OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Opercle (botànica)

En botànica, un opercle o també caliptra (del grec antic καλύπτρα) és una estructura semblant a un casquet en algunes plantes amb flors, molses i fongs. És una coberta, caputxa o tapa, que descriu un tret morfològic vegetal.

## Plantes amb flors

En les plantes amb flor l'opercle, també anomenat caliptra, és una coberta o "tapa" en forma de gorra de la flor o fruit que es desprèn en madurar. L'opercle es forma per la fusió de sèpals i/o pètals i normalment es desprèn com una estructura única a mida que madura la flor o el fruit. El nom també s'aplica al teixit terminal de les arrels, l'àpex radicular. En els eucaliptus (inclosos Eucalyptus i Corymbia però no Angophora) hi pot haver dos opercles: un opercle exterior format per la fusió dels sèpals units i un opercle interior format per la fusió dels sèpals. En aquest cas, l'opercle exterior es desprèn al principi del desenvolupament del brot deixant una cicatriu que embolcalla el brot. En aquelles espècies que no tenen opercle exterior, no apareix aquesta cicatriu als brots. L'opercle interior es desprèn just abans de la floració, quan els estams s'expandeixen i alliberen el pol·len.
En algunes espècies de monocotiledònies l'opercle és una zona d'exina que cobreix l'obertura del pol·len.
En el gènere Plantago la càpsula té una obertura coberta per un opercle. Quan cau l'opercle, la llavor és enganxosa i és transportada fàcilment pels animals que hi entren en contacte.

## Briòfits

En els briòfits la caliptra (en llatí calyptra, plural calyptrae) és un ventre arquegonial engrandit que protegeix la càpsula que conté l'esporòfit embrionari. La caliptra se sol despendre abans que les espores surtin de la càpsula. La forma de la caliptra es pot utilitzar per a la identificació.
L'esporangi de les molses sol obrir-se quan el seu opercle o "tapa" cau, deixant al descobert un anell denticulat que regula l'alliberament d'espores.

## Fongs

Hi ha dues menes d'ascs de fongs ascomicets que porten espores sexuals: els que tenen un opercle a la part superior de l'asc i els que no en tenen.

## Referències

* ↑ «Glossary of Botanical Terms». Royal Botanic Garden Sydney. [Consulta: 27 desembre 2019].
* ↑ «Learn about eucalypts». Euclid: Centre for Australian National Biodiversity Research. [Consulta: 27 desembre 2019].
* ↑ Furness, Carol A.; Rudall, Paula J. «Pollen and anther characters in monocot systematics». Grana, vol. 40, 1–2, 1-2001, pàg. 17–25. DOI: 10.1080/00173130152591840.
* ↑ Kuiper. Plantago: A multidisciplinary study. Berlin: Springer-Verlag, 1992, p. 6–12. ISBN 3540536329.
* ↑ Ralf Reski (1998): Development, genetics and molecular biology of mosses. In: Botanica Acta. 111, 1-15.
* ↑ Malcolm; Malcolm, Bill; Nancy (2006), Mosses and other Bryophytes, an Illustrated Glossary, Micro-Optics Press, p. 65, ISBN 0-9582224-7-9
* ↑ «Form and function». Encyclopædia Britannica, Inc.. [Consulta: 27 desembre 2019].
* ↑ Reynolds, Don R. Ascomycete Systematics : the Luttrellian Concept (Chapter 3 - The Operculate Ascus and Allied Forms). New York: Springer-Verlag, 1981, p. 27–31. ISBN 9781461258469.
# Cairncrossita

La cairncrossita és un mineral que pertany al grup de la gyrolita i de la reyerita. Fou anomenada així en honor del professor Bruce Cairncross, cap del departament de geologia de la Universitat de Johannesburg (Sud-àfrica), en reconeixement del seu treball sobre la mineralogia de Sud-àfrica, concretament en dipòsits de manganès.

## Estructura

L'estructura es basa en làmines d'octaedres de CaO₆ que comparteixen vores. Les làmines s'uneixen per les cantonades, per tots dos costats, a capes de silicat. Les capes de poliedres de SrO₈ aparellats i que comparteixen vores, s'intercalen entre les unitats anteriors. Els poliedres d'estronci estan més units a poliedres desordenats de NaO₆. L'enllaç a les capes de silicat adjacents es reforça per un complex sistema d'enllaços d'hidrogen.

## Característiques

La cairncrossita és un mineral de fórmula química Sr₂Ca₇(Si₄O$_{10}$)₄(OH)₂·15H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic. La combinació d'elements que presenta aquesta espècie mineral és única.

## Formació i jaciments

Es forma en alteracions metasomàtiques en un dipòsit de manganès ric en carbonat. S'ha descrit associada a richterita manganèsica, sugilita manganèsica, lizardita i pectolita. S'ha descrit només a la seva localitat tipus.

## Referències

* ↑ «Cairncrossite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ «Who is Who in mineral names». DOI: 10.1080/00357529.2014.949176. [Consulta: 20 gener 2019].
* 1 2 Bezing, Karl-Ludwig Von; Topa, Dan; Rieck, Branko; Pristacz, Helmut; Lengauer, Christian L. «Cairncrossite, a new Ca-Sr (-Na) phyllosilicate from the Wessels Mine, Kalahari Manganese Field, South Africa» (en anglès). European Journal of Mineralogy, 28, 2, 01-05-2016, pàg. 495–505. DOI: 10.1127/ejm/2016/0028-2519. ISSN: 0935-1221.
* 1 2 «Cairncrossite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 2019-01-21. [Consulta: 20 gener 2019].
# Valéria Savinikh

Valéria Savinikh (20 de febrer del 1991) és una tennista russa. El seu millor rànquing WTA en individuals és el 210, que va abastar el 21 de febrer del 2011. La seva millor posició històrica en dobles és el núm. 177, aconseguit el 7 de desembre del 2009.

## Referències

* 1 2 «Sony Ericsson WTA Tour» (en anglès). sonyericssonwtatour.com. [Consulta: 28 febrer 2011].

## Enllaços externs

* Valéria Savinikh a la WTA (anglès)
* Valéria Savinikh a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
# Sant Martí de Pertegàs

Sant Martí de Pertegàs és una església de Sant Celoni (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici religiós. Té una sola nau. Abans però sembla pels arcs tapiats que tenia naus laterals. Ara no té absis, però per les restes que queden a la part exterior es pot veure que hi havia almenys una sagristia. La façana té una porta amb arc de mig punt i a sobre una finestra d'arc de mig punt amb vidres. No està arrebossada ni pintada. L'interior és molt senzill i aquí sí que es veu els arcs que donaven accés a les naus laterals ara tapiades. La coberta és a dues vessants.

## Història

Aquesta parròquia de Sant Martí de Pertegàs s'ha volgut identificar amb l'esmentada en un privilegi de Lluís el Tartamut del 878 al bisbe Frodoí. La parròquia resultà aviat insuficient i fou refeta i ampliada el 1106, any de la seva consagració pel bisbe Berenguer. Fou de nou ampliada i reformada al segle xiv. Es trobava molt destruïda a mitjan segle xix i fou bastida després, aprofitant-ne algunes parets.
És la primera parròquia erigida al terme de Sant Celoni (Vallès Oriental), que ja es troba documentada al segle xi. Situada a tocar de la riera de Pertegàs, permetia atendre les necessitats del culte a les masies disperses que configuraven l'indret, abans que es formés el nucli actual de la vila. L'església, d'origen romànic, es va ampliar considerablement en el segle xiv, i a principis del xv s'hi va afegir la Rectoria, l'habitatge del rector de l'església, que dona nom al parc que està situat. D'aquesta època (1470) data la instal·lació del conegut com Retaule de Pertegàs, dedicat a santa Anna, sant Bartomeu apòstol i de santa Maria Magdalena, una obra d'estil gòtic de Jaume Huguet del que es conserven les taules cimeres al Museu Nacional d'Art de Catalunya, sota el nom de Martiri de sant Bartomeu, Calvari, mort de santa Maria Magdalena. Posteriorment (1634), el creixement de la vila en el nucli actual de Sant Celoni van fer que es decidís construir una nova parròquia, més cèntrica, també consagrada a Sant Martí.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Martí de Pertegàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Enric Vila i Delclòs

Enric Vila i Delclòs (Barcelona, 1972) és un escriptor i periodista català. Llicenciat en Història Contemporània i doctorat en Periodisme, durant anys va ser columnista a El Punt Avui i a la revista Sàpiens. Actualment escriu al mitjà digital El Nacional i al blog «Dietari a destemps». A més, imparteix classes a la Facultat de Ciències de la Comunicació de la Universitat Ramon Llull.

## Obra publicada

* Néstor Luján: entre el rostre i la màscara. La construcció d'una identitat de supervivència (Angle, 2003)
* Lluís Companys: la veritat no necessita màrtirs (La Esfera de los Libros, 2006)
* El nostre heroi Josep Pla (A Contra Vent Editors, 2009)
* Breu història de la Rambla (Galàxia Gutenberg, 2012)
* Londres-Paris-Barcelona: viatge al cor de la tempesta (Galàxia Gutenberg, 2014)
* Un estiu a les trinxeres (Pòrtic, 2015)

## Referències

* ↑ «Enric Vila a El Punt Avui». [Consulta: 8 març 2019].
* ↑ «Enric Vila a El Nacional». [Consulta: 30 gener 2018].
* ↑ «Enric Vila». URL, 19-02-2014. [Consulta: 8 març 2019].
* ↑ Burdeus, Joan. «Josep Pla és el meu cavall de Troia». Núvol, 21-05-2022. [Consulta: 23 maig 2024].
* ↑ Cardús, Pere. «La nostra generació té la missió d'evitar un nou desastre». Vilaweb, 16-02-2015. [Consulta: 23 maig 2024].
* ↑ Cardús, Pere. «Poden passar dues coses: que ens arrasin o que incendiem Espanya». Vilaweb, 20-10-2015. [Consulta: 23 maig 2024].

## Enllaços externs

* Enric Vila i Delclòs - Lloc web oficial
# Districte d'Albertville

El Districte d'Albertville és un dels tres districtes del departament francès de la Savoia, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. Té 9 cantons i 82 municipis. El cap cantonal és la sotsprefectura d'Albertville.

## Cantons

cantó d'Aime - cantó d'Albertville-Nord - cantó d'Albertville-Sud - cantó de Beaufort-sur-Doron - cantó de Bourg-Saint-Maurice - cantó de Bozel - cantó de Grésy-sur-Isère - cantó de Moûtiers - cantó d'Ugine

## Vegeu també

* Cantons de la Savoia
# Creu de Corminons

La Creu de Corminons era una creu de terme de Tona (Osona) que estava situada prop de la masia Corminons de la Creu, a la que donava nom.
La creu, desapareguda ja fa dècades, sembla que estaria emplaçada on hi havia hagut un mil·liari romà, a la cruïlla d'una via i un vial secundari.

## Referències

* ↑ «Tona, immillorable». La Revistona, núm. 113, 10-2011, pàg. 22.
* ↑ Principal, Jordi; Ñaco del Hoyo, Toni; Duran, Montserrat; Mestres, Imma. Roma en la península Ibérica presertoriana. Escenarios de implantación militar provincial. Barcelona: Publicacions i Edicions de la Universitat de Barcelona, 2017, p. 157-158.
# Quiriguá

Quiriguá és un jaciment arqueològic pertanyent a l'antiga civilització maia, situat al departament d'Izabal, al sud-est de Guatemala. És un jaciment de grandària mitjana, amb una superfície d'aproximadament de 3 km², situat al llarg del curs inferior del riu Motagua, i amb el seu centre cerimonial situat a 1 km de la riba nord del riu. Està inscrit en la llista del Patrimoni de la Humanitat des del 1981.
Durant el període clàssic de la civilització maia (200-900 dC), Quiriguá es troba en la confluència de diverses importants rutes comercials. El lloc va ser ocupat des del 200 dC i la construcció de l'acròpoli va començar al voltant de 550 dC. Un auge de construccions impressionants es va iniciar al segle viii, fins que es va aturar tota activitat de construcció al voltant de 850 dC, a excepció d'un breu període de reocupació en el postclàssic primerenc (c. 900-c. 1200). Quiriguá comparteix el seu estil arquitectònic i escultòric amb la ciutat propera de Copán; la història n'està estretament entrellaçada amb la de Quiriguá.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Archaeological Park and Ruins of Quirigua» (en anglès). [Consulta: 11 març 2021].
# Haaretz

Haaretz (en hebreu: הארץ, pronunciat [haˈʔaʁets]) (en català: La Terra), en referència a l'expressió Eretz Israel, (en català: Terra d'Israel) és un diari Israelià fundat el 1919 per un grup d'immigrants sionistes, la major part originaris de Rússia. Va ser comprat el 1935 per Zalman Schocken, un immigrant recent d'Alemanya.
Haaretz es publica en hebreu, tot i que una versió reduïda en anglès acompanya diàriament a l'edició de l'International Herald Tribune distribuïda a Israel. Tant la versió en hebreu com l'anglesa es poden consultar a internet.
La línia editorial del periòdic la va definir Gershom Schocken, qui fou el seu cap editorial entre el 1939 i 1990. Haaretz encara pertany a la família Schocken. L'editor actual és en David Landau, i el cap d'edició en Tami Litani, qui reemplaçaren a Hanoch Marmari i Yoel Esteron l'abril del 2004.
Comparat amb els altres quotidians en hebreu, Maariv i Yediot Aharonot, Haaretz té un to més seriós, amb articles més llargs, lletra més petita, menys fotos, i seccions diàries de ciència i literatura. La seva posició respecte del conflicte Israelo-Palestí tendeix cap a l'esquerra, en particular els articles d'Amira Hass (periodista israeliana radicada a Ramal·lah, Cisjordània) així com, fins a un cert punt, els de Gideon Levy. En temes religiosos, la posició del diari és decididament secular. D'aquesta manera, en el context de l'Operació Marge Protector, succeïda a partir del juliol de 2014, Haaretz va publicar una editorial exposant que la "suau sorra de Gaza... podria convertir-se en arenes movedisses" per a l'exèrcit israelià, a més a més d'alertar de la possible "matança indiscriminada" de civils palestins. L'article sentenciava que "no hi podia haver victòria aquí".
El periòdic també tracta sovint temes de justícia social tot i que, per contra, la seva posició en assumptes econòmics és més aviat liberal. Haaretz està a favor de la privatització, del lliure mercat, de la reducció en la despesa social, de retallar impostos, i d'una política fiscal estricta.
D'acord amb dades del mateix diari, la circulació de la seva edició hebrea és d'unes 75000 còpies els dies de setmana (és a dir, de diumenge a dijous), i unes 95000 els divendres. Els dissabtes (dia de descans al calendari jueu i oficial a Israel) no es publica. Aquests números representen al voltant d'un 10% del mercat israelià. Segons l'antic cap d'edició, Hanoch Marmari, les edicions en internet reben al voltant d'un milió i mig de visites diàries l'hebrea, i unes 700000 l'anglesa, aquestes en la major part de fora d'Israel.

## Referències

* ↑ «Israeli Mood Turns Dark With Mounting Casualties». ABC News, 21-07-2014 [Consulta: 22 juliol 2014].
* ↑ 1 Arxivat 2006-01-01 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Haaretz online (hebreu)
* Haaretz online (anglès)
# Francesc Vicens i Giralt

Francesc Vicens i Giralt (Barcelona, 19 de juny de 1927 - 4 de juny de 2018) va ser un escriptor i polític català.

## Biografia

Es llicencià en dret a la Universitat de Barcelona el 1949. Des del 1955 va formar part de la cèl·lula universitària clandestina del PSUC juntament amb Octavi Pellissa, Luis Goytisolo i Gay, Manuel Sacristán o Jordi Solé Tura, i fou encarregat de la direcció de la revista Nous Horitzons (el seu nom clandestí era «Joan Berenguer»).
Afeccionat a l'espeleologia, amb Joaquim Montoriol, Ferran Termes, Josep Maria Thomas i Francesc Rovira fundà el Grup d'Exploracions Subterrànies (GES) del Club Muntanyenc Barcelonès (1948), del qual fou el primer president. Amb un equip del seu club, baté el rècord de profunditat de l'estat espanyol a la Cueva del Agua, a Granada (1950). Presidí la Comissió Tècnica d'Exploracions Subterrànies (1954-56). Publicà La Espeleología (1956) i Avencs i Coves. El món de l'Espeleologia (1958), primer llibre de temàtica general sobre el món espeleològic a Catalunya escrit en català. Rebé la medalla Forjadors de la Història Esportiva de Catalunya (1989).
El 1957 fou jutjat per un tribunal militar i empresonat fins al 1958. Marxà aleshores a París, on va estudiar crítica d'art. Allí fou expulsat del PSUC el 1965 (juntament amb Jorge Semprún i Fernando Claudín).
Va ser membre de l'Associació Catalana de Crítics d'Art i de la International Association of Art Crítics. El 1979 va rebre el Premi del Consell d'Europa a un Museu.
El 1980 s'incorporà a Esquerra Republicana de Catalunya, partit amb el qual fou diputat al Parlament de Catalunya a les eleccions de 1980 i al Congrés dels Diputats el 1982-86. El 1991 abandonà ERC i s'afilià a Iniciativa per Catalunya, coalició amb la qual fou regidor a l'àrea de Cultura de l'Ajuntament de Barcelona de 1991 a 1995.
Fou autor o coautor de nombrosos escrits sobre art i política, i entre el 1969 i el 1973 dirigí una història de l'art universal en 10 volums. Del 1974 al 1981 també fou el director fundador de la Fundació Joan Miró. Fou el comissari en cap de l'ambiciosa exposició Cien años de Cultura Catalana, que el Ministerio de Cultura de la UCD celebrà a Madrid. El 2009 fou un dels creadors d'Acció per la Democràcia, que demana l'elecció directa dels diputats.

## Obres

* Avencs i Coves (1958)
* Antoni Tapies o l'"Escarnidor de Diademes" (1967)
* Artesania: Art popular (1968)
* Catedral de Tarragona (1970)
* Jorge Castillo (1970)

## Referències

* ↑ «S'ha mort l'històric dirigent d'ERC, Francesc Vicens». [Consulta: 4 juny 2018].
* ↑ La organización clandestina del PSUC per Antoni Lardín i Oliver
* 1 2 3 4 5 «Francesc Vicens i Giralt». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la I Legislatura p. 106

## Enllaços externs

* Francesc Vicens i l'espeleologia
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Districte de Roanne

El Districte de Roanne és un dels tres districtes del departament francès del Loira, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. Té 11 cantons i 115 municipis. El cap del districte és la sotsprefectura de Roanne.

## Cantons

cantó de Belmont-de-la-Loire - cantó de Charlieu - cantó de Néronde - cantó de la Pacaudière - cantó de Perreux - cantó de Roanne-Nord - cantó de Roanne-Sud - cantó de Saint-Germain-Laval - cantó de Saint-Haon-le-Châtel - cantó de Saint-Just-en-Chevalet - cantó de Saint-Symphorien-de-Lay

## Vegeu també

* Cantons del Loira
# Colom blanc-i-negre

El colom blanc-i-negre (Columba leucomela) és un colom, per tant un ocell de la família dels colúmbids (Columbidae) que habita els boscos a la llarga de la costa oriental d'Austràlia i illes properes.
# Washta

Washta és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 282 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Washta tenia 282 habitants, 117 habitatges, i 69 famílies. La densitat de població era de 103,7 habitants/km².
Dels 117 habitatges en un 28,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47,9% hi vivien parelles casades, en un 6% dones solteres, i en un 40,2% no eren unitats familiars. En el 33,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,41 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,14.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,2% tenia menys de 18 anys, un 7,4% entre 18 i 24, un 23,8% entre 25 i 44, un 24,8% de 45 a 60 i un 17,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.673 $ i la renda mediana per família de 35.455 $. Els homes tenien una renda mediana de 22.639 $ mentre que les dones 18.750 $. La renda per capita de la població era de 13.025 $. Entorn de l'11,1% de les famílies i el 13,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Washta». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Washta». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Sangeang

Sangeang és una petita illa situada a la zona sud-est d'Indonèsia. Aquesta illa és una de les petites illes de la Sonda; és al mar de Flores, al nord de Sumbawa. Fa 13 km de llarg i té una superfície de 153 km². A Sangeang hi ha un volcà actiu, el Sangeang Api.

## Referències

* ↑ Monk, K.A.; Fretes, Y., Reksodiharjo-Lilley, G.. The Ecology of Nusa Tenggara and Maluku. Hong Kong: Periplus Editions Ltd., 1996, p. 7. ISBN 962-593-076-0.

## Enllaços externs

* Imatges de la NASA:
** STS112-E-5628
** STS61A-40-62
# David Vilaseca Pérez

David Vilaseca Pérez (Barcelona, 6 de febrer de 1964 - 9 de febrer de 2010) fou un escriptor i filòleg català. Es llicencià en filologia per la Universitat de Barcelona. Des de 2003 impartia classes eventualment d'estudis hispànics i de crítica literària al Royal Holloway College de la Universitat de Londres, on estava especialitzat en literatura catalana i castellana (Jaime Gil de Biedma, Juan Goytisolo). Va fer estudis sobre l'homosexualitat a les autobiografies (queer theory). El 2007 va guanyar el Premi Andròmina de narrativa amb la novel·la L'aprenentatge de la soledat. Va morir a Londres quan anava en bicicleta, envestit per un camió.

## Obres

* Hindsight and the Real: Subjectivity in Gay Hispanic Autobiography (Berna: Peter Lang, 2003)
* The Apocryphal Subject: Masochism, Identification and Paranoia in Salvador Dalí's Autobiographical Writings (Nova York: Peter Lang, 2005)
* L'aprenentatge de la soledat (València: Edicions Tres i Quatre, 2007)
* El nen ferit (dins Els homes i els dies. Obra narrativa completa. Barcelona: L'Altra Editorial, 2017)

## Enllaços externs

* Fitxa del College (anglès)
* Necrològica a "The Guardian", 11.03.2010 (anglès)
* LletrA. «David Vilaseca Pérez». Universitat Oberta de Catalunya i Institut Ramon Llull.
* "Ara.cat" Dies de ‘cruising’ i psicoanàlisi, 11.11.2017
# Vanderhorstia dorsomacula

Vanderhorstia dorsomacula és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Les femelles poden assolir 3,95 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i bentopelàgic que viu fins als 25 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Papua Nova Guinea.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smith J. L. B., 1949. Forty-two fishes new to South Africa, with notes on others. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 12) v. 2 (núm. 14). 97-111.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Randall, J.E., 2007. Descriptions of four new shrimpgobies of the genus Vanderhorstia from the western Pacific. aqua International Journal of Ichthyology, 12 (3): 89-100.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Campanya del Dodecanès

La campanya del Dodecanès de la Segona Guerra Mundial fou un intent dels aliats d'apoderar-se d'un grup d'illes de la mar Egea aleshores sota sobirania italiana que hom anomena el Dodecanès. L'operació es desencadenà a continuació de la rendició d'Itàlia el 8 de setembre del 1943, i el que es pretenia era poder servir-se d'aquestes illes com a base aèria contra els Balcans, territori ocupat per les forces alemanyes.
Pel fet que no van comptar amb una cobertura aèria suficient, els esforços aliats van resultar inútils, i la totalitat del Dodecanès caigué en les mans dels alemanys al cap de dos mesos i mig de l'inici de la campanya, el 22 de novembre. Els aliats van patir moltes pèrdues en vides i en vaixells, concretament 4.800 britànics i 5.350 italians, a més de 44.391 italians fets presoners, en front de només 1.184 baixes alemanyes. En definitiva, la campanya del Dodecanès fou una de les últimes grans victòries alemanyes de la guerra.

## Referències

* ↑ Cunningham, A. A Sailor's Odyssey: the Autobiography of Admiral of the Fleet Viscount Cunningham of Hyndhope. Londres: Hutchinson, 1951. OCLC 882476825. Pàg. 582
* 1 2 3 «World War II at Sea: An Encyclopedia, Volume 1 By Spencer Tucker». [Consulta: 13 agost 2015].
* ↑ Levi, Aldo. Avvenimenti in Egeo dopo l'armistizio. Ufficio storico della Marina Militare [Consulta: 13 agost 2015].
* ↑ Irving, David, Hitler's war, Viking Press, 1990. Pàg. 584