OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bintang

Bintang és una marca de cervesa d'Indonèsia produïda per PT Multi Bintang Indonesia Tbk com a part del grup empresarial Heineken. La cervesa més popular és de tipus lager de color daurat amb una temperatura ideal de servei de 7 °C.

## Història

La cerveseria es va fundar a la ciutat de Surabaya el 1929 durant el domini colonial neerlandès. El 1949, després de la Guerra de la independència d'Indonèsia, la fàbrica va ser rebatejada com a Heineken's Indonesian Brewery Company. El 1957 el govern d'Indonèsia es va apropiar de la fàbrica de cervesa i va mantenir el control durant els deu anys següents. El 1967 Heineken va reprendre les operacions de la cerveseria, que més tard va ser rebatejada com a Multi Bintang Indonesia.
El 2011, Bintang va guanyar una medalla d'or per a Lager (classe 2) i Champion Beer per a la categoria de lager als Brewing Industry International Awards de 2011 a Londres.

## Referències

* ↑ «APB completes acquisition of Indonesia's Bintang Beer». Pack Web Asia. Arxivat de l'original el 18 maig 2015. [Consulta: 25 agost 2012].
* ↑ «Bintang Beer, the Drink of Champions», 28-03-2017.
* ↑ «Indonesian Beers - Wokme Asian Cooking Guide». [Consulta: 7 novembre 2023].
* ↑ «Sociale geschiedenis | Indisch genieten (1). Bier |». [Consulta: 7 novembre 2023].
* ↑ «Winners of The». brewingawards.org. Arxivat de l'original el 30 maig 2012. [Consulta: 3 juliol 2014].
# Giovanni Battista Bovicelli

Giovanni Battista Bovicelli (Assís, 1550 - idm. 1594) fou un eclesiàstic franciscà, compositor, cantor i musicòleg.
Fou chantre de la catedral de Milà; el 1594 publicà l'obra titulada Regole, passaggi di musica, etc., que conté madrigals i motets amb els trinats i refilades llavors usats per adornar la melodia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 477. (ISBN 84-239-4509-X)
# Camp de la Reina Victòria

El Camp de la Reina Victòria, conegut popularment en castellà com a Campo de la Victoria va ser un estadi polivalent a Sevilla, Andalusia. S'utilitzava sobretot per a partits de futbol i acollia els partits locals del Sevilla FC. L'estadi, inaugurat el 1918, va ser la seu del Sevilla durant deu anys fins que el club es va traslladar a l'Estadi de Nervión.

## Història

L'any 1918, un projecte d'urbanització realitzat per l'Ajuntament de Sevilla al Prado de San Sebastián per acollir l'"Exposició Iberoamericana", va fer que el Sevilla FC i altres clubs de Sevilla haguessin d'abandonar els seus camps (el Sevilla jugava fins llavors al Camp del Mercantil). El club va buscar un nou camp així que alguns directius van visitar l'alcalde i li van demanar un terreny buit que pogués servir com a camp de l'equip. Com que les negociacions no van tenir èxit, el club va estar a la recerca d'altres ubicacions, trobant-ne una a l'avinguda de la Reina Victòria (actual avinguda de la Palmera).
El camp es va inaugurar el 21 d'octubre de 1918 en un terreny llogat a la marquesa d'Esquivel, María Caravajal Hurtado. El terreny estava situat en un ranxo del passeig de la Palmera. El preu del lloguer es va fixar en 2.000 pessetes anuals, un preu baix per l'època. Les instal·lacions van ser dissenyades per l'arquitecte Pablo Gutiérrez. L'estadi es va inaugurar en un partit entre el Sevilla i la Unión Sporting Club de Madrid. L'any 1924 es van afegir dues tribunes a l'estadi, ampliant-ne la capacitat fins a 12.000.
El 1923, el Camp de la Reina Victòria va acollir el primer partit de la selecció espanyola de futbol a Andalusia, una victòria per 3-0 contra Portugal. El recinte també va acollir la final de la Copa del Rei de 1925 quan el FC Barcelona va guanyar el seu sisè títol després de vèncer per 2-0 a l'Arenas Club de Getxo en el partit decisiu.
En 1928, el club es va veure obligat a traslladar-se a un nou camp, l'Estadi de Nervión, ubicat al barri homònim, a causa d'un plet amb els propietaris del terreny que el van vendre als organitzadors de l'Exposició Iberoamericana de 1929.

## Referències

* ↑ Sevilla FC a La Futbolteca
* 1 2 Regina Victoria on Sevilla FC website
* ↑ Spain v Portugal, 16 desembre 1923 on 11x11
* ↑ Copa del Rey Alfonso XIII 1925 a Linguasport
# Voltor negre

El voltor negre o arpellot a les Balears (Aegypius monachus) és un ocell de la família dels accipítrids (Accipitridae), única espècie viva del gènere Aegypius. És el rapinyaire més gran d'Europa i és un dels pocs voltors que s'hi poden trobar, juntament amb el voltor comú, l'aufrany i el trencalòs. Pot arribar als 110 cm de llargària i als 295 cm d'envergadura.
El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Descripció

Té un aspecte diferent al voltor comú, per les ales més uniformement amples, la cua en forma de falca i una tonalitat fosca.
La silueta amb el vent de cua sembla un gran rectangle i si el duu de bec sembla una rata-pinyada gegant.
Presenta una coloració uniforme, marró xocolata els individus més grossos, negre-marró els més joves i amb les zones pàl·lides sense plomes, conspícues a una distància raonable, al cap i a les potes. En ocells vells es poden veure bandes més pàl·lides a les cobertores petites i també tenen un collar marró brut més pàl·lid. Les zones pelades són rosades en els joves i d'un gris-blau pàl·lid en els més grossos.
Rar i escàs, principalment a territoris arbrats de turons o muntanyes. Cria, des de març fins al juliol, en petites colònies disperses, en grans nius de branques sobre arbres. Sovint se'l veu remuntant pausadament molt enlaire, però també ressegueix les faldes de turons i muntanyes a poca altura. S'alimenta de carronya i pot foradar pell i tendons amb el seu bec.
Es troba més amunt en l'ordre jeràrquic que el voltor comú davant d'un cadàver. A Catalunya, al 2025, la colònia es consolida, amb una població de més de 60 exemplars a la reserva de Boumort, tot i haver desaparegut dels Pirineus a finals del segle XIX.

## Referències

* ↑ «Voltor negre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 272. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ Estrada et al., Joan. Ocells de Catalunya, País Valencià i Balears: inclou també Catalunya Nord, Franja de Ponent i Andorra. 3ª. Lynx editions, 2018, p. 72-75. ISBN 978-84-16728-07-7.
* ↑ BirdLife International. «Cinereous Vulture. Aegypius monachus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2021. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «El voltor negre es consolida al Pirineu, més d'un segle després de desaparèixer». [Consulta: 10 març 2025].

## Enllaços externs

* Xtec
* Fauna Ibérica: el buitre negro (castellà)
* Vídeo sobre la conservació del voltor negre (alemany)
* Fundació per a la conservació del Voltor Negre (castellà)
# Franco Piavoli

Franco Piavoli (Pozzolengo, 21 de juny de 1933) és un director de cinema, guionista i productor italià.

## Biografia

Piavoli va estudiar dret a la Universitat de Pavia a Llombardia. Al llarg dels anys 50 i 60 va realitzar diversos curtmetratges: Uccellanda (1953), Ambulatorio (1954), Incidente (1955), La stagioni (1960), Domenica sera (1962), Emigranti (1963), i Evasi (1964).
Gairebé 20 anys més tard, Piavoli va estrenar el seu primer llargmetratge Il pianeta azzurro el 1982, que va competir a la 39a Mostra Internacional de Cinema de Venècia. Piavoli va dirigir Nostos - Il ritorno l'any 1989, una pel·lícula inspirada en el retorn d'Ulisses a Ítaca a lOdissea, i només conté diàlegs escassos que imiten "sons de les antigues llengües de la Mediterrània".
El 2009, Piavoli va treballar amb Ermanno Olmi en la seva producció Terra Madre.

## Filmografia
### Llargmetratge

* Il pianeta azzurro, 1982.
* Nostos - Il ritorno, 1989
* Voci nel tempo, 1996
* Al primo soffio di vento, 2002

### Curtmetratges i migmetratges

* Uccellanda, 1953
* Ambulatorio, 1954
* Incidente, 1955
* Evasi, 1958
* Le stagioni, 1961
* Domenica sera, 1962
* Emigranti, 1963
* Lucidi inganni, 1986
* Il parco del Mincio, 1987
* Paesaggi e figure, 2001
* Affettuosa presenza, 2004
* Lo Zebù e la stella, 2007
* L'orto di Flora, 2008
* Là dove scorre il Mincio, 2011
* Frammenti, 2012
* Venezia 70 - Future reloaded, 2013
* Festa, 2016

## Referències

* ↑ Chiti, Roberto; Lancia, Enrico; Poppi, Roberto. Dizionario del cinema italiano: i film (en italià). Gremese Editore, 2002, p. 345–. ISBN 978-88-8440-137-3.
* ↑ Invitto, Giovanni. Fenomenologia del mito: la narrazione tra cinema, filosofia, psicoanalisi (en italià). Manni Editori, 2006, p. 100–. ISBN 978-88-8176-854-7.
* ↑ Moliterno, Gino. Historical Dictionary of Italian Cinema. Scarecrow Press, 29 setembre 2008, p. 391–. ISBN 978-0-8108-6254-8.
* 1 2 Guardiola, Rosario Rovira. Ancient Mediterranean Sea in Modern Visual and Performing Arts: Sailing in Troubled Waters (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2017-12-14, p. 97. ISBN 9781474298612.
* ↑ From the opening credits of Nostos: The Return.
* ↑ «L’ orto di flora» (en anglès). Cinéma du Réel. Arxivat de l'original el 2018-08-07.

## Bibliografia

* Filippo Schillaci, Il cielo, l'acqua e il gatto. Il cinema secondo natura di Franco Piavoli, ed. Artdigiland, Dublino, 2020.
* Franco Piavoli. Il dono dei sensi a cura della Fondazione Tullio Castellani. edizioni di Maieutica, Milano, 2007
* Lo sguardo in ascolto - Il cinema di Franco Piavoli a cura di Alessandro Faccioli. ed. Kaplan, Torino, 2003.
* Franco Piavoli. Immagine e suono a cura di Costanza Lunardi. ed.Grafo, Brescia, 1997.
# Permòdol

En construcció, es diu permòdol la part de davant d'una biga que aguaita a l'exterior i suporta la cornisa o ràfec. Com a evolució d'aquesta accepció, el terme també pot ser usat per a designar la peça -de qualsevol material- que suporta els extrems d'una coberta o una llinda.
Originàriament, el permòdol era usat en economia de mitjans com a element constructiu per a suportar la cornisa aprofitant la mateixa biga que sustenta la teulada. Però la seua forma va evolucionar per ser emprat com a element merament decoratiu fins al punt de perdre'n la utilitat primitiva; passà a ser una peça exempta no portant. Això va derivar en nombroses formes escultòriques que només servien per embellir les cobertes exteriors i interiors, o les llindes dels vans.
| Permòdols de l'església romànica de Villanueva de la Nía (Cantàbria) | Permòdols a la porta romànica de la Seu de València |

## Referències

* ↑ «Permòdol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Vicente Antonio Sotillo Martí

Vicente Antonio Sotillo Martí (València, 1949) és un advocat i polític valencià.

## Biografia

És professor de dret mercantil per la Universitat de València, on es llicencià en dret el 1973 i es doctorà a la Universitat de Bolonya el 1976. Des de 1982 és professor de dret mercantil de la Universitat de València.
Fou elegit diputat pel PSOE, partit en el qual militava des del 1974 a les eleccions generals espanyoles de 1977, 1979 i 1982 per la província de València. En la Legislatura Constituent va ser secretari general adjunt del Grup Parlamentari Socialista i en la de 1982-1986 president de la Comissió Constitucional. En 1983 va ser un dels ponents de la Llei de l'Avortament.
El 1976 fou membre de la comissió executiva del PSPV, vicepresident primer de la Caixa d'Estalvis de València el 1989 i el 1986-1988 fou nomenat subsecretari de Relacions amb les Corts i de la secretaria del govern. També va ser membre del Consell d'Administració de la Societat estatal per l'Expo 92.

## Obres

* La Comunidad Valenciana y su desarrollo (2001) amb Vicente Garrido Mayol.

## Referències

* ↑ BOE del 6 de setembre de 1986 amb el nomenament
* ↑ BOE de 12 de setembre de 1988 amb el cessament
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Pendiente otra vez del Constitucional article de Vicente Antonio Sotillo
* ↑ Javier Paniagua Fuentes i y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.536. ISBN 9788495484802.

## Enllaços externs

* «Obra de Vicente Antonio Sotillo Martí» a Dialnet.
# Enric Cardús i Llevat

Enric Cardús i Llevat (Reus, 28 d'octubre de 1942) és un economista i polític català.

## Biografia

Llicenciat en ciències econòmiques per la Universitat de Barcelona, ha treballat com a actuari d'assegurances i assessor de la Cooperativa Comarcal Avícola. És membre del Col·legi d'Economistes de Catalunya, de l'Instituto de Actuarios Espanoles i de l'Instituto de Censores Jurados de Cuentas de España.
Fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984 per la circumscripció de Tarragona dins les llistes de Convergència i Unió. A les eleccions municipals de 1987 fou escollit regidor de l'ajuntament de Reus. També fou el primer president del Consell Comarcal del Baix Camp (1988-1991). Posteriorment ha format part del consell d'administració de Caixa Tarragona, de la que en fou vicepresident, i és membre del Registre Oficial d'Auditors de Comptes.

## Referències

* ↑ Diputats II Legislatura

## Enllaços externs

* Diputats al Parlament a La Vanguardia, 3 de maig de 1984
* Entrevista a Enric Cardús
# Oligosarcus acutirostris

Oligosarcus acutirostris és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 16 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius costaners entre Espírito Santo i Bahia (Brasil).

## Referències

* ↑ Günther A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5. i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Menezes, N. A. 1987. Três espécies novas de Oligosarcus Günther, 1864 e redefinição taxonômica das demais espécies do gênero (Osteichthyes, Teleostei, Characidae). Bol. Zool. v. 11: 1-39.
* ↑ Oyakawa, O.T. 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Amaral Campos, A. i E. Trewavas 1949: Oligosarcus Günther, a genus of South American characid fishes, and Paroligosarcus, subgen. nov. Annals and Magazine of Natural History (Series 12) v. 2 (núm. 14): 157-160.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Montclair (Califòrnia)

Montclair és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 33.049 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Montclair tenia 33.049 habitants, 8.800 habitatges, i 7.048 famílies. La densitat de població era de 2.502 habitants/km².
Dels 8.800 habitatges en un 47,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,3% hi vivien parelles casades, en un 16,3% dones solteres, i en un 19,9% no eren unitats familiars. En el 15% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,69 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,04.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33,1% tenia menys de 18 anys, un 10,7% entre 18 i 24, un 30,4% entre 25 i 44, un 17,4% de 45 a 60 i un 8,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 29 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 40.797 $ i la renda mediana per família de 42.815 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.902 $ mentre que les dones 27.014 $. La renda per capita de la població era de 13.556 $. Entorn del 14,2% de les famílies i el 17,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Montclair». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Montclair». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Trimma winchi

Trimma winchi és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Chagos.

## Referències

* ↑ Jordan, D. S. & A. Seale, 1906. The fishes of Samoa. Description of the species found in the archipelago, with a provisional check-list of the fishes of Oceania. Bull. Bur. Fish. v. 25 (for 1905): 173-455 + index 457-488, Pls. 33-53.
* ↑ Winterbottom, R., 1984. A review of the gobiid fish genus Trimma from the Chagos Archipelago, central Indian Ocean, with the description of seven new species. Can. J. Zool. v. 62 (núm. 4): 695-715, 1 col. pl.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hagiwara, K. i R. Winterbottom, 2007. Two new species of Trimma (Gobiidae) from the Western Pacific. Bull. Natl. Mus. Nat. Sci., Ser. A, Suppl. 1:163-174.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Trimmatom

Trimmatom és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Trimmatom eviotops (Schultz, 1943)
* Trimmatom macropodus (Winterbottom, 1989)
* Trimmatom nanus (Winterbottom & Emery, 1981)
* Trimmatom offucius (Winterbottom & Emery, 1981)
* Trimmatom pharus (Winterbottom, 2001)
* Trimmatom sagma (Winterbottom, 1989)
* Trimmatom zapotes (Winterbottom, 1989)

## Referències

* ↑ Winterbottom, R. & A. R. Emery, 1981. A new genus and two new species of gobiid fishes (Perciformes) from the Chagos Archipelago, central Indian Ocean. Environ. Biol. Fishes v. 6 (núm. 2): 139-149.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Schultz, L. P., 1943. Fishes of the Phoenix and Samoan islands collected in 1939 during the expedition of the U. S. S. "Bushnell.". Bull. U. S. Natl. Mus. Núm. 180: i-x + 1-316, Pls. 1-9.
* 1 2 3 Winterbottom, R., 1989. A revision of the Trimmatom nanus species complex (Pisces, Gobiidae), with descriptions of three new species and redefinition of Trimmatom. Can. J. Zool. v. 67: 2403-2410.
* 1 2 Winterbottom, R. & A. R. Emery. 1981. A new genus and two new species of gobiid fishes (Perciformes) from the Chagos Archipelago, central Indian Ocean. Environ. Biol. Fishes v. 6 (núm. 2): 139-149.
* ↑ Winterbottom, R., 2001. Two new gobiid fish species in Trimma and Trimmatom (Teleostei: Gobiidae) from the Indian and Western Pacific Oceans. Aqua, J. Ichthy. Aquat. Biol. v. 5 (núm. 1): 19-24.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Shimada, K. i T. Yoshino, 1992: First records of several gobiid genera Eviota, Sueviota, Trimma and Trimmatom from Japan (I). I. O. P. Diving News v. 3 (núm. 2) (Feb.): 2-5.
* Shimada, K. i T. Yoshino, 1992: First records of several gobiid genera Eviota, Sueviota, Trimma and Trimmatom from Japan (II). I. O. P. Diving News v. 3 (núm. 6) (juny): 2-5.
* Shimada, K. i T. Yoshino, 1993: First records of several gobiid genera Eviota, Sueviota, Trimma and Trimmatom from Japan (III). I. O. P. Diving News v. 4 (núm. 2) (febrer): 2-6.
* Shimada, K. i T. Yoshino, 1994: First records of several gobiid genera Eviota, Sueviota, Trimma and Trimmatom from Japan (IV). I. O. P. Diving News v. 5 (núm. 5) (maig): 2-6.
* Winterbottom, R., 1989: A revision of the Trimmatom nanus species complex (Pisces, Gobiidae), with descriptions of three new species and redefinition of Trimmatom. Canadian Journal of Zoology v. 67: 2403-2410.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
* Biodiversity Institute of Ontario (anglès)
# Triplophysa aliensis

Triplophysa aliensis és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba al Tibet.

## Referències

* ↑ Rendahl, H. 1933. Studien über innerasiatische Fische. Ark. Zool. v. 25 A (núm. 11): 1-51.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Wu, Y.-F. & S.-Q. Zhu. 1979. Fishes of Ali, Tibet: classification, distribution and fisheries resources. Pp. 13-36. A: Qinghai Sheng Shengwu Yanjiusuo (ed.). Research Report on the flora and fauna of the Ali Region, Xizang. Science Press, Beijing. Fish. Ali, Tibet 1979: 1-227, Pls. 1-2.
* Yunfei, W. 1987. A survey of the fish fauna of the Mount Namjagbarwa region in Xizang (Tibet). P. 109-112 a S.O. Kullander i B. Fernholm (eds.) Proc. V Congr. Europ. Ichthyol., Estocolm, Suècia.