OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nicolás Ruiz Espadero

Nicolás Ruiz Espadero (l'Havana, Cuba, 15 de febrer de 1832 - 30 d'agost de 1890) fou un pianista i compositor cubà.
Fill d'una pianista semiprofessional Dolores Espadero (1790-1885), des de ben infant manifestà gran afició a la música, component acceptables peces musicals, però els seus pares, contrariats per les seves inclinacions filharmòniques, el dedicaren a les lletres, i no van permetre que estudiés el piano més de mitja hora diària. A setze anys, havent mort el seu pare, prengué per mestre Miró, distingit pianista establert llavors a l'Havana, i després al cèlebre Fernando Aristi, del qual rebé lliçons per espai de tres anys.
Més tard estudià tots els clàssics i travà amistat amb tots els pianistes notables que visitaren l'Havana, entre ells Gottschalk, Fontana i Strakosch. Al primer d'aquests, el seu amic més íntim, el sorprengué el secret del seu mecanisme brillant i del seu elegant i grandiós estil, i amb el segon feu un estudi profund de Frédéric Chopin, identificant-se amb les composicions del mestre immortal.
Espadero fou un pianista eminent, a la seva ciutat natal exercí de professor, tenint entre els seus alumnes, el que després seria compositor molt reconegut en Gaspar Villate y Montes. Fou un compositor original, fresc, elegant; el seu estil recorda el sabor de la música de Gottschalk, però amb una mica més de poder i profunditat, segons diu la Biographie Universelle des Musiciens, que li assegurà un lloc preeminent entre els compositors contemporanis. La casa Escudier de París publica les obres següents d’Espadero:
* Souvenir d'autrefois,
* Chant de l'âme,
* Cantinèle,
* La plainte du poète,
* Partez ingrate,
* Ossian,
* La chute des feuilles,
* Sur la tombe de Gottschalk,
* Plainte de l'esclave,
* Innocence,
* Tristesse,
* Deuxième ballade,
* Scherzo,
* Vals ideale,
* Chants de Guagiro
A més compongué una Ave María', una gran sonata per a piano, un quintet instrumental, un gran vals satànic per a dos pianos, barcaroles, nocturns i gran nombre de melodies.
El 1876 col·leccionà i classificà les obres de Gottschalk que havien quedat inèdites.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 1276 ISBN 84-239-4520-0
# Nietzsche-Haus

La Nietzsche-Haus (Casa de Nietzsche) a Naumburg, Saxònia-Anhalt, Alemanya, és un edifici dedicat a la vida i obra del filòsof alemany Friedrich Nietzsche.
L'estiu de 1858 la mare de Nietzsche, Franziska Nietzsche, es va traslladar amb els seus dos fills, Elisabeth i Friedrich, al carrer Weingarten núm. 335 (avui n. 18) de Naumburg. Va llogar un apartament ampli i lluminós al pis superior. El 1878 va comprar la casa i continuar vivint aquí fins a la seva mort el 1897.
Des de 1994, la Nietzsche-Haus ha estat oberta al públic com a casa-museu. L'octubre del 2010, es va obrir el Centre de Documentació sobre Nietzsche, dedicat a la investigació i al compromís crític sobre l'escriptor.

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2013-11-07 a Wayback Machine. (alemany)
# Nocturns op. 9 (Chopin)

Els Nocturns op. 9, el primer conjunt de nocturns de Chopin, van ser compostos no gaire abans que els Nocturns op. 15, entre 1830 i 1831. Estaven dedicats a Camille Pleyel («à Mme. Camile Pleyel»). D'ell, el núm. 2 és el més conegut i és una de les peces més populars de Chopin.

## Nocturn op. 9, núm. 1

* Nocturn op. 9, núm. 1 (5:32)
* Florence Robineau
Aquest nocturn està en si bemoll menor i té una llibertat rítmica que més tard caracteritzaria l'obra posterior de Chopin. La mà esquerra ha de tocar ininterrompudament durant tota la peça seqüències de corxeres en arpegis simples. La mà dreta, per la seva banda, es mou amb total llibertat en frases d'onze, vint i vint-i-dues notes.
La brillantor de l'obertura de la peça es va transformant cap a una secció central més fosca i dura, que torna cap al passatge inicial després d'una transició en la qual la melodia flueix sobre disset acords consecutius amb acords en re bemoll major. Hi ha la reposició del primer tema en un crescendo i finalment el nocturn conclou tranquil·lament.

## Nocturn op. 9, núm. 2

* Nocturn op. 9, núm. 2
* Martha Goldstein en un piano Erard de 1851
Aquest conegut nocturn, en la tonalitat de mi bemoll major, té una estructura en rondó, encara que la primera part es repeteix abans del començament de la segona part i està més ornamentada. Cada vegada que es repeteix es torna a emprar ornamentació. Així, d'aquesta manera, el nocturn té una estructura A-A'-B-A'-B-A'-C.
El tempo indicat és un andante tranquil, cosa totalment inusual al tractar-se d'un rondó. El resultat és una melodia suau que dona la sensació de fluir lentament, sense deixar de banda una espècie d'angoixa subjacent, característica de tota l'obra de Chopin. La secció final, concretament a partir del penúltim pentagrama, s'ha de tocar amb un estrany senza tempo ("sense temps").
| Inici del "Nocturn op. 9, núm. 2" | Part del tema "C" del "Nocturn op. 9, núm. 2" |

## Nocturn op. 9, núm. 3

El tercer i últim nocturn de l'opus 9 està escrit en si major presenta una estructura ternària ABA. La primera part, un allegretto, contrasta amb la segona, en agitato. La secció central té tints dramàtics i una melodia i una contramelodia a la mà dreta i tresets a la mà esquerra. Aquesta part B exigeix un alt grau de virtuosisme.
La peça està plena d'ornaments coloristes i acaba amb un ampli acord a la mà esquerra, acompanyat de tresets en la dreta que han de tocar senza tempo. Els tresets, en una octava aguda, porten a un adagio que cal interpretar en legatissimo smorzando (molt lligat i atenuant).

## Referències

* ↑ Johnston, Blair. «Nocturnes (3) for piano, Op. 9».
* ↑ «Frédéric Chopin (Soundtrack)». IMDb. [Consulta: 28 febrer 2014].

## Enllaços externs

* Free sheet music of the Nocturnes, on Cantorion.org
* Hear the performance of the Op. 9 No. 2 Nocturne with original cadenzas Arxivat 2020-11-24 a Wayback Machine. at The Chopin Project
# Norman Dello Joio

Norman Dello Joio (Nova York, 24 de gener de 1913 - East Hampton, Nova York, 24 de juliol de 2008) fou un compositor estatunidenc d'ascendència italiana.
Aprengué orgue i composició amb el seu pare, seguint els estudis d'orgue amb Pietro Yon i composició a l'Institute of Musical Art, on va tenir per a mestre Gaston Dethier. Va ser mestre de capella en algunes esglésies i director musical d'una companyia de ballet. assolí el premi Pulitzer el 1957 i dues beques Guggenheim (1943-44). Fou professor de composició en el Sarah Lawrence College de Bronxville.
Com William Schumann, Samuel Barber, Aaron Copland i altres americans de la mateixa generació, era refractari a la postura avantguardista. Segons ell, la desorientació, la crisi, que significava realment el fet que cada compositor davant de cada nova obra hagués de plantejar-se forçosament nous problemes que obligant a la sensibilitat de l'auditor a afirmar-se i negar-se contínuament i en veure's obligat la immensa majoria de compositors a efectuar difícils equilibris dialèctics mancats de sinceritat, amb el fi de demostrar que només fins a cert punt segueixen fidels a la més acreditada tradició, demostren que, ja és hora de deixar de costat l'experimentació sistemàtica i expressar-se amb un llenguatge més humà.
És evident la seva voluntat d'humanitzar l'art i que donada la seva postura estètica, no pot servir-se d'enganys, sinó únicament de qualitat. En la seva obra es nota la influència del jazz, com per exemple, en Copland, i es distingeix de la d'altres autors nord-americans per la seva major cordialitat, que és la que precisament li permetia adaptar-se millor al tema religiós.
Citarem, de la seva abundant producció:

## Les òperes

* El triomf de Sant Joan (1949-50)
* The Ruby (1953)
* Blood Moon

## Els ballets

* Prairie (1942)
* Duke of Sacramento (1942)
* On Stage (1945)

## Peces simfòniques

* Sinfonietta (1941)
* Concet per a arpa (1942)
* American landscape (1944)

## Per a piano i orquestra

* Ricercare(1946),
* Variacions, xacona i final (1947), lletra de José Limón.
* Perfils de Nova York (1949)
* Concert per a clarinet (1949)

## Música de cambra

* Concertinos per a piano (1939)
* Concertinos per a flauta (1940)
* Concertinos per harmònica (1940)
* Dúo concertante per a dos pianos (1943)
* Sextet for 3 Recorders and Strings (1943)
* Dues sonates per a piano (1942-43)

## Peces vocals

* Vigil strange (1942), per a cor a cappella
* Magnificat (1943)
* L'estel de l'oest (1944)
* Salm d'en David (1950)
* Lamentació de Saül (1954)
* Meditacions envers l'Eclesiastès (1956) per a cors, solistes i orquestra.

## Referències

* Tom núm. 17 de l'Enciclopèdia Espasa

## Enllaços externs

* Norman Dello Joio's Official Website Arxivat 2010-03-28 a Wayback Machine.
* Norman Dello Joio papers in the Music Division of The New York Public Library for the Performing Arts.
# Triplophysa rosa

Triplophysa rosa és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Cos sencer sense escates i incolor.
* Els mascles poden assolir els 5,6 cm de longitud total.
* 12 radis tous a l'aleta dorsal i 9 a l'anal.
* Ulls vestigials.
* Aleta dorsal amb 9 radis ramificats, pectoral amb 12, pelviana amb 7, anal amb 6 i caudal amb 7+7.
* L'extrem de l'aleta pelviana depassa el nivell vertical de l'anus.
* Aleta caudal força bifurcada.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima subtropical, el qual es troba a la cova Dongba (Txungking, la Xina).

## Referències

* 1 2 Chen X. Y. & J. X. Yang, 2005. Triplophysa rosa sp. nov.: a new blind loach from China. Journal of Fish Biology, March 2005, vol. 66, núm. 3, pp. 599-608(10).
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
# Viognier

El viognier és un raïm blanc de la vall del Roine, conreat especialment a Condrieu, on se n'obté un vi molt suau i fragant, i que també és present en moltes zones del sud francès.
Va ser-hi portat pels immigrants foceus el segle i de la nostra era.

## Referències

* ↑ «Viognier information». University of California, Davis Integrated Viticulture Online. Arxivat de l'original el 2009-02-08. [Consulta: 25 agost 2008].
* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X, plana 253.

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre la varietat viognier. (anglès)
* Vins elaborats a Califòrnia amb aquesta varietat de raïm. Arxivat 2007-08-13 a Wayback Machine. (anglès)
* Vins elaborats a Austràlia amb raïm viognier. (anglès)
# Narcís Roca i Torrent

Narcís Roca i Torrent (Vilassar de Mar, 3 de juliol de 1952), conegut com a Vampir, és un ex-pilot de motocròs i enduro català que destacà en competicions estatals durant la dècada de 1970.
De professió mecànic, Roca començà a competir en pujades de muntanya, debutant a la Pujada a la Rabassada amb una OSSA preparada per ell mateix. Més tard, s'anà decantant cada cop més cap a les disciplines del motocròs i l'enduro, on fou un dels principals oficials d'OSSA, i destacà també en curses de resistència TT (la seva primera victòria fou, justament, a les 150 Milles de Mollet). A més, fou un dels pioners del Sidecarcross a Catalunya, arribant a construir diversos prototipus de sidecar de competició amb base d'OSSA Phantom, per bé que no tingué imitadors i aquesta modalitat no arribà a introduir-se al país.
Durant la seva època d'activitat en competició era conegut com a Vampir i destacava pel gran adhesiu d'aquest animal que duia enganxat al seu casc -sempre vermell-, així com per les grosses lletres negres a la visera que deien, en majúscules, "Vampir". Actualment, Roca regenta un establiment de venda i reparació de motocicletes al seu poble natal, Rocamoto. El seu fill, de nom també Narcís Roca, és un reputat especialista en exhibicions de stunt.

## Referències

* 1 2 3 Alguersuari, Jaume (Director) «Solo Moto Stars. 59 - Narcís Roca» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 104, 26-08-1977, p. 55.
* ↑ Rubio, Eduard «¿Triunfará en España?» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 72, 14-01-1977, p. 10.
* ↑ «Narcís Roca Streetbike Freestyle Rider - Bio» (en castellà). narcisroca.com. Arxivat de l'original el 23 d’agost 2013. [Consulta: 30 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Narcís Roca i Torrent - Lloc web oficial (castellà)
* Imatge de Narcís Roca amb l'OSSA Phantom el 1977
# El mar (pel·lícula)

El mar és una pel·lícula dirigida per Agustí Villaronga basada en la novel·la homònima de l'escriptor mallorquí Blai Bonet i estrenada l'any 2000.

## Argument

Manuel Tur i Andreu Ramallo són els protagonistes de la pel·lícula, ambdós eren amics de petits i es tornen a trobar en el sanatori de tuberculosos de Caubet (Mallorca). Quan es troben allà l'actitud d'ells és bastant positiva, tanmateix, la convivència fa que es tornin molt diferents, Ramallo amb la seva actitud dolenta i Manuel refugiat en la religió i creences. Això suposa una separació entre els dos amics, i una revelació de Ramallo contra Tur, perquè aquest l'ha enganyat. Manuel Tur mentre el seu amic el viola, agafa un ganivet i el mata.

## Personatges

* Andreu Ramallo (Roger Casamajor)
* Manuel Tur (Bruno Bergonzini)
* Sor Francisca Lluna (Antònia Torrens)
* Jaume Galindo (Hernán González Bordas)
* Carmen Onaindía (Ángela Molina)
* Agustí Alcàntara (Simón Andreu)
* Don Eugeni Morell (Juli Mira)

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 2000. Os d'Or
* 2000. Premi Manfred Salzgeber. Festival de Berlin.
* 2001. Goya a la millor actriu revelació per Antònia Torrens
* 2001. Goya a la millor fotografia per Jaume Peracaula

## Referències

* ↑ «el mar». The New York Times.
* ↑ AlloCine. «Les secrets de tournage du film El mar» (en francès). [Consulta: 18 desembre 2020].
# Septet (Beethoven)

El Septet per a corda i vent en mi bemoll major, opus 20, de Ludwig van Beethoven, és un septet per a violí, viola, violoncel, contrabaix, clarinet, trompa i fagot. Va ser compost entre 1799 i 1800 i va ser publicat el 1802 amb una dedicatòria a l'emperadriu Maria Teresa d'Àustria.
Contemporani de la Primera Simfonia, el Septet va tenir un èxit considerable i va rebre els elogis de la crítica. Obra de la finals del primer període creador de Beethoven, és d'un estil clàssic però bastant elaborat. Anys després Beethoven va fer comentaris negatius sobre la seva composició.
L'obra té sis moviments:
* Adagio. Allegro con brio
* Adagio cantabile
* Tempo di menuetto
* Tema con variazioni : Andante
* Scherzo : Allegro molto e vivace
* Andante con moto alla marcia. Presto
El mateix Beethoven en va fer una versió per a trio amb violí o clarinet, violoncel i piano, l'opus 38, els anys 1802-03.
El minuet del tercer moviment està basat en la seva Sonata per a piano en sol major opus 49 n. 2, composta abans, el 1796, però publicada més tard amb un número d'opus més elevat. A Espanya es va fer molt popular als anys 80 en adoptar-lo la Radiotelevisió Espanyola, amb una lletra apropiada, com a sintonia de la sèrie divulgativa francesa de dibuixos animats titulada Érase una vez... el hombre.

## Notes

* ↑ Aquesta alteració en l'ordre del número d'opus fa que alguns cops es consideri que el tema del septet va ser reutilitzat per Beethoven en la sonata i no a l'inrevés.

## Referències

* 1 2 3 Reel, James. «Ludwig van Beethoven. Septet for strings & woodwinds in E flat major, Op. 20». AllMusic. [Consulta: 15 agost 2023].
* ↑ «septet». Gran enciclopèdia de la música. GEC. [Consulta: 15 agost 2023].
* ↑ «Érase una vez un planeta triste y oscuro y la luz al nacer descubrió un bonito mundo de color (I)» (en castellà). Cinco Días, 04-10-2016 [Consulta: 15 agost 2023].

## Enllaços externs

* Partitura del Septet a IMSLP (domini públic)
# Saga REC

Rec (estilitzat com [•REC] ) és una franquícia espanyola de pel·lícules de terror sobre zombis sobrenaturals. La pel·lícula original de 2007 es va rodar a Barcelona, Espanya i el títol és una abreviatura de la paraula "record" (enregistrar, en anglès), tal com apareix en una càmera de vídeo.
La primera pel·lícula Rec va ser seguida de tres seqüeles; Rec 2 el 2009, Rec 3: Gènesi el 2012 i Rec 4: Apocalypse el 2014 com a entrega final de la franquícia. L'empresa espanyola Filmax és la responsable de la producció de la franquícia REC i va estrenar els quatre lliuraments.
La protagonista de la sèrie, Ángela Vidal, és interpretada per l'actriu Manuela Velasco en totes les pel·lícules excepte Rec 3: Genesis.
L'actor Javier Botet interpreta Tristana Medeiros, la principal antagonista de la sèrie.
La primera pel·lícula es va tornar a fer als Estats Units com la pel·lícula de 2008 Quarantine. Quarantine 2: Terminal es va llançar el 2011. Tot i que la trama de la seqüela reprèn directament d'on deixa Quarantine, no és un remake de Rec 2. Quarantine 2: Terminal porta la sèrie en una direcció completament diferent amb les seves pròpies regles i mitologia diferents de les de la sèrie Rec.

## Protagonista

Angela Vidal és la protagonista de la saga REC, interpretada per l'actriu espanyola Manuela Velasco en totes les pel·lícules excepte a REC 3: Genesis, on el personatge no apareix.
El personatge de l'Ángela Vidal apareix per primera vegada a la pel·lícula REC, la qual va ser versionada als Estats Units amb el títol de Quarantine.
El personatge de l'Ángela Vidal és una personalitat fictícia de televisió i persiodista que participa en un programa de televisió anomenat Mentre dorms (Mientras duermes). Mentre està filmant una part del programa acompanyant el cos de bombers, es troba en l'inici d'una epidèmia zombi en un edifici d'apartaments a Barcelona.

## Referències

* ↑ Jason Buchanan «REC (2007)». The New York Times, 2007 [Consulta: 9 febrer 2015]. Arxivat 2007-10-29 a Wayback Machine.
* ↑ Miska, Brad. «Exclusive: '[REC4 Apocalypse' Teaser Poster Sees Red!]». Bloody Disgusting. Bloody Disgusting LLC, 06-05-2013. [Consulta: 22 juny 2013].
* ↑ «[REC3 GENESIS]». Filmax International. Filmax International. Arxivat de l'original el 14 setembre 2014. [Consulta: 22 juny 2013].
* ↑ Miska, Brad. «Official '[REC 4 Apocalypse' Teaser Trailer Infects The Web!]». Bloody Disgusting. Bloody Disgusting LLC, 29-11-2012. [Consulta: 22 juny 2013].
* ↑ «Manuela Velasco». The New York Times, 2016. Arxivat de l'original el 2016-02-07.
* ↑ Turek, Ryan. «Exclusive Interview: Rec & Rec 2's Javier Botet». ShockTillYouDrop.com, 11-10-2009.
* ↑ Catsoulis, Jeannette. «Infection's Bad Symptoms». The New York Times, 10-10-2008.
* ↑ «Manuela Velasco». The New York Times. Arxivat de l'original el 2016-02-07. [Consulta: 11 octubre 2017].
* ↑ Catsoulis, Jeannette. «Infection's Bad Symptoms». The New York Times, 10-10-2008.
* ↑ «REC (2007)». The New York Times [Consulta: 9 febrer 2015]. Arxivat 2007-10-29 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2007-10-29. [Consulta: 24 desembre 2021].
# Sergi Mas i Abad

Sergi Mas i Abad (Barcelona, 31 de juliol de 1964) és un comunicador, periodista i presentador català.

## Treballs realitzats
### Televisió

TV3
* Força Barça (guionista i presentador)
* Ja hi som
* La Cosa Nostra (guionista i presentador)
* Fent amics (director i presentador)
* La Columna (col·laborador)
* Gol a Gol (col·laborador)
* Barçòvia (presentador)
* Polònia (actor)
8tv
* Envasat al 8 (presentador), amb Carolina Ferre, Natza Farré, i Sandra Barneda
ESPN
* Spanish League (retransmissió de partits de futbol)
La 2
* Força Barça (guionista i presentador)
* La casa por la ventana (guionista i presentador)
TVE
* Vídeos de Primera (veu en off)
Antena 3
* Al ataque
* El Chou
Telemadrid
* Los Reyes del mando (guionista i presentador)
Telecinco
* El informal (presentador)

### Ràdio

RAC 1
* Minoria absoluta
* Tu diràs
COM Ràdio
* El telèfon del Mas
Ràdio Sabadell
* Sin Concesiones
Cadena Catalana / Onda Cero
* Basket en directe
* Futbol a Cadena Catalana
* Arús con leche
* Força barça
Ràdio Barcelona
* Força Barça (retransmissió dels partits del Barça)
* La Ventana
* Crónica Radiofònica del FC Barcelona
M80 Radio
* Arús con leche
Radio Nacional de España
* La ola

### Premsa

* Diario de Barcelona
* Sport
* Suplement motor de La Vanguardia
* Don Balón (director de publicacions)
* Marca

### Altres

Ha posat la veu als partits del videojoc PC Fútbol juntament amb Michael Robinson.

## Referències

* ↑ Palmer, Jordi «Polònia, en campanya». Presència [Barcelona], núm. 2021, 19-11-2010, p. 6-11. GI-143-1965.
* ↑ L'anàlisi diària d'en Mas, a l'Avui (català)
* ↑ «Emotiva y divertida despedida de 'Minoria Absoluta' en el Tívoli de Barcelona» (en castellà). La Vanguardia, 24-07-2009.

## Enllaços externs

* Web oficial de Sergi Mas Arxivat 2011-08-10 a Wayback Machine.
# Serguei Nikolàievitx Titov

Serguei Nikolàievitx Titov. rus: Сергей Николаевич Титов (Sant Petersburg, 1770 - 1825) fou un compositor rus, germà i oncle respectivament de Nikolai i Nikolai (fill) ambdós també músics compositors.
Com els seus familiars va escriure un gran nombre d'òperes: El matrimoni per la força i La tafanera, entre les més conegudes, així com els balls, El nou Werther i El jugador convertit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 151 (ISBN 84-239-4562-6)
# Serranochromis macrocephalus

Serranochromis macrocephalus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 35 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Angola, Botswana, Namíbia, Zàmbia, Zimbàbue i República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ Regan, C. T. 1920. The classification of the fishes of the family Cichlidae.--I. The Tanganyika genera. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 9) v. 5 (núm. 25): 33-53.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Serranochromis macrocephalus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Boulenger, G. A. 1899. Matériaux pour la faune du Congo. Poissons nouveaux du Congo. Cinquième Partie. Cyprins, Silures, Cyprinodontes, Acanthoptérygiens. Ann. Mus. Congo (Ser. Zool.) v. 1 (fasc. 5): 97-128, Pls. 40-47.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Poll, M. & J.P. Gosse 1995: Genera des poissons d'eau douce de l'Afrique. Mémoire de la Classe des Sciences. Académie royale de Belgique. 9: 1-324.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Skelton, P.H. i G.G. Teugels 1991. Serranochromis. p. 442-453. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, Bèlgica; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* Trewavas, E. 1964. A revision of the genus Serranochromis Regan (Pisces, Cichlidae). Ann. Mus. R. Afr. Cent. Ser. 8 Zool. Núm. 125: 1-58.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.