OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Piqué i Cerveró

Josep Piqué i Cerveró (Tudela, Navarra 1817 - 1900) fou un professor de piano i compositor navarrès del segle xix, que s'establí a Barcelona durant molts anys, i per això és considerat català.
Als catorze anys entrà de músic en un regiment d'artilleria, destacat a Barcelona; el 1831 emprengué l'estudi de la composició amb els mestres Maseras i Bofill; després es practicà en el mètode dit de la geneufonia, usat llavors en el Conservatori de Madrid i, finalment, tingué per professor Ramon Vilanova en melodia, harmonia i composició. El 1865 es retirà del servei militar, després d'haver assistit a la campanya d'Àfrica, i s'establí a la capital catalana, i es dedicà a l'ensenyança de la música.
Amb influències de l'òpera italiana romàntica, el 1844 estrenà al Teatre Principal de Barcelona l'òpera Ernesto, duca di Scilla. També és autor de diverses obres musicals de diferents gèneres. Fou autor dels més ardents apologistes de la música italiana i deixà obres molt apreciables.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 44, pàg. 1265 (ISBN 84-239-4544-8)
# Barbacoa (desambiguació)

«Barbacoa» té aquests significats:
* Barbacoa
* Barbacoa o graella, estri de ferro amb forma de reixeta que se situa damunt del foc o les brases per coure-hi aliments.
* Barbacoa o paeller, construcció de material que inclou la graella.
* Barbacoa o graellada, mètode per cuinar aliments, normalment carns mitjançant la calor radiant o gasos calents d'un foc.
* Barbacoa xinesa o char Siu, barbacoa de carn de porc a l'estil cantonès.
* Jordi Colombi, cantant conegut per Barbacoa.
# Josep Sàbat i Ribera

Josep Sàbat i Ribera (Balaguer, Noguera, 1833 - Barcelona, Barcelonès, 1911) va ésser un propietari que, dins la Unió Catalanista, fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 230-231.
# Josep Torrents i Casals

Josep Torrents i Casals (Santa Coloma de Gramenet, 1872 - Badalona, 28 d'octubre de 1900) va ser un soldat i insurrecte carlí català.
Va nàixer en una família de pagesos carlins, fill del masover del mas Ventós, Francesc Torrents, i de Margarida Casals. Combatent en la Guerra hispano-estatunidenca de 1898, pertanyia al regiment del Rei núm. 1 d'Infanteria, i es distingia per l'exaltació amb què defensava les idees carlines. Va ser repatriat a causa d'haver contret una greu malaltia.
La nit del 28 d'octubre de 1900 va capitanejar una partida d'uns 60 carlins armats que van atacar la caserna de la Guàrdia Civil de Badalona, en l'anomenat Alçament de Badalona o "Octubrada", resultant mort en el tiroteig. Van entrar a la població, de fet, per cobrar un tribut a l'alcalde, però les autoritats havien estat advertides. Aquesta acció, que pel que sembla, no va ser ordenada per Carles de Borbó, va incitar l'aixecament d'algunes partides en altres parts de Catalunya com Berga, Igualada i Manresa, així com en algunes zones del País Valencià.
Després de ser abatut, els guàrdies civils van registrar el seu cadàver, trobant en les seues butxaques 15 duros en bitllets, 21 pessetes en plata i un document que deia:
| « | «He recibido del alcalde de Badalona ... pesetas, que le serán reintegradas cuando ocupe el solio de sus antepasados la majestad del rey Carlos.— Tubado, teniente habilitado.— Badalona 28.» | » |
El juny de 1901 es va celebrar a Badalona un funeral en la seua memòria al que assistiren nombroses persones.

## Referències

* ↑ «Levantamiento carlista». El Globo, 30-10-1900, pàg. 2.
* ↑ «El orden público en Barcelona: Lo de Badalona». La Época, 30-10-1900, pàg. 1.
* 1 2 Abras Pou, Margarida. Els cementiris de Badalona. Ajuntament de Badalona, 1998, p. 79.
* 1 2 «Día 28 - Intentona carlista». El Año Político (1900), 1901, pàg. 346.
* ↑ «Suceso grave: Ataque á un cuartel de la Guardia civil». El Correo Militar, 29-10-1900, pàg. 2.
* ↑ «Telegramas y telefonemas». Las Provincias, 06-06-1901, pàg. 3.
# Joseph-Henri Mees

Joseph-Henri Mees (Brussel·les, 1777 - 1858) fou un compositor belga del Romanticisme.
Dotat d'una gran precocitat, als disset anys ja era director d'orquestra a Hamburg. Dos anys més tard entrà al servei del duc de Brunsvic, i el 1816 establí una escola de música a Brussel·les. fins que el 1830 la revolució l'obligà abandonar de bell nou el seu país, i residí successivament a Varsòvia i Kíev com a professor de música, sent nomenat el 1838 director d'orquestra de l'Òpera de Sant Petersburg.
Va compondre l'òpera còmica Le fermier belge, l'oratori Esther, una cantata, etc. i a més les següents obres teòriques:
* Explication de la basse chiffrée (Brussel·les, 1827);
* Tableaux synoptiques du Méloplaste (Brussel·les, 1827);
* Méthode raisonée pour exercer la voix et la préparer aux plus grandes difficultés (Brussel·les, 1828);
* Théorie de la musique mise en canons, à l'usage moderne, de Castil-Blaze (Brussel·les, 1828);
* Mémoires on Essais sur la musique, de Grétry (Brussel·les, 1829);
* Biographie des théoriciens, compositeurs, chanteurs et musiciens célebres qui out illustré l'école flamande et qui sony nés dans les Pays-Bas.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 34, pàg. 192 (ISBN 84 239-4534-0)
# Joseph Aloys Schmittbauer

Joseph Aloys Schmittbauer, de vegades Schmittbaur (Bamberg, 8 de novembre de 1718 - Karlsruhe, 24 d'octubre, 1809) fou un compositor alemany,
Fou deixeble de Jommelli i el 1742 se'l cridà a Karlsruhe com a mestre de capella, càrrec que desenvolupà per espai de mig segle.
Deixà algunes misses, Stabat Mater i d'altres obres religioses, molt apreciades, però per contra la seva música instrumental és trivial i mancada en absolut d'originalitat. També va compondre alguna òpera i moltes comèdies líriques.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1083 (ISBN 84-239-4554-5)
# Joseph Francis Duggan

Joseph Francis Duggan (Dublín, 1817 - Londres, 1900) fou un compositor britànic.
Residí molts anys als Estats Units i posteriorment a París, Edimburg i Londres. En aquesta última ciutat fou director d'orquestra del teatre Marylebone i professor de cant de l'Escola de Música del Guildhall.
Fou notable compositor d'òperes, havent escrit també dues simfonies, sis quartets per a instruments d'arc i diversos quaderns de cançons i exercicis de cant.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 569 (ISBN 84-239-4574-X)
* Volum 1 de Two Centuries of British Symphonism: From the Beginnings to 1945 : a Preliminary Survey Autor: Jürgen Schaarwächter, Editor: Georg Olms Verlag, 2015. ISBN 3487152274, ISBN 9783487152271

## Enllaços externs

* Biografia (anglès)
# Marquesat d'Olivart

El Marquesat d'Olivart és un títol nobiliari espanyol creat el 8 d'abril de 1929 pel rei Alfons XIII a favor de Ramon Jordi de Dalmau i Falces, Diputat a Corts, President de l'Associació Espanyola de Dret Internacional Marquès pontifici d'Olivart, etc.
El títol havia estat creat, com a pontifici, el 7 de juliol de 1882, pel Papa Lleó XIII a favor de Ramon Maria de Dalmau i d'Olivart (1861-1928), Senyor de Gelida, Doctor en Dret Civil i Canònic, professor de les Universitats de Barcelona i Madrid. Va ser diputat a Corts pel Partit Liberal Conservador (1896-1902), especialitzat i mestre en Dret Internacional.
El títol va ser convertit en espanyol l'any 1929. L'actual titular, des de 1977 -i en sentència confirmatòria de 1994-, és Gonzalo Orellana i de Dalmau.

## Marquesos d'Olivart

| | Titular | Periodo |
| Creació por el Papa Lleó XIII |||
| I | Ramon Maria de Dalmau i d'Olivart | 1882-1928 |
| I | Ramon Jordi de Dalmau i Falces | 1928-1929 |
| Conversió en títol espanyol per Alfons XIII |||
| I | Ramon Jordi de Dalmau i Falces | 1929-1970 |
| II | Gonzalo de Orellana-Pizarro i Dalmau | 1977-actual titular |

## Història dels Marquesos de Olivart

* Ramon Maria de Dalmau i d'Olivart (1861-1928), I marquès (pontifici) d'Olivart, Senyor de Gelida, Doctor en Dret Civil i Canònic, Diputat a Corts, Expert i mestre en Dret Internacional.
* Va casar amb Rita de Falces Machado Azara.
    El va succeir el seu únic fill home:
* Ramon Jordi de Dalmau i Falces, II marquès (pontifici) d'Olivart.
Convertit en títol espanyol, en 1929, pel rei Alfons XIII, a favor del mateix titular:
* Ramon Jordi de Dalmau i Falces, († en 1970), I marquès d'Olivart.
* Va casar amb Matilde Pérez del Pulgar.
Li va succeir, en 1977, Gonzalo de Orellana i de Dalmau, però aquesta successió va ser anul·lada en 1986. No obstant això, per sentència de l'Audiència Nacional, en 1994, va ser reconegut, aquesta vegada definitivament, com a successor:
* Gonzalo de Orellana-Pizarro i Dalmau, II marquès d'Olivart, fill de María del Carmen de Dalmau i Falces, germana del I marquès d'Olivart.
* Va casar amb Elisa Ruiz de Elvira Bellón

## Referències

* ↑ Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
* ↑ «Marquesat d'Olivart». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Armand de Fluvià i Escorsa «Títols pontificis concedits a catalans» Arxivat 2014-03-13 a Wayback Machine., Paratge, núm. 10, (1999).
* ↑ Ascendència de Ramon Jordi de Dalmau i Falces a geneall.net
# Pierre Joseph Zimmermann

Pierre Zimmermann (París, França, 1785 - 1853) fou pianista, compositor i musicògraf francès.
Alumne del Conservatori de París, estudià piano amb François-Adrien Boïeldieu i composició amb Luigi Cherubini. A partir del 1820 fou professor de piano del mateix Conservatori, actuant en aquest durant vint-i-vuit anys.
Va compondre gran nombre d'obres de caràcter didàctic, entre elles l'Encyclopédie du Pianiste, la qual comprèn un mètode complet de piano, més un tractat d'harmonia i composició, el que permet a l'alumne simultanejar ambdues ensenyances de manera molt pràctica.
Consagrat enterament a l'ensenyança, produí poc com a compositor, no obstant haver estat rebuda amb força èxit la seva òpera còmica L'Enlèvement estrenada en el teatre del mateix nom, de París, el 1831.
Entre els alumnes més notables de Zimmermann cal citar en Henri Hippolyte Potier, Prudent, Marmontel, Ravina, Lefebvre, Lacombe, Joséphine Martín, Alexandre Goria i Thomas.

## Referències

* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana. 70. Edició 1990. Madrid: Espasa-Calpe, 1908-1930, p. 1241. ISBN 84-239-4501-4.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 1038 (ISBN 84-239-4546-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa v. 26, pàg. 713, (ISBN 84-239-4526-X)
# Murat Suyu

El riu Murat (en turc Murat Suyu, Murat Irmağı o Murat Nehri) és un riu del nord d'Anatòlia a Turquia, afluent de l'Eufrates. El seu nom clàssic fou Arsànies (Arsanias). Neix prop del Mont Ararat i corre més de 700 km a l'oest i prop de Malatya (Melitene) s'uneix al Karasu Çayi per formar l'alt Eufrates. L'any 62 es va lliurar a la seva riba la batalla del riu Arsànies.
Al llarg del seu recorregut ens trobem amb regnes coneguts antigament com a Suhma, Daiaeni o Urartu.

## Referències

* ↑ André Verstandig. Histoire de l'empire parthe (-250 - 227): À la découverte d'une civilisation méconnue. Le Cri, 24 febrer 2017, p. 279–. ISBN 978-2-39001-051-7.
# Marià Massalleras Sans

Marià Massalleras Sans (Portbou, (Alt Empordà), 28 de desembre, 1897 – Sant Adrià del Besòs, (Barcelonès), 8 de juliol, 1953) fou un compositor de sardanes alt-empordanès.
Als anys 30 va dirigir l'orquestra portbouenca The Merriz Jazz.
Va escriure les sardanes:
* La font del pedregar,
* Cap a festa major,
* Festívola (1949),
* Repunteig de jovenalla,
* Dansaires adrianencs (1950),
* 24 de juny,
* Bell record de festa,
* Noces d'argent sacerdotals (1953).
Per a cor i cobla va escriure Les campanes del meu poble i Tramuntanada.

## Referències

* ↑ Padrosa Gorgot, Inés. «Marià Masalleras [sic] Sans». A: Diccionari biogràfic de l'Alt Empordà. Girona: Diputació de Girona, 2009, p. 500. ISBN 9788496747548.
* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia Española, 09-07-1953, pàg. 14.
* ↑ «Portbou». La Vanguardia Española, 21-09-1932, pàg. 20.
* ↑ Cuatrecasas Manubens, A «In Memoriam D. Mariano Massaleras Sans». Cultura y Folklore, núm. 3, 15-07-1953, pàg. 64-65.
* ↑ «Llista de sardanes, al web "Boig per la sardana"». [Consulta: 8 novembre 2019].
# Marià Miró i Guitó

Marià Miró i Guitó (Berga, Berguedà. 10 de novembre de 1884 - 8 d'abril de 1963) va ser un músic català, director de l'Orfeó Berguedà.

## Biografia

Va fer la carrera eclesiàstica al Seminari de Solsona, i fou ordenat sacerdot el 21 de desembre del 1908 pel bisbe Lluís Casas d'Amigó i Ferrer. Fou organista de La Pobla de Lillet, i més tard capellà de la colònia Cal Pons (Puig-reig).
Uns anys després va ésser destinat a Berga, on el 1914 va escriure l'Himne de l'Orfeó Berguedà, del que va ser director del 10 de desembre de 1916 al 3 de setembre del 1921, prodigant-se a la composició de cançons, entre les quals cal destacar l'Himne al Sagrat Cor i va posar música a diverses obres teatrals; les principals són Muset i Bernadeta, Blaiet Vailet, Els Pastorets de Josep Maria Folch i Torres, Titaina, La Santa Espina (llevat la Sardana del Mestre Morera), el drama Santa Eulàlia, i altres. Quan el 1921 es veié obligat a deixar l'Orfeó, va llançar-se a la composició de sardanes. Són d'aquells temps Trilleig, Entre Muntanyes, Glossant una cançó, Un Ramell, i Corpus a Berga. També va dedicar a l'Ajuntament de Berga un ballet de Gegants escrit per a Cobla. Posteriorment, va compondre les sardanes Argelaga florida (sardana revessa, 1955) Estel de Berguedà (1956) El cant de la Rosada (1956), Verge del Remei (1957), Bergistània (1957) i dedicades als seus deixebles Cantem infants (1932) i Joc d'infants (1931).
Va ser professor en el Col·legi Dr. Saló a Berga, de segon d'ensenyament i donant classes de solfeig i piano a l'Escola Municipal de Música fins als començaments de la Guerra Civil Espanyola. Durant la guerra civil va marxar de Berga per refugiar-se al Santuari de Corbera i més tard a Gósol, on el varen agafar un escamot de milicians on fou alliberat. Un cop acabada la guerra fou destinat al Bisbat de Barcelona per exercir el càrrec d'organista a Santa Maria de Mataró, càrrec que ostentà durant dos anys i en 1941 tornà a Berga, es feu càrrec de la direcció musical de la Societat Coral Unió Berguedana fins al mes de maig del 1947, en què fou traslladat a Tàrrega per fer d'organista de la Parroquial. Tornà a Berga i ja no se'n va moure més, excepte els caps de setmana que feia de vicari a la Parròquia de Sant Salvador de la Vedella.

## Referències

* 1 2 3 Miró i Alsina, Marià «Marià Miró i Guitó». Interval, núm. 46, 11-1984.
# Rhamdia laluchensis

Rhamdia laluchensis és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Chiapas (Mèxic).

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Bleeker P. 1858. De visschen van den Indischen Archipel. Beschreven en toegelicht. Siluri. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 4. i-xii + 1-370.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Pardices, A., E. Bermigham i A. Montilla & I. Doadrio 2002: Evolutionary history of the genus Rhamdia (Teleostei: Pimelodidae) in Central America. Molecular Phylogenetics and Evolution v. 25: 172-189.
* Silfvergrip, A.M.C. 1996. A systematic revision of the Neotropical catfish genus Rhamdia (Teleostei, Pimelodidae). Stockholm University and Swedish Museum of Natural History. 156 pp. + 8 pls.
* Weber, A., G. Allegrucci & V. Sbordoni. 2003. Rhamdia laluchensis, a new species of troglobitic catfish (Siluriformes: Pimelodidae) from Chiapas, Mexico. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 14 (núm. 3): 273-280.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Canal Dessel-Turnhout-Schoten

El Canal Dessel-Turnhout-Schoten és un canal de Bèlgica que connecta el port d'Anvers via el canal Albert amb els canals Bocholt-Herentals i Dessel-Kwaadmechelen a Dessel. Té una llargada de 63,312 km.

## Història

El canal s'ha construït en dues fases al segle xix: el tram Dessel a Arendonk de 1847 a 1848 i el tram d'Arendonk a Schoten de 1856 a 1860. La motivació era econòmica: la irrigació de les terres arenoses dels Kempen i la navegació comercial. A poc a poc, el paper d'irrigació va minvar-se. També, l'augment del trànsit comercial va disminuir el volum d'aigua disponible per a l'agricultura.
Al segle xix, el canal era molt important per a les fàbriques de ceràmica (teules, maons…). Després de l'obertura del canal Albert el 1939, més modern, la importància econòmica del canal va minvar.

## Avui

Avui, l'estat del canal no permet que dues embarcacions comercials es creuen. S'estudien les possibilitats de millorar el canal per a permetre el passatge de barcasses empesos de 50 m. La presència de deu rescloses no facilita una velocitat competitiu amb el transport per carretera. El pla general de la Província d'Anvers proveu sobretot el desenvolupament de les funcions recreatius i de reserves naturals.

## Rescloses

Rescloses :
| Localitat | llargada | amplada | calat | alçària llibre | desnivell |
| 1 Rijkevorsel | 50,00 m | 7,00 m | 1,90 m | 5,15 m | 1,13 m |
| 2 Brecht | 50,00 m | 7,00 m | 1,90 m | 5,15 m | 2,51 m |
| 3 Brecht | 50,00 m | 7,00 m | 1,90 m | 5,15 m | 2,50 m |
| 4 Sint-Job-in-'t-Goor | 50,00 m | 7,00 m | 1,90 m | 5,15 m | 2,75 m |
| 5 Sint-Job-in-'t-Goor | 51,5 m | 7,00 m | 1,90 m | 5,15 m | 2,50 m |
| 6 Schoten | 51,5 m | 7,00 m | 1,90 m | 5,15 m | 2,46 m |
| 7 Schoten | 51,5 m | 7,00 m | 1,90 m | 5,15 m | 2,48 m |
| 8 Schoten | 51,5 m | 7,00 m | 1,90 m | 5,15 m | 2,35 m |
| 9 Schoten | 51,5 m | 7,00 m | 1,90 m | 5,15 m | 2,41 m |
| 10 Schoten | 55,0 m | 7,50 m | 1,90 m | 5,15 m | 4,60 m |

## Turisme i ports esportius

Hi ha quatre ports esportius: Schoten, Sint-Job-in-'t-Goor, Brecht i Turnhout.

## Enllaços

El canal connecta amb el Canal Bocholt-Herentals, el canal Albert i el Canal Dessel-Kwaadmechelen.

## Referències

* ↑ Pla general per al desenvolupament de la zona del canal Arxivat 2009-11-22 a Wayback Machine. [(en neerlandès)]
* ↑ «De Scheepvaart, la companyia de gestió del canal». Arxivat de l'original el 2005-08-17. [Consulta: 5 gener 2008].
* ↑ 2,10 m assumint ne les responsabilitats i els riscs
# Serrasalmus baratai

Serrasalmus baratai és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Referències

* ↑ Lacepède, B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5: i-lxviii + 1-803 + index, Pls. 1-21.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Jégu, M. 2003. Serrasalminae (Pacus and piranhas). p. 182-196. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Lima, F.C.T., L.R. Malabarba, P.A. Buckup, J.F. Pezzi da Silva, R.P. Vari, A. Harold, R. Benine, O.T. Oyakawa, C.S. Pavanelli, N.A. Menezes, C.A.S. Lucena, M.C.S.L. Malabarba, Z.M.S. Lucena, R.E. Reis, F. Langeani, L. Cassati i V.A. Bertaco 2003. Genera Incertae sedis in Characidae. p. 106-168. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Machado-Allison, A. i W. L. Fink 1991: Notas sobre la sistemática del género Serrasalmus y géneros relacionados. Parte II: el género Pygocentrus en Venezuela. Acta Biologica Venezuélica v. 13 (núm. 1-2): 109-135.
* Malabarba, L.R. 1998. Monophyly of the Cheirodontinae, characters and major clades (Ostariophysi: Characidae). p. 193-233. A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.) Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre: EDIPUCRS.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Norman, J. R. 1929. The South American characid fishes of the subfamily Serrasalmoninae, with a revision of the genus Serrasalmus, Lacepède. Proceedings of the Zoological Society of London. 1928 (pt 4) (núm. 30): 781-829, Pl. 1.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.