OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pere Pau Veciana i Pastoret

Pere Pau Veciana i Pastoret (Valls, 29 de juny de 1787 - Valls, 12 d'octubre de 1854) fou el cinquè comandant en cap de les Esquadres de Catalunya, darrer de la nissaga Veciana. Era fill de Pere Màrtir Veciana i de Miró. En l'escalafó militar, va arribar al grau de coronel.
Després de la reorganització del cos, aprovada per Ferran VII el 1827, Pere Màrtir Veciana i de Miró sortí a rebre a aquest monarca a Tarragona, i el rei, altament satisfet del patriotisme, lleialtat i valor amb què el cos de mossos de l'esquadra sempre havia servit la pàtria, nomenà a Pere Màrtir tinent del rei de la plaça de Tarragona, i al seu fill Pere Pau li donà el càrrec de comandant en cap de les Esquadres de Catalunya, en substitució del seu pare.
Per qüestions polítiques, el nou comandant es posà en desacord amb el comte d'Espanya, per raó d'alguns serveis que aquest general obligava fer als mossos i que Veciana opinava que no eren de la seva incumbència. Això motivà que el 1836 Veciana renunciés a la comandància, per a ell i per als seus descendents. I escriu el coronel Oller, en el seu Resumen histórico de las Escuadras de Cataluña (Barcelona, 1925):
| « | No obstant, els descendents actuals de la branca que no renuncià, de la casa Veciana, si mostren disconformes amb la determinació de En Pere Pau, el qual, al renunciar al comanament, feu renuncia d'un dels més apreciats honors dels Veciana, trencant la tradició de família i separant-la d'un organisme que havia nascut en la casa pairal de l'abnegat i il·lustre batlle de Valls. | » |

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 67, pàg. 408 ISBN 84-239-4567-7

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 27 desembre 2021].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 28 desembre 2021].
* ↑ Papell i Tardiu, Joan. «La família Veciana. La nissaga dels comandants de les Esquadres de Catalunya». Cultura i Paisatge a la Ruta del Cister, 2018. [Consulta: 29 desembre 2021].
# Oppenheimerita

L'oppenheimerita és un mineral molt rar d'urani. Els minerals relacionats amb ell per la seva composició química són la fermiïta, la natrozippeïta, la plášilita, la belakovskiïta i la meisserita. La majoria de sulfats amb uranil es troben a la mina Blue Lizard de San Juan (Utah). El mineral s’anomena així pel físic teòric americà J. Robert Oppenheimer.

## Característiques

L'oppenheimerita és un element químic de fórmula química Na₂(UO₂)(SO₄)₂·3H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic.

## Estructura

L'estructura de l'oppenheimerita representa un nou tipus d'estructura, similar a la de la fermiïta o la bobcookita. Com és típic per als sulfats d'uranil, els polièdres d'urani són bipiràmides pentagonals regulars amb àtoms d’urani envoltats per 7 àtoms d'oxigen (dos enllaços apicals de la bipiràmide constitueixen el grup uranil). Hi ha cadenes infinites formades en unir les bipiràmides adjacents per dos grups pont de sulfat. En l’oppenheimerita, la cadena de (UO₂)(SO₄)₂(H₂O)]$^{2-}$ és paral·lela a [111]. Les cadenes es troben unides mitjançant 2 poliedres Na-O diferents.

## Formació i jaciments

S'ha descrit només a Utah, als Estats Units. Es forma com a mineral secundari a partir de l'oxidació produïda després de l'activitat minera d'uraninita, pirita, calcopirita, bornita i covel·lita primàries com a reemplaçament de fusta i altres materials orgànics i com a disseminacions en el gres encaixant.

## Referències

* ↑ «Oppenheimerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ «Oppenheimerite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 2017-03-23. [Consulta: 7 març 2018].
# Édouard Risler

Édouard Risler (Baden-Baden, Alemanya, 23 de febrer de 1873 - París, Illa de França, 22 de juliol de 1929) fou un pianista francès d'origen alemany.
Fill de mare alemanya i pare alsacià, optà per la nacionalitat francesa, feu els estudis al Conservatori de París, on va tenir per mestres en Louis Diémer i Théodore Dubois, i després d'aconseguir diversos premis passà a Alemanya, perfeccionant allí els seus estudis. El 1896 i 1897 desenvolupà un càrrec en el teatre wagnerià de Bayreuth, encarregant-se després dels assaigs de Els mestres cantaires de Nuremberg. Quan aquesta obra es representà a París.
Als catorze anys ja es presentà com a pianista excel·lent; però fou a partir del 1903 quan assolí una reputació verdaderament universal, en els seus viatges freqüents per Europa i Amèrica es mostrà com un intèrpret extraordinari de les sonates de Beethoven, que constituïen la seva especialitat.
En efecte, pel seu impecable mecanisme, per la seva probitat artística i pel seu sentiment aconseguia, com pocs, traslladar integra l'emoció i la grandesa que vessava en les composicions beethovianes, el que no exclou la seva admiració per altres mestres, el mateix clàssics que moderns.
Risler fou un dels pianistes preferits del públic espanyol, al que visitava amb freqüència.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 814 (ISBN 84-239-4551-0)
# Wilhelm Valentin Volckmar

Wilhelm Valentin Volckmar (Hersfeld, 26 de desembre del 1812 - Homberg, 27 d'agost del 1887) fou compositor i organista alemany.
Estudià amb diversos mestres particulars, i també al Gimnàs de Rintein, i després d'haver-se dedicat durant algun temps a l'ensenyança particular, el 1835 fou nomenat professor de música del Seminari de Homberg i més tard director reial de música. Les seves composicions per a orgue foren molt apreciades, i entre elles cal mencionar: 20 sonates, nombrosos concerts i una simfonia, així com un Método, Schule der Gelaufigkeit für die Orgel, i nombroses obres vocals, principalment religioses.

## Notes

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 958 ISBN 84-239 4569-3
# Garni

Garni fou un districte de Vaspurakan, limitat al nord pel Kogovit, a l'est pel Mardastan, a l'oest per l'Akhiovit i al sud per l'Arberaniq i el Barilovit.
Fou també una ciutat de l'Airarat, a l'actual Armènia, al nord-est de Dvin i est d'Erevan, que va tenir certa importància abans de l'establiment de Dvin com a capital, i fou l'escenari de la batalla de Garni el 1225.

## El recinte arqueològic

Una primera fortalesa es va bastir al tercer mil·lenni aC en aquest lloc fàcilment defensable, situat sobre un revolt de riu Azat. Només té accés des del nord, on se situa la muralla. Fou conquerit al segle viii aC pel rei Argisti I d'Urartu, que hi va aixecar una fortalesa i una residència d'estiu.
Des de llavors es van anar aixecant altres edificacions, com ara un temple clàssic, uns banys, i una església.

### El temple

El temple, el va aixecar Tiridates I (rei d'Armènia entre el 53 i 100 dC), possiblement finançat amb els diners rebuts de Neró en una visita d'aquell a Roma. Probablement dedicat a Mitra, una divinitat d'origen iranià. Hi ha altres versions, que el situen cap al 175 dC i fins i tot al segle iii dC.
El temple no té res a veure amb els mitreus que coneixem a Occident. Es tracta d'un temple de tipus clàssic: jònic, perípter. Amb 24 columnes (6 als fronts i 8 als laterals) i accés davanter per mitjà d'una escalinata que porta a la pronaos i naos. És de basalt, molt abundant a la zona (el congost de l'Azat presenta aquí unes espectaculars columnes basàltiques).
Hom diu que quan Armènia va adoptar el cristianisme (el 301), el temple es va utilitzar de residència.
Va quedar destruït a causa d'un sisme, el 1679. Modernament, s'ha restaurat utilitzant les peces originàries que es trobaven in situ, a més d'algunes de noves. Aquesta restauració es va fer en època soviètica, entre el 1970 i 1976.

### Els banys

Es conserven les ruïnes d'uns interessants banys, decorats en alguna dependència amb mosaics amb representacions mitològiques i inscripcions gregues, la figura més ben conservada és la de Tetis. Són del segle iv.
* Interior del bany, amb els mosaics
Església de la Santa Sió
Es troba a tocar del temple. És de planta circular amb l'interior de creu grega, amb els quatre braços iguals, que acaben en absis semicirculars. Té, a més, quatre capelles auxiliars, de planta quadrada, edificades dins el gruix dels murs. Data del 659. Gairebé s'ha perdut del tot, només queda la part inferior dels murs, que deixen veure perfectament la seva planta.

### La muralla

Un gruixut mur de pedra, amb una porta d'accés, tanca pel nord i parcialment per llevant el recinte. En la resta del seu perímetre, és limitat per un penya-segat que fa de defensa natural.

## Referències

* ↑ The Mediaeval Inscriptions of Vanstan, Armenia (en anglès). Recherches et Publications, 1999, p. 82. ISBN 2940032114.

## Enllaços externs

* (anglès) Temple of Garni Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine..
* (anglès) Armenica.
# Peronella de Bigorra

Peronella de Bigorra (1175? – Escala Dieu, 1251). comtessa de Bigorra i vescomtessa de Marsan (1190-1251),
Va passar la infantesa a Muret fins al 1190 quan la seva mare fou repudiada i enviada en exili a Bigorra i Peronella la va acompanyar. Succeí la seva mare sota la tutela d'Alfons el Cast, que va obligar a Bernat IV de Comenge a abdicar en la filla quan la mare encara vivia (la mare va morir el 1194), i la va prometre a Gastó VI, vescomte de Bearn, el 1192. Aquest prengué tot seguit el títol de comte de Bigorra malgrat que el matrimoni no s'acomplí fins a l'1 de juny de 1196; Peronella no va intervenir en el govern del comtat i està absent de la documentació coneguda.
Havent mort Gastó el 1214, Peronella es casà, sota indicació prèvia del rei català amb el comte Nunó Sanç de Rosselló i de Cerdanya (1215), però com que mort el rei català a Muret (1213) l'home fort havia esdevingut Simó IV de Montfort aquest va pressionar a Peronella perquè es casés amb el seu segon fill, Guiu de Montfort, i al papa per declarar nul el matrimoni amb Nunó Sanç I; aquest matrimoni fou efectivament anul·lat pel papa i Peronella es va acabar amb Guiu a Tarbes el 1216. D'aquest matrimoni nasqueren dues filles: Alícia i Peronella.
Mort Guiu el 1220 en el setge de Castellnou d'Arri, Peronella es va casar amb Aïmar de Rançon un cavaller dels Montfort, i, mort aquest també al setge d'Avinyó (1226), amb Bosó de Matha, senyor de Cognac, amb el que es va instal·lar a Bigorra, però que igualment premorí (1247).
Peronella va morir el 1251 al monestir cistercenc de l'Escala Dieu, al nord-est de Banhèras de Bigòrra, i hi fou enterrada. La va succeir el seu net Esquivat, fill de la filla Alix o Alícia de Montfort i de Jordà de Chabanès. La filla Mata de Matha va rebre el vescomtat de Marsan.

## Família

filla de la comtessa Beatriu III de Bigorra i del comte Bernat IV de Comenge. Es va casar:
* El 1196 amb Gastó VI de Bearn († 1214), sense fills.
* El 1215 amb Nunó Sanç I de Rosselló i Cerdanya, però el matrimoni fou anul·lat abans de tenir fills
* El 1216 amb Guiu de Montfort amb el que va estar casada quatre anys i va tenir dues filles:
   * Alix o Alícia de Bigorra († 1255), comtessa de Bigorra, casada a Jordà Esquivat de Chabanès, i després a Raül de Courtenay, senyor de Champigneulles.
   * Peronella de Montfort, casada amb Raül de la Roche-Tesson.
* El 1222 amb Eimeric de Rançon († 1224), company d'armes del seu cunyat Amalric IV de Montfort.
* I el 1228 amb Bosó de Matha († 1247), senyor de Cognac, del que va tenir a Mata de Matha († 1273), vescomtessa de Marsan, casada amb Gastó VII, vescomte de Bearn.

## Bibliografia

* Miquel Coll i Alentorn, Enciclopèdia Catalana, tom núm. 11, pàg. 500.
# Magdalena Cifre Cerdà

Magdalena Cifre Cerda (Pollença, 10 de maig de 1880 - ?) va ser la primera batlessa de Mallorca. Entre el gener i el maig de 1933 es va fer càrrec de la batlia del poble de Lloret de Vistalegre.
El 1880 va néixer a Pollença. Va cursar els estudis de magisteri a la Puresa (Palma) i el 1898 es va titular. Un any després, el 1899, es va treure el títol de mestra superior a la Universitat de Barcelona. Magdalena Cifre va treballar com a mestra en diferents pobles de Mallorca. Per exemple entre 1928 i 1929 va ser mestra interina de l'escola elemental de nines de Sóller. Durant la Segona República, en concret el 1932, va ser destinada al poble de Lloret. Va ser en aquesta localitat on es convertí en batlessa el 1933, va estar-hi al capdavant del 25 de gener de 1933 al 10 de maig de 1933. En el seu cas no fou elegida a les urnes, sinó que fou proposada per una comissió gestora. En aquella època algunes dones, sobretot mestres, ocuparen batlies ja que sols podien accedir a aquest lloc funcionaris de l'Estat.

## Referències

* ↑ Ginard, David «Mujeres, represión y antifranquismo en las Islas Baleares (1936-1975)». Mujer, franquismo y represión. Una deuda histórica., 2018, pàg. 217.
* ↑ Punt Informatiu Pollença, núm. 304-309.
* ↑ La Vanguardia, 11-05-1899.
* ↑ Es Pi Gros, Butlletí Informatiu, núm. 53-54, 1987.
# Wilhelmine Schröder-Devrient

Wilhelmine Schröder-Devrient (Hamburg, 6 de desembre de 1804 – Coburg, 26 de gener de 1860), va ser una cantant d'òpera alemanya amb veu de soprano.

## Carrera

Va debutar com a actriu als quinze anys en el paper d'Aricia, en la traducció alemanya de Phèdre de Jean Racine feta per Friedrich von Schiller. L'any 1821 va obtenir un gran èxit cantant el paper de Pamina, en La flauta màgica de Mozart, èxit que li va assegurar el seu futur operístic. Va adquirir gran popularitat, primer a Dresden i després arreu d'Europa. Va debutar a París l'any 1830 i a Londres el 1833. Va adquirir gran fama la seua interpretació del paper de Leonore en Fidelio de Beethoven. Richard Wagner va tenir l'oportunitat de veure-la en aquest paper quan el compositor tenia 16 anys, i va quedar-ne impressionat. Schröder-Devrient va arribar a estrenar diverses òperes de Wagner, recreant el paper d'Adriano a Rienzi, Senta a Der fliegende Holländer i Venus a Tannhäuser. A Múnic va reestrenar la retocada òpera de Chélard, Macbeth, que abans havia estat un rotund fracàs a París i que ella converti en un gran èxit en la capital bavaresa.
Com a cantant combinava una inusual qualitat tímbrica amb una dramàtica intensitat d'expressió, tant en els recitals com en l'escenari operístic.

## Vida privada

Schröder-Devrient nasqué a Hamburg. Era filla de l'actriu Sophie Schröder i del tenor Friedrich Schröder.
L'any 1823 va casar-se amb Karl Devrient, però es van separar l'any 1828. L'any 1847 es va tornar a casar, amb un oficial anomenat Döring, de qui també es va divorciar l'any 1848. Va participar en la Revolució de 1848 i va ser empresonada. L'any 1850 va contraure un tercer matrimoni, aquesta vegada amb Heinrich von Bock, un ric terratinent, però el va abandonar l'any 1852.

## Bibliografia

* Glümer, E. von. (1862). Erinnerungen an Wilhelmine Schröder-Devrient. Leipzig.
* Wolzogen, A. von (1863). Wilhelmine Schröder-Devrient. Leipzig.
* Pleasants, Henry (1966/81). The Great Singers. Nova York.

## Notes

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 142. (ISBN 84-239-4517-0)
# Wilhem van Haan

Wilhem van Haan (Rotterdam, 24 de setembre de 1849 - 26 de setembre de 1930) fou un compositor neerlandès.
Estudià música en la mateixa ciutat amb els professors Nicolai, Lange i Bargiel, i des del 1870 fins al 1871 al Conservatori de Leipzig. Va ser director del Cäcilienverein de Bingen i del Mozartverein de Darmstadt; des del 1878 dirigí l'orquestra de Palau en aquesta última ciutat. Compongué obres corals per a homes, amb orquestra, (Der Königssohn, Das Grab im Busento, etc.,), cantars, etc.,.

## Òperes escrites per Haan

* Die Kaiserstochter (Darmstadt, 1885)
* Die Inkasöhne (Darmstadt, 1895)

## Referències

* ↑ «Willem de Haan». [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ Tom núm. 27 de l'Enciclopèdia Espasa, pag, nº, 420.
# Pericoma rivularis

Pericoma rivularis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Europa: les illes Britàniques, Alemanya, Noruega, Finlàndia (incloent-hi les illes Åland) i Suècia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Society for the study of flies (Diptera) (anglès)
* ↑ Andersen, T., 1995. Norwegian moth flies (Diptera: Psychodidae). Fauna Norvegica. Serie B, Norwegian Journal of Entomology, vol. 42, núm. 2, pàgs. 125-130.
* ↑ Olli Autio i Jukka Salmela, 2010. The semi-aquatic fly fauna (Diptera) of wetlands of the Åland Islands. Memoranda Soc. Fauna Flora Fennica 86:43–53.
* ↑ Jukka Salmela, Olli Autio & Jari Ilmonen, 2007. A survey on the nematoceran (Diptera) communities of southern Finnish wetlands. Memoranda Soc. Fauna Flora Fennica 83:33–47.
* ↑ Craneflies of Finland Arxivat 2016-07-30 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Fauna Europaea (anglès)
* ↑ PESI (anglès)
# Peligotita

La peligotita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el seu nom d'Eugène-Melchior Péligot (1811-1890), químic francès acreditat per l'aïllament de la primera mostra d'urani metàl·lic.

## Característiques

La peligotita és un sulfat de fórmula química Na₆(UO₂)(SO₄)₄·4H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2015. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5. És una espècie relacionada amb l'ottohahnita. També és químicament similar a la fermiïta i a l'oppenheimerita; així com amb els hidrosulfats belakovskiïta i meisserita, i amb els sulfats plašilita i natrozippeïta, tot i que una mica menys.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Blue Lizard, al Red Canyon, al districte de White Canyon del comtat de San Juan (Utah, Estats Units). Es troba juntament amb la klaprothita i l'ottohahnite. Aquests tres minerals són molt similars en termes de propietats físiques i químiques (color, fractura, duresa, solubilitat en aigua i fluorescència).

## Referències

* ↑ «Péligotite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges
# Serrasalmo undulatus

Serrasalmo undulatus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Padauiri (afluent del riu Negro) i conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Freeman, B., L. G. Nico, M. Osentoski, H. L. Jelks, i T. M. Collins (2007). Molecular systemics of Serrasalmidae: Deciphering the identities of piranha species and unraveling their evolutionary histories. Zootaxa 1484: 1-38.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Jégu, M. 2003. Serrasalminae (Pacus and piranhas). p. 182-196. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Malabarba, L.R. 1998. Monophyly of the Cheirodontinae, characters and major clades (Ostariophysi: Characidae). p. 193-233. A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.) Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre: EDIPUCRS.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Schleser, David M. 1997: Piranhas, A Complete Pet Owner's Manual. Barron's Educational Series Inc. Nova York. ISBN 0-8120-9916-8.
* Steindachner, F. 1908: Über sechs neue Serrasalmo- und Myletes-Arten aus Südamerika. Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Wien v. 45 (núm. 18): 359-367.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Caïc

El riu Caïc (en grec antic: Κάϊκος, llatí: Caīcus), modernament dit Bakır Çay (en turc), és un riu de Turquia que neix a la província de Manisa i desemboca a la mar Egea a la província d'Esmirna, vora la ciutat de Çandarli.
El riu travessa els territoris de les antigues ciutats de Pèrgam, Temnos i Elea, i desemboca on hi havia l'antiga Pítana. Ja és esmentat per Hesíode, i Plutarc diu que el seu heroi epònim fou Caïcos, fill d'Hermes, qui s'hi llançà després de descobrir que la jove amb qui havia tengut relacions era la seva germana Alcipe.
Sembla que podria tractar-se del riu Seha de les fonts hittites (alternativament, es podria tractar de l'Hermos, el seu veí al sud).

## Referències

* ↑ Smith, William. «Caicus». A: Dictionary of Greek and Roman Geography. John Murray, 1854.
* ↑ Smith, William. «Caicus». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Little, Brown and co., 1867, p. 558.
* ↑ Bryce, Trevor. The Trojans and their Neighbours. Taylor & Francis, 2005, p. 86. ISBN 978-0-415-34959-8.
# Gökırmak

El riu Gökırmak o Gök, a l'antiguitat conegut com a Àmnies o Amneu (grec antic: Ἀμνίας o Ἀμνειός), és un riu afluent esquerre del riu Kızılırmak, al nord de Turquia.
Gökırmak significa 'riu blau'. Flueix en direcció predominant cap a l'est a través de les províncies de Kastamonu i Sinope. El Gökırmak discorre entre les serralades Küre Dağları al nord i Ilgaz Dağları al sud. Passa per les ciutats de Kastamonu i Taşköprü. A l'est de Durağan, el Gökırmak desemboca finalment al Kızılırmak per sota de la presa de Boyabat. El Gökırmak té una longitud de 221 km.

## Història

La batalla del riu Àmnies es va lliurar el 89 aC entre Mitridates VI del Pont i Nicomedes IV de Bitínia durant la Primera Guerra Mitridàtica.

## Referències

* ↑ Sergei R. Grinevetsky, Igor S. Zonn, Sergei S. Zhiltsov, Aleksey N. Kosarev y Andrey G. Kostianoy. The Black Sea Encyclopedia (en anglès). Springer, p. 427. ISBN 3642552277.