OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cataònia

Cataònia (en grec antic Καταονία) era una de les estratègies o districtes de la província romana de Capadòcia. Estrabó la descriu com una plana rodejada de muntanyes.
Era un país molt productiu, i estava rodejat de muntanyes: al nord i a l'oest l'Antitaure, al sud i a l'est l'Amanus. El principal lloc poblat era Comana, situada en una vall llarga i estreta a la vora del riu Sarus (actual riu Seyhan), que neix a l'Antitaure i va cap a Cilícia. Un altre riu de la regió és el Pyramus que segueix la mateixa direcció. No hi havia cap ciutat important però sí fortaleses com Azamora i Dastarcum, properes al riu Carmalas (potser l'actual Charma Su) afluent del Pyramus, i un temple important dedicat a Apol·lo. Altres punts que menciona Claudi Ptolemeu són Cabassus (no s'ha localitzat), Cybistra i Claudiopolis Cucusus que es menciona a l'Itinerari d'Antoní, (actual Göksun a la vora del riu Goksu afluent del Pyramus). Estrabó, en un passatge corrupte, parla d'un temple a Zeus Daci, al costat d'un llac salat de gran extensió i ribes escarpades, i baixar al llac era com baixar esgraons. Diu que l'aigua no pujava mai de nivell ni tenia cap sortida directa. Els antics distingien els habitants de Cataònia dels altres capadocis, i deien que eren un poble diferent. Però Estrabó no va poder observar cap diferència en els costums ni en el llenguatge.
Cataònia va formar part de la satrapia de Cilícia durant el domini persa. Va passar a Alexandre el Gran (334 aC), Perdicas d'Orèstia (322 aC), Antígon (321 aC) i Seleuc I Nicàtor (301 aC). Fou part de l'Imperi Selèucida, i del 244 aC fins al 227 aC va estar almenys nominalment sota la branca col·lateral formada per Antíoc Hierax, essent llavors ocupada temporalment per Pèrgam del 227 aC fins vers el 225 aC en què va tornar als selèucides. El 164 aC Tolomeu, governador (sàtrapa) de Commagena (a l'est de Cataònia) es va fer independent, però Cataònia va restar fora protegida per les muntanyes. El 84 aC va ser dominada algun temps per Tigranes el gran d'Armènia. El 64 aC va passar a Roma (amb Síria) i Gneu Pompeu va fer una reorganització administrativa, i des de llavors fou transferida a Capadòcia, la història de la qual va seguir en endavant.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Cataonia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 13 febrer 2021].

## Vegeu també

* Mopsucrene
# Synodontis voltae

Synodontis voltae és una espècie de peix de la família dels mochòkids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 14,7 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Burkina Faso.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986. Mochokidae. p. 105-152. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 1992. Mochokidae. p. 500-563. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 2003. Mochokidae, p. 195-268 a C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douce et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune et Flore tropicales 40. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes, Museum National d'Histoire Naturalle, París, França i Institut de Recherche pour le Développement, París, França. 815 p.
* Roman, B. 1975. Une nouvelle espèce de Synodontis (poissons, Mochocides) dans la Bougouriba, affluent de la Volta Noire: Synodontis voltae. Notes Docum. Volta. v. 8 (núm. 2): 45-52.
* Vigliotta, T. R. «A phylogenetic study of the African catfish family Mochokidae (Osteichthyes, Ostariophysi, Siluriformes), with a key to genera» (en anglès). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 157, 1, 2008, pàg. 73-136. DOI: 10.1635/0097-3157(2008)157[73:APSOTA]2.0.CO;2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Synodontis xiphias

Synodontis xiphias és una espècie de peix de la família dels mochòkids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 80 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Níger.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986. Mochokidae. p. 105-152. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* Günther, A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5: i-xxii + 1-455.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 1992. Mochokidae. p. 500-563. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 2003. Mochokidae, p. 195-268 a C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douce et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune et Flore tropicales 40. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes, Museum National d'Histoire Naturalle, París, França i Institut de Recherche pour le Développement, París, França. 815 p.
* Vigliotta, T. R. «A phylogenetic study of the African catfish family Mochokidae (Osteichthyes, Ostariophysi, Siluriformes), with a key to genera» (en anglès). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 157, 1, 2008, pàg. 73-136. DOI: 10.1635/0097-3157(2008)157[73:APSOTA]2.0.CO;2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Símbols de Xodos

L'escut i la bandera de Xodos són els símbols representatius de Xodos, municipi del País Valencià a la comarca de l'Alcalatén.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Xodos té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camper de gules, una torre d'or, maçonada de sable i aclarida de gules; en orla, una cadena d'or. Al timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera de Xodos

La bandera oficial de Xodos té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De roig, una torre d'or, maçonada de negre i aclarida de roig; en orla una cadena d'or. | » |

## Història

L'escut va ser aprovat per Resolució de 6 de febrer de 1995, del conseller d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 2.454, de 21 de febrer de 1995.
La torre al·ludeix a la torre mestra de l'antic castell medieval, edifici representatiu de Xodos; la cadena és un senyal tradicional, usat des d'antic per la corporació municipal.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven tres segells en tinta: un de l'Alcaldia, de 1867, amb les armories d'Espanya; un segon del Jutjat de Pau de 1869, amb una balança i una espasa; i el tercer de l'Ajuntament, anterior, on hi apareixen les cadenes.
La bandera es va aprovar per Resolució de 6 de febrer de 1995, del conseller d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 2.454, de 21 de febrer de 1995.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 95 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 6 de febrer de 1995, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova la bandera de l'Ajuntament de Xodos» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.454, 21-02-1995, pàg. 2.391-2.392 [Consulta: 7 abril 2016].
* ↑ «Resolució de 6 de febrer de 1995, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut de l'Ajuntament de Xodos» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.454, 21-02-1995, pàg. 2.390-2.391 [Consulta: 7 abril 2016].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía, del Ayuntamiento Constitucional y del Juzgado de Paz de Chodos, Castellón (Colección de sellos en tinta)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 23 agost 2019].
# Calheta (Madeira)

Calheta és un municipi de l'oest de Madeira, limitat pels de Funchal, Santana i Machico. Inclou en el seu territori vuit parròquies o freguesias:
* Arco da Calheta
* Calheta
* Estreito da Calheta
* Fajã da Ovelha
* Jardim do Mar
* Paul do Mar
* Ponta do Pargo
* Prazeres
# Síndic de Greuges del País Valencià

El síndic de greuges és un alt comissionat designat per les Corts Valencianes que s'instituí a l'Estatut d'Autonomia del País Valencià del 1982. La seua creació i funcionament s'articulà a través de la Llei de la Generalitat Valenciana 11/1988, i del Reglament d'Organització i Funcionament del Síndic de Greuges. La seu del síndic està a la ciutat d'Alacant.
Per a poder ser triat síndic de greuges s'ha de comptar amb el suport d'almenys, dues terceres parts dels diputats de les Corts Valencianes. L'elecció es fa per a un període de cinc anys, podent ser reelegit.
La principal funció del síndic de greuges és vetllar pel compliment i respecte dels drets i llibertats dels ciutadans enfront de l'administració del País Valencià.

## Persones que han ocupat el càrrec

| Síndic | Inici | Fi |
| Arturo Lizón Giner | 21 de juliol de 1993 | 28 de juliol de 1998 |
| Luis Fernando Saura Martínez | 2 de setembre de 1998 | 26 d'octubre de 2000 |
| Bernardo del Rosal Blasco | 4 d'abril de 2001 | 8 d'abril de 2006 |
| Emilia Caballero Álvarez | 9 d'abril de 2006 | 6 de març de 2009 |
| José Cholbi Diego | 6 de març de 2009 | 2014 |
| Ángel Luna González | 2014 | En el càrrec |

## Notes

* ↑ Llei de la Generalitat Valenciana 11/1988, de 26 de desembre, del Síndic de Greuges. (DOGV núm. 973 de 30.12.1988) Ref. Base de dades 2213/1988
* ↑ LLEI 4/2009, de 5 de maig, de la Generalitat, de Reforma de l'article 5.4 de la Llei 11/1988, de 26 de desembre, del Síndic de Greuges [2009/5221 (DOGV núm. 6012 de 13.05.2009) Ref. Base de dades 005302/2009 ]

## Enllaços externs

* Síndic de Greuges del País Valencià - Lloc web oficial
# Sínode

Un sínode és una reunió del bisbe amb els seus sacerdots per estudiar els problemes de la vida espiritual i donar vigor a les lleis eclesiàstiques eliminant-ne els abusos, promovent la vida cristiana i fomentant el culte diví i la pràctica religiosa. No sembla que se celebressin de manera regular, tot i l'obligatorietat de convocar-ne un anualment establerta en el Concili d'Osca del 598. Durant l'alta edat mitjana hi ha sínodes com el de Toluges (Elna), de l'any 1027, en el qual es promulgà la Pau i Treva de Déu, o els de Vic, dels anys 1030 i 1033. Amb tot, no s'establiran ni s'organitzaran de manera regular fins al segle xiii.
El sínode dels bisbes és una institució eclesial antiga que fou revitalitzada pel Concili Vaticà II. A diferència dels concilis, que tenen capacitat per definir dogmes i legislar, els sínodes són òrgans consultius i la seva missió principal és assessorar el papa en una determinada qüestió.

## Referències

* ↑ Sadurní i Puigbò, Núria Diccionari de l'any 1000 a Catalunya Barcelona: Edicions 62, 1999. Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 280. ISBN 84-297-4607-2, plana 135
* ↑ Blázquez, R.. «Una institución conciliar con futuro: el sínodo de los obispos». A: Chica, F.; Panizzolo, S.; Wagner, H. Ecclesia Tertii Millennii Advenientis. Casale Monferrato: Edizione Piemme, 1997, p. 549-559. ISBN 88-384-2863-8.

## Vegeu també

* Sínode de la família
# Arcos de Jalón

Arcos de Jalón és un municipi ubicat a la província de Sòria, dins la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Dins del territori municipal hi ha una sèrie de localitats que van perdre el seu ajuntament durant els anys 80: Iruecha, Chaorna, Judes, Layna, Sagides, Aguilar de Montuenga, Montuenga de Soria, Somaén, Utrilla, Jubera, Velilla i Urex. Limita amb els municipis de Medinaceli, Santa María de Huerta, Monteagudo de las Vicarías i Almaluez. Una de les particularitats d'aquest municipi sorià és la recent declaració del lloc d'importància comunitària (LIC) de "Los Sabinares del Jalón". Es tracta de l'extensió forestal de Juniperus thurifera més gran d'Europa.

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | | | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | | | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | | | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | | | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | | | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | | | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Jesús Ángel Peregrina Molina | PP | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Jesús Ángel Peregrina Molina | PP | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Referències

* ↑ Llista d'alcaldes i partits eleccions 2003
* ↑ Llista d'alcaldes i partits eleccions 2007
# Mafalda de Savoia

Mafalda de Savoia o de Maurianne (1125 - Coïmbra 1157) va ser una noble savoiana i la primera reina consort de Portugal (1146-1157) pel seu matrimoni amb Alfons I.

## Orígens familiars

Va néixer els primers anys de la dècada de 1130, segurament vers 1133. Va ser filla del comte Amadeu III de Savoia i la seva esposa Mafalda d'Albon, i era néta del comte Humbert II i de Gisela de Borgonya i, per tant, estava emparentada amb la dinastia dels comtes palatins de Borgonya. Fou germana del també comte Humbert III de Savoia.
A banda de Mafalda, va ser coneguda amb els nom de Matilde i Mahaut.

## Reina de Portugal

El 1146 es va casar amb el rei Alfons I de Portugal. Segons Livermore, el matrimoni va confirmar les relacions establertes prèviament entre Portugal i Borgonya, atesa l'ascendència de Mafalda, com a néta de la comtessa Gisela. De la unió van néixer:
* Enric (1147)
* Mafalda (1148), casada el 1159 amb el comte-rei Alfons II d'Aragó
* Urraca (1151-1188), casada Ferran II de Lleó
* Sanç (1154-1212), rei de Portugal
* Joan (ca. 1163)
* Teresa (1157-1218), casada amb Felip I de Flandes i després amb Eudes III de Borgonya
* Sança (1158 - ca. 1162)
No se sap on van ser criats els seus fills, tant la infanta Urraca com l'infant Sanç van estar a càrrec de dones de Coïmbra, lloc de la cort per excel·lència. De la seva educació va dependre de la noblesa, encarregada a la família Ribadouro, i concretament a Teresa Affonso, anomenada «nutrix prolis regiae». Quan va morir, l'havien sobreviscut quatre dels seus fills.

## Mort

La reina va morir a Coïmbra entre 1157 i 1158. Alguns daten la mort de Mafalda el 4 de desembre de 1157 i altres el 3 de desembre de 1158. El rei la va sobreviure vint-i-set anys.
Va ser enterrada al Reial Monestir de Santa Creu de Coïmbra, on més tard hi va ser sebollit el rei. La seva tomba era en origen de factura senzilla, i el 1515 el rei Manuel I va fer aixecar un mausoleu ricament decorat. Alguns autors afirmen que després van ser traslladats el 1832, juntament amb els del rei, al túmul d'Alfons Henriques.

## Referències

* ↑ Lopes i Raviola, 2012, p. 26.
* 1 2 Figanière, 1859, p. 44.
* 1 2 3 4 Fernández de Béthencourt, Francisco. Historia genealógica y heráldica de la Monarquía Española, Casa Real y Grandes de España (en castellà). vol. 1. Madrid: Establecimiento Tipográfico de Enrique Teodoro, 1897, p. 564-565.
* 1 2 Livermore, H. V.. A History of Portugal (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 1947, p. 83.
* 1 2 Lopes i Raviola, 2012, p. 34.
* 1 2 Lopes i Raviola, 2012, p. 35.
* 1 2 Fonseca Benavides, Francisco da. Rainhas de Portugal: estudo historico, con muitos documentos (en portuguès), 1878, p. 96-97.

## Bibliografia

* Figanière, Frederico Francisco de la. Memoria das rainhas de Portugal (en portuguès). Lisboa: Typographia Universal, 1859.
* Lopes, Maria Antónia; Raviola, Blythe Alice. Portugal e o Piemonte: a casa real portuguesa e os Sabóias (en portuguès). Coïmbra: Universitat de Coïmbra, 2012.
# Agesilau I

Agesilau I (en grec antic: Ἀγησίλαος, llatí: Agesilaus) va ser el sisè rei agíada d'Esparta (exclòs Aristodem).
Era fill de Dorís. Segons Apol·lodor d'Atenes va regnar 44 anys i va morir el 886 aC. Pausànias diu que va tenir un regnat curt i el situa al temps de Licurg. El va succeir el seu fill Arquelau.

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ Agesilaus I a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 69
# Clipeu

El clipeu (llatí: clĭpĕus o clŭpĕus) o aspis (grec antic: ἀσπίς) era l'escut dels grecs i els romans, i es caracteritzava per la seva forma circular.

## Grècia

El mite diu que l'aspis va ser usat per primera vegada pels mítics Proteu i Acrisi d'Argos (el clipeu argòlic). Segons Heròdot i Plató, l'origen de l'aspis es trobava a Egipte, igual que l'elm.
Els escuts dels herois de la Ilíada eren més grans, i cobrien tota la persona. En un principi eren fets de vímet i fusta, i per les descripcions que en fa Homer sembla que anaven coberts de pells de bou sense adobar cosides, sobreposades diverses vegades i finalment protegides i vorejades amb bronze. La Ilíada (XII 294-298) diu que l'escut de Sarpèdon estava forjat amb plaques de bronze, i tenia unides pells de bou a l'interior mitjançant varetes daurades (ῥάβδοι) que recorrien tot el cercle. L'escut d'Agamèmnon (Ilíada, XI 32), per la seva banda, portava a les vores deu cercles de bronze, i l'escut d'Aquil·les (Ilíada, XX 270) estava fet íntegrament de cinc plaques de metall: dues de bronze, dues d'estany i una central d'or.
Pel que fa al sistema per agafar l'aspis, no hi ha cap indicació clara. Sembla que portaven dues clavilles (κανόνες) esmentades a la Ilíada (XII 407 i VIII 193) que podien ser varetes acoblades a la part interna de l'escut i que servien de nanses. Quan no s'utilitzava, l'escut estava suspès per una corretja (τελαμών, en llatí baltĕus) que passava entorn del pit i deixava l'escut penjant al darrere. D'altra banda, els escuts grecs es decoraven amb figures que poguessin aterrir: el d'Agamèmnon duia el cap d'una gòrgona. Al final de les guerres, solien penjar els seus escuts als temples.

## Roma

Segons Plutarc i Titus Livi, l'escut romà original era quadrat, i va passar a ser rodó (característica indispensable d'un clipeu) per influència dels etruscs. Inicialment el feien servir només els soldats de primera classe, mentre els de segona classe portaven un scutum, segons Titus Livi. Però, quan els soldats van començar a rebre paga (gradualment a partir de la Guerra címbria 113-101 aC), es va generalitzar el clipeu (però sense desaparèixer l'scutum).
A Roma, el clipeu s'agafava normalment amb dues nanses fetes de cuir, una per passar el braç i l'altra per subjectar-lo amb la mà. Els clipeus es decoraven amb objectes diversos o amb emblemes, costum ja esmentat a l'època heroica grega. Els legionaris també solien posar el seu nom i la marca que indicava la seva cohort per trobar-lo fàcilment, i de vegades el nom del comandant sota el qual lluitaven.

## Referències

* ↑ Pausànias, Descripció de Grècia, II 25.6.
* 1 2 3 Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.121. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 27 novembre 2014].
* 1 2 3 4 Smith, William (ed.). «Clipeus». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ Heròdot. Històries, I 171.
# Protomyzon aphelocheilus

Protomyzon aphelocheilus és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: nord de Borneo.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Hora S. L., 1932. Classification, bionomics and evolution of homalopterid fishes. Mem. Indian Mus. v. 12 (núm. 2). 263-330.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Inger, R. F. & Chin, P. K., 1962. The fresh-water fishes of North Borneo. Fieldiana Zoology v. 45: 1-268.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* ↑ Doi, A., 1997. A review of taxonomic studies of cypriniform fishes in Southeast Asia. Jap. J. Ichthyol. 44(1):1-33.
* ↑ Martin-Smith, K.M. i H.H. Tan, 1998. Diversity of freshwater fishes from eastern Sabah: annotated checklist for Danum valley and a consideration of inter- and intra-catchment variability. Raffles Bull. Zool. 46(2):573-604.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M., 2004: On the Bornean and Chinese Protomyzon (Teleostei: Balitoridae), with descriptions of two new genera and two new species from Borneo, Vietnam and China. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 15 (núm. 4): 301-310.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB