | 22 | Té dues seccions (8 i 14 compassos), cadascuna amb signes de repetició. |
| 5 | Minuet | Sol major | 3/4 | 24 | Té dues seccions (8 i 16 compassos), cadascuna amb signes de repetició. Es basa en un tema favorit de Händel. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició.)

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates per a flauta de Händel
* Sonates de Händel per a solista (Walsh)

## Referències

* ↑ Anthony Hicks, "Handel, George Frideric", The New Grove Dictionary of Music and Musicians, segona edició, editada per Stanley Sadie i John Tyrrell (London: Macmillan Publishers, 2001): 10:802.
# Sonata per a violí en mi major (HWV 373)

La Sonata per a violí en mi major (HWV 373) és una obra per violí i teclat (clavicèmbal) que es creia que fou composta per Georg Friedrich Händel. Diversos experts actuals posen en dubte l'atribució a Händel, i la consideren una obra espúria. La sonata es coneix també com a Opus 1 núm. 12, i fou publicada el 1732 per Walsh. Altres catàlegs de música de Händel la referencien com a HG xxvii,54; i HHA iv/4,55.
La sonata fou publicada el 1730 per Walsh com a Sonata XII. Per alguna raó desconeguda no apareix en la reedició de Walsh de 1732. En l'edició de Chrysander té el títol de Sonata XV, i la indicació d'"Opus 1, núm. 15". Ambdues edicions, la de Walsh i la de Chrysander, detallen que l'obra és per a violí.

## Moviments

La sonata consta de quatre moviments:
| Moviment | Tipus | Signatura clau | Signatura de temps | Bars | Notes |
| 1 | Adagio | Mi major | 4/4 | 19 | |
| 2 | Allegro | Mi major | 2/4 | 66 | Té dues seccions (31 i 35 compassos), cadascuna amb signes de repetició. La segona secció comença en si major. |
| 3 | Largo | Diverses tonalitats | 3/2 | 19 | Comença en do ♯ menor. |
| 4 | Allegro | Mi major | 3/8 | 67 | Té dues seccions (24 i 43 compassos), cadascuna amb signes de repetició. La segona secció comença en si major. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició.)

## Referències

* ↑ Hicks, Anthony (2001). Sadie, Stanley; Tyrrell, John (eds.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). London: Macmillan. p. 802.

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates de Händel per a solista (Walsh)

## Enllaços externs

* Sonata per a violí en mi major (HWV 373): Partitura lliure a l'IMSLP.
# Sonoda

Sonoda és un gènere de peixos pertanyent a la família dels esternoptíquids.

## Taxonomia

* Sonoda megalophthalma (Grey, 1959)
* Sonoda paucilampa (Grey, 1960)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Grey, M., 1959. Three new genera and one new species of the family Gonostomatidae. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 121 (núm. 4): 167-184.
* ↑ Grey, M., 1960. Sonoda paucilampa, a new gonostomatid fish from the Western Atlantic. Fieldiana Zool. v. 39 (núm. 42): 465-471.
* ↑ BioLib (anglès)
# Sophia Corri Dussek

Sophia Dussek o Sophia Corri Dussek (Edimburg, 1755-1847) fou una cantant, pianista i concertista d'arpa, esposa de Johann Louis Dussek.
Va ser molt aplaudida a Anglaterra en els concerts públics i de la cort; va ser contractada per una temporada a l'Òpera; hi assolí una bona acollida, però abandonà l'escena per no avenir-se amb les intrigues del teatre. Vídua el 1812, es casà amb M. Moralt, pel qual cosa era nora del fundador de la famosa nissaga, Adam Moralt. Es retirà a Paddington, on fundà una acadèmia de música. Publicà algunes sonates i valsos per a piano i arpa.

## Referències

* Tom núm. 18 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Sophie Gail

Sophie Gail (París, 28 d'agost de 1775 - 24 de juliol de 1819) fou una cantant i compositora parisenca.

## Biografia

Filla de Marie-Louise Adélaïde Colloz i de Claude-François Garre, sembla que ja des de la infància era una bona pianista. Va publicar el seu primer romanç als 14 anys. Abans dels 20 anys es casà amb Jean-Baptise Gail, vint anys més gran, de qui es va divorciar el 1801.
Es dedicà a partir d'aleshores a la música, que abans havia cultivat com a aficionada. Va estudiar harmonia i contrapunt amb François-Joseph Fétis, després amb Perne i Sigismund Neukomm i visità com a cantant el sud de França, Espanya, Anglaterra, Itàlia i Alemanya. A part d'un cert nombre de romances i nocturns, donà al teatre algunes òperes còmiques, entre les quals cal citar:
* Les deux jaloux, (1813),
* Mademoiselle de Launay à la Bastille, (1813),
* Angela ou l'Atelier de Jean Cousin, en col·laboració amb Boieldieu, (1814)
* La méprise, (1814),
* La sérénade, (1814).

## Referències

* ↑ «Happy Birthday, Edmée Sophie Gail (1775-1819)». RISM – Répertoire International des Sources Musicales. [Consulta: 2 juny 2017].
* 1 2 3 «Sophie Gail [Edmée (1775-1819)]». Musicologie. [Consulta: 3 juliol 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 25, pàg. 396 (ISBN 84-239-4525-1).
# Sparapet

Sparapet (en armeni Սպարապետ) és el nom d'un títol militar hereditari usat a Armènia a l'antiguitat.
El que portava el títol era el comandant suprem de l'exèrcit. Era equivalent al títol d'Ishpabadh que existia a Pàrtia, que el portava el comandant en cap. A Armènia el títol el van tenir les famílies dels Kamsarakan i dels Mamikonian, fins que el país es va integrar a l'Imperi Romà d'Orient, quan els senyors feudals de la casa dels Bagratuní van prendre aquest títol.

## Referències

* ↑ Porta, Sergio La PortaSergio La. sparapet (en anglès). Oxford University Press, 2018-03-22. DOI 10.1093/acref/9780198662778.001.0001/acref-9780198662778-e-4457. ISBN 978-0-19-866277-8.
* ↑ Robert Bedrosian, «The Sparapetut'iwn in Armenia in the Fourth and Fifth Centuries», A: Armenian Review, vol. 36, núm. 2, (1983), p. 6-8
# Spatuloricaria curvispina

Spatuloricaria curvispina és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes que es troba a Sud-amèrica, a la conca del riu Magdalena. Els mascles poden assolir els 40 cm de longitud total.

## Referències

* ↑ Schultz L. P. 1944. The catfishes of Venezuela, with descriptions of thirty-eight new forms. Proceedings of the United States National Museum v. 94 (núm. 3172). 173-338.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Spatuloricaria curvispina» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Dahl, G. 1942. Three new fishes of the family Loricariidae from the Magdalena system. K. Fysiogr. Sällsk. Lund Förh. v. 11 (núm. 8): 80-86.
# Spatuloricaria euacanthagenys

Spatuloricaria euacanthagenys és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 52 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Caquetà.

## Referències

* ↑ Schultz L. P. 1944. The catfishes of Venezuela, with descriptions of thirty-eight new forms. Proceedings of the United States National Museum v. 94 (núm. 3172). 173-338.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Spatuloricaria euacanthagenys» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Isbrücker, I. J. H. 1979. Descriptions préliminaries de nouveaux taxa de la famille des Loricariidae, poissons-chats cuirassés néotropicaux, avec un catalogue critique de la sous-famille nominale (Pisces, Siluriformes). Rev. Fr. Aquariol. v. 5 (núm. 4) (1978): 86-117.
# Spatuloricaria puganensis

Spatuloricaria puganensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 22 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Marañón.

## Referències

* ↑ Schultz L. P. 1944. The catfishes of Venezuela, with descriptions of thirty-eight new forms. Proceedings of the United States National Museum v. 94 (núm. 3172). 173-338.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert, R. (1996). Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Pearson, N. E. 1937. The fishes of the Atlantic and Pacific slopes near Cajamarca, Peru. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 4) v. 23 (núm. 7): 87-98, Pls. 12-13.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sphagemacrurus

Sphagemacrurus és un gènere de peixos actinopterigis de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Taxonomia

* Sphagemacrurus decimalis (Gilbert & Hubbs, 1920)
* Sphagemacrurus gibber (Gilbert & Cramer, 1897)
* Sphagemacrurus grenadae (Parr, 1946)
* Sphagemacrurus hirundo (Collett, 1896)
* Sphagemacrurus pumiliceps (Alcock, 1894)
* Sphagemacrurus richardi (Weber, 1913)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Gilbert, C. H. & C. L. Hubbs. 1920. Contributions to the biology of the Philippine Archipelago and adjacent regions. The macrouroid fishes of the Philippine Islands and the East Indies. Bull. U. S. Natl. Mus. Núm. 100, v. 1 (pt 7): 369-588.
* ↑ Gilbert, C. H. & F. Cramer. 1897. Report on the fishes dredged in deep water near the Hawaiian Islands, with descriptions and figures of twenty-three new species. Proceedings of the United States National Museum v. 19 (núm. 1114): 403-435, Pls. 36-48.
* ↑ Parr, A. E. 1946. The Macrouridae of the western North Atlantic and Central American seas. Bull. Bingham Oceanogr. Collect. Yale Univ. v. 10 (art. 1): 1-99.
* ↑ Collett, R. 1896. Poissons provenant des campagnes du Yacht "L'Hirondelle" (1885-1888). Résultats des campagnes scientifiques accomplies sur son yacht par Albert I, Prince Souverain de Monaco. Résultats des campagnes scientifiques du Prince de Monaco. Poiss. Campagnes Yacht Hirondelle Fasc. 10: i-viii + 1-198, Pls. 1-6.
* ↑ Alcock, A. W. 1894. Natural history notes from H. M. Indian marine survey steamer `Investigator,'... Series II., Núm. 11. An account of a recent collection of bathybial fishes from the Bay of Bengal and from the Laccadive Sea. J. Asiatic Soc. Bengal v. 63 (pt 2): 115-137, Pls. 6-7.
* ↑ Weber, M. 1913. Die Fische der Siboga-Expedition. E. J. Brill, Leiden. Fische Siboga Exped.: i-xii + 1-710, Pls. 1-12.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
# Spintherobolus broccae

Spintherobolus broccae és una espècie de peix d'aigua dolç de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

És de forma similar al a Spintherobolus papilliferus, però difereix per l'anal llarg i l'absència de crestes papil·lars al cap. Els adults poden assolir 2,6 cm de llargària total. Té 32-34 vèrtebres.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical a cursos d'aigua als pujols darrere de Rio de Janeiro al Brasil.

## Referències

* 1 2 3 Myers, George S. «Description of a new cheirodontine characin from Rio de Janeiro» (en anglès). Annals of the Carnegie Museum, v. 16, 1925, pàg. 143-144, Pl. 10.
* ↑ Torres, Armi G.; Casal, Christine Marie V. «Spintherobolus broccae Myers, 1925» (en anglès). FishBase.

## Bibliografia

* Weitzman, S.H.; Malabarba, Luiz R. «Systematics of Spintherobolus (Teleostei: Characidae: Cheirodontinae) from eastern Brazil» (en anglès). Ichthyological Exploration of Freshwaters, 10, 1, 1999, pàg. 1-43.