OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jeroni de Perigord

Jeroni de Perigord (Perigord,?-Zamora, Castella, 1120) conegut en castellà com Jerónimo, fou un religiós d'origen francès, que va anar a Castella cridat per l'arquebisbe de Toledo i que fou bisbe de València (c.1098-1102), de Salamanca (1102-1120) i d'Àvila (1103-1120)
Natiu de Perigord, fou un dels múltiples clergues reclutats i portats a la península Ibèrica per l'arquebisbe de Toledo, Bernardo el 1096. Va ser canonge a la catedral de Toledo, però el 1097/1098 va ser nomenat bisbe de València, durant l'etapa en què va ser senyor de València El Cid Rodrigo Díaz de Vivar, que va voler instal·lar un bisbe en substitució del que hi havia d'origen mossàrab. Tanmateix, va haver de retirar-se de la ciutat durant l'evacuació castellana, realitzada per part d'Alfons VI de Castella, a causa de la invasió almoràvit.
Retirat a Castella, al concili de Carrión de gener de 1103 el rei va assignar-li la reorganització i administració de les diòcesis restaurades de Salamanca, i es considera que també Àvila. De fet, el 1102 Jeroni ja tenia l'administració de la seu de Salamanca i la d'Àvila el 1103. Probablement va ocupar les diòcesis fins a l'any 1120, perquè no hi ha cap altra nomenament fins a les subscripcions posteriors als concili d'Oviedo de 1115, apareixen nous bisbes en aquestes seus, Sancho d'Àvila i Munio de Salamanca, que iniciaren el seu episcopat el 1121. Ell i els seus successors van tenir disputes per les delimitacions de les noves diòcesis restaurades, pels territoris d'Olmedo i Arévalo.
Encara que va encarregar-se de l'organització de les diòcesis, de fet va viure a Zamora. Des d'allà va cooperar amb el cunyat d'Alfons VI, el comte Ramon de Borgonya. Tanmateix, amb la mort de Ramon el 1107 i d'Alfons VI el 1109, probablement es convertí en una figura important en aquesta època entre aquestes comunitats cristianes naixents. Això es deu al fet del regnat problemàtic d'Urraca I de Lleó, en constant conflicte, a causa de la rivalitat amb la seva mitja germana, la comtessa Teresa de Portugal, Urraca no va posar atenció en les terres de frontera. Sembla que Jeroni va apropar-se al bàndol de Teresa, segons confirma una carta de l'1 d'agost de 1112.
A la mort de Jeroni, per la seva especial presència a Zamora, la ciutat va demanr un bisbat per la seva ciutat, quelcom que va atorgar la reina Urraca, la qual hi instal·la un altre prelat originari de Perigord, Bernat. La creació d'aquest bisbat va provocar disputes amb els adjacents.

## Referències

* ↑ Gonzalo Martínez, 1988, p. 374.
* 1 2 3 Gerli, 2003, p. 438.
* ↑ Fita Colomé, 1894, p. 316.
* ↑ Gonzalo Martínez, 1988, p. 366.

## Bibliografia

* Fita Colomé, Fidel «Concilios nacionales de Carrión en 1103 y de León en 1107» (en castellà). Boletín de la Real Academia de la Historia, Tom 24, 1894, pàg. 299-342.
* Gerli, Michael (Ed.). Medieval Iberia (en anglès). Nova York i Londres: Routledge, 2003. ISBN 0-415-93918-6.
* Gonzalo Martínez, P «Restauración y límites de la diócesis palentina» (en castellà). Publicaciones de la Institución Tello Téllez de Meneses, núm. 59, 1988, pàg. 351-386. ISSN: 0210-7317.
# Jesús María Muneta Martínez de Morentin

Jesús María Muneta Martínez de Morentin (Larraga (Navarra), 27 de desembre del 1939) és un musicòleg i compositor de la comarca de Tafalla (Merindad d'Olite).
Va realitzar la carrera eclesiàstica amb els Pares paüls a Pamplona i es va llicenciar en teologia a la Universitat Pontifícia de Salamanca. Va estudiar música als conservatoris de Salamanca, València i Madrid, i també al Pontifici Institut de Música Sacra de Roma.
El 1976 va cofundar l'Institut Musical Turolense, aviat Conservatori Professional de Música, del qual ha estat director i docent. Investigador de la música dels segles XVI, XVII i XVIII, ha dirigit grups musicals com Agrupación Laudística Gaspar Sanz. Organista i membre de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando, va ser nominat al Premi Príncep de Viana de la Cultura 2008. Fou nomenat Fill Adoptiu de la ciutat de Terol i obtingué la Medalla de Plata de Belles Arts del Ministeri de Cultura d'Espanya (1989), i la Creu de Carles III el Noble l'any 2014.

## Obra

Ha publicat nombroses col·laboracions musicològiques i una desena d'obres. Concertista d'òrgan i prolífic compositor de música simfònica, per a solistes, cor i acompanyament, cor, veu i acompanyament, conjunt instrumental, òrgan, piano i altres instruments, ha estat segon premi del Concurs de composició del Govern de Navarra per Laus Vespertina Seu Magnificat (1982) i premi del Concurs Nacional de Composició per a orgue Cristóbal Halfter per Fantasia hexacordal núm. III (1991). L'obra Evocaciones musicales de Segeda ha sigut interpretada per músics de l'Associació de Músics de Terol i l'Orquestra de Cambra de l'Empordà i també el grup Brillant Magnus Quintet n'han interpretat peces.

## Referències

* 1 2 3 4 Rey, Emilio. «Muneta Martínez de Morentin, Jesús María». A: Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: Sociedad General de Autores y Editores, 1999, p. 871-873. «Muneta, a l'Auñamendi Eusko Entziklopedia».
* ↑ La Agrupación Laudística Gaspar Sanz ofrece un concierto en Teruel en homenaje a su director Vicente Carot
* ↑ Alfredo Landa recibe "exultante" el Premio Príncipe de Viana de la Cultura 2008.
* ↑ «El Ayuntamiento de Teruel nombra Hijo Adoptivo de la ciudad al diseñador Manuel Pertegaz». Qué!, 04-06-2010. Arxivat de l'original el 2015-04-02 [Consulta: 14 març 2015].
* ↑ Las hermanas Flamarique, Ascensión Jiménez, Jesús Mª Muneta y Ruiz de Erenchun reciben la Cruz de Carlos III el Noble
* ↑ Muneta, Jesús M. «Citacions al Nassarre». Diputació de Saragossa [Consulta: 28 abril 2019].
* ↑ Evocaciones musicales de Segeda
* ↑ «La ciudad de Teruel inicia mañana las actividades programadas con motivo de la XXXI Semana de la Música». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 14 març 2015].
* ↑ «El grupo Brillant Magnus Quintet ofrece un concierto en la localidad turolense de Peñarroya de Tastavins». Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 14 març 2015].
# Jindřich Hartl

Jindřich Hartl, a l'estranger va prendre el nom de Dobromil Tvrdovič (30 d'abril de 1856, Stará Paka - 11 de setembre de 1900, Kikinda, Sèrbia) fou un organista txec, compositor i director d'orquestra.
Estudià en el Conservatori de Praga, i actuà com a director d'orquestra i en diversos teatres txecs. Més tard fou mestre de capella i professor de cant i música a Hongria.
Se li deuen dues òperes, 10 operetes, peces melodramàtiques, quartets de corda, 5 misses, diversos lieders i ballables. Algunes de les seves composicions rebel·len notable inspiració i habilitat tècnica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 1301 (ISBN 84 239-4527-8)
# Joan Almirall i Forasté

Joan Almirall i Forasté (Barcelona, 1855 - Barcelona, 1927) va ésser un industrial paperer, editor i escriptor.
A la mort del seu pare, Joan Almirall i Llucià, va dirigir la fàbrica de paper que posseïa la família en el terme de La Torre de Claramunt. A més a més dels seus negocis relacionats amb el paper, portà a terme una notable activitat política, cultural i literària, a la vegada que mantingué una gran amistat amb personalitats com ara Pere Aldavert i Martorell, Francesc Matheu, Bonaventura Bassegoda, Antoni Rubió i Lluch i, sobretot, Àngel Guimerà, a qui edità diversos llibres.
Com a periodista, col·laborà a La Renaixença i La Llumanera de Nova York i, entre aquesta classe de treballs, són significatius, pel seu caràcter irònic, els signats amb el pseudònim L'Andalús del Clot.
La seua afició pel teatre, unida a l'afany col·leccionista, el portà a reunir una col·lecció de més de 5.000 peces escèniques en llengua catalana (avui són a la Biblioteca de Catalunya). A banda de reunir altres col·leccions, també redactà una Bibliografia literària del segle xix i fou membre de la junta directiva de l'Ateneu Barcelonès.
Respecte a la llengua catalana, participà en el moviment dels Jocs Florals, va ser un dels corresponsals de Mossèn Alcover i es va adherir al I Congrés Internacional de la Llengua Catalana (1906).
També va formar part del grup de socis del Centre Català que l'any 1887 fundà la Lliga de Catalunya. Hi ocupà càrrecs directius i signà el Missatge a la Reina Regent (1888).
Integrat a la Unió Catalanista, fou escollit delegat per acudir a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894), Olot (1895), Girona (1897), Terrassa (1901) i Barcelona (1904). Constituïda la Lliga Regionalista, en compartí els mateixos principis polítics.

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 43.
* Masriera, Artur: periòdic La Vanguardia, 31 de gener del 1928.
* Curet, Francesc: Història del Teatre Català. Barcelona, Aedos, 1967.

## Enllaços externs

* Catàleg de la col·lecció de peces teatrals en català llegades a la Biblioteca de Catalunya per la vídua de Joan Almirall i Forasté. (català)
# Joan Baptista Comes

Joan Baptista Comes (València, ca. 1582 - 1643) fou un compositor valencià del Barroc, mestre de capella de Lleida i de València. Les obres multicorals de Comes són una de les millors mostres de la música barroca dels Països Catalans.
Deixeble de Joan Genís Peres i del mestre Ambrosio Cotes, en la seva obra es fan sensibles la primera tècnica ornamental Barroca, amb pàgines vocals (fins i tot a setze veus) que presenten ja notables afinitats amb l'oratori i que són uns dels exponents més apreciats del Barroc inicial valencià i de tot els Països Catalans.

## Biografia

El 1605 era cantor a la seu de Lleida i el mateix any és nomenat per votació dels músics mestre de capella. El càrrec el va ocupar fins al 1608, any en què es desplaça novament a València com a tinent de mestre de capella del Col·legi del Corpus Christi. El 1613 fou nomenat mestre de la seu de València, succeint en el càrrec a Jeroni Felipe. El 1618 acceptà el càrrec de tinent de mestre de la capella reial de Madrid. Novament a València com a mestre de capella del Col·legi del Corpus Christi (1628), per incomprensió del rector passà definitivament a la seu com a mestre de capella el 1632, i el succeí en el càrrec el mestre castellonenc Marco Pérez.
* Magnificat 8 tono (fragment)
* Retrobem la nostra música

## Media

* Missa de Batalla. Victoria Musicae Josep R. Gil-Tàrrega: La Mà de Guido 2006
* In nativitate Domini. Victoria Musicae Josep R. Gil-Tàrrega: La Mà de Guido 2005
* Danzas del Corpus Christi. Juan Bautista Comes (ca. 1582-1643) Capella Saetabis. Rodrigo Madrid: SEdeM CD 17. 2006
* In festis Corporis Christi. Victoria Musicae Josep R. Gil-Tàrrega: La Mà de Guido 2010
* Villancico al Santísimo: A la sombra estáis (6:30) on A batallar estrellas. Banzo. Harmonia Mundi.
* Para regalo y bien mío. Retrobem la nostra música, CD nº 21.
* Que el Rey del cielo este al hielo. Retrobem la nostra música, CD nº 21.
* Magnificat 8º tono, a 4 v mixtes, Dialogado con el gregoriano. Retrobem la nostra música, CD nº 21.

## Obra

La seva producció consta de vuit misses, 126 obres llatines de 8 a 12 veus i 92 obres amb text castellà, la major part villancicos. Les obres més importants són les Lletanies al Santíssim Sagrament, a 8 veus i baix continu, que hom cantava a tot el País Valencià, el Christus factus, a 4 veus, de Setmana Santa, el villancet Al Dios de la Redención, on reprodueix alguns repics de les campanes del Miquelet, etc.
S'ha conservat un quadern de motets a 4 veus del qual, però, en manca la part del baix. En aquestes obres es manifesta de forma especial el domini del contrapunt.

## Referències

* ↑ Baeza, Iván. La música de la Catedral de Orihuela en el tercer cuarto dels siglo XVII - El magisterio de Jerónimo Comes (1651-1676) (en castellà). Alacant: Conservatorio Superior de Música "Oscar Esplá" de Alicante, maig 2012, p. 74.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 660 (ISBN 84-239-4543-X)

## Enllaços externs

* Notes estilístiques a l'obra de Comes per Bernat Dedéu a la revista musical La Porta Clàssica Arxivat 2012-11-14 a Wayback Machine.
* Partitures lliures per Joan Baptista Comes a Choral Public Domain Library (ChoralWiki)
# Joan Baptista Ferrer i Esteve

Joan Baptista Ferrer i Esteve (Torroella de Montgrí, Baix Empordà, 1832-1895) va ésser un advocat i un escriptor.
Estudià Dret a la Universitat de Barcelona (1854-1860) i exercí la seua professió a Girona, on participà activament en la vida cultural de la ciutat. En aquest context, fou un dels fundadors de l'Associació Literària de Girona i va prendre part en el moviment dels Jocs Florals.
Autor de Lo siti de Girona (Girona, 1874), Poesies Catalanes (Girona, 1875) i altres composicions de caràcter líric i històric, col·laborà en publicacions com Revista de Gerona, La Renaixensa i La Ilustració Catalana.
Políticament fou membre del Partit Conservador, diputat provincial i presidí la Diputació de Girona durant el període 1883-1886.
De conviccions catalanistes, signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i dins el tramat de la Unió Catalanista presentà esmenes alProjecte de bases per a la constitució regional catalana (1891) i fou nomenat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep M. Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Barcelona: Rafael Dalmau (editor), 1995 (Camí Ral, núm. 6). ISBN 8423204847. pàgina 112
* Rahola, Carles. La Ciutat de Girona. Barcelona: Barcino, 1929.
* Puigdevall, Narcís (i altres). Història de la Diputació Provincial de Girona. Girona: Diputació de Girona, 1989.
# Joan Bros i Bertomeu

Joan Bros i Bertomeu (Tortosa, Baix Ebre, 1776 - Oviedo, Astúries, 1852) fou un compositor, organista i mestre de capella català. Va ser un dels compositors de música religiosa més important del s. XIX, amb una obra molt abundant, que s'inicia en el llenguatge barroc i acaba sent un model del classicisme espanyol.
Pertanyia a una família modesta, va cursar estudis com a nen de cor de la catedral de Tortosa, la qual havia estat batejat. Més tard es va trasllada a Barcelona, on va estudiar composició com a deixeble de Francesc Queralt (1740-1825), mestre de capella catedralici. Encara jove, obté per oposició el lloc de segon mestre de capella de la basílica parroquial de Santa Maria del Mar i exerceix com a organista a Sant Sever, ambdues Barcelona. Gràcies a aquest procés, allà inicia les seves activitats com a compositor.
L'any 1806, va aconseguir la plaça de mestre de capella de la catedral de Lleó, on va establir-se fins al 1822. Durant la seva estança, l'any 1807, va agafar la vacant de mestre de capella de la catedral de Màlaga, càrrec del que va renunciar el 1809 al casar-se amb l'asturiana María Dolors Cónsul Villar. Va tornar com a mestre de la catedral de Lleó fins a l'any 1822. Després va dedicar-se uns anys als seus negocis a Astúries i el 1835 va acceptar ser mestre de capella a Oviedo, on va acabar morint per causes naturals.
Va escriure un poema simfònic titulat El Juicio Universal (publicat l'any 1854), miseres, lamentacions, misses i salms. En l'oratori de Sant Felip Neri de Barcelona es conserven algunes obres d'aquest autor.

## Referències

* ↑ Tom núm. 9 de l'Enciclopèdia Espasa
* ↑ «Patrimoni musical català». [Consulta: 17 novembre 2023].
# Joan Climent i Pascual

Joan Climent i Pascual (Montitxelvo, la Vall d'Albaida, 14 de setembre de 1918 - Gandia, la Safor, 31 de desembre de 2004) va ser un poeta valencià.
La seua infància va transcórrer al Morquí, una pedania de Terrateig on son pare treballava d'escrivent en una fàbrica de licors, i en arribar a l'edat escolar estigué internat al convent franciscà de la Mare de Déu d'Agres. Quan tenia dotze anys, es va traslladar amb la seua família a Gandia, on va fer el batxillerat a les Escoles Pies i on havia de viure la resta de la seua vida, exceptuant els anys de la guerra civil i de la immediata postguerra: des que va ser mobilitzada la seua quinta, al desembre del 1937, fins a la seua tornada a casa el 1945. A partir d'aquesta data va treballar d'oficial de secretaria a l'Ajuntament de Gandia fins a la seua jubilació voluntària el 1984, i alhora va participar activament en la vida cultural d'aquesta ciutat, impulsant des de Ràdio Gandia i des de l'emissora cultural de l'Institut Ausiàs March diversos programes musicals i de divulgació històrica i col·laborant en projectes cívics com ara l'Ateneu Filharmònic (1951-1973), el cineclub Ducal (1963) i l'Ateneu Juvenil (1965-1977).
La seua activitat literària comprén una primera etapa en castellà, fins al 1969, a la qual seguiren vint anys de silenci fins a l'aparició, el 1989, del seu primer recull poètic en català, que «sorprengué la crítica gratament perquè s'incorporava a les lletres valencianes una veu serena, madura i original, que al mateix temps destacava per una rara destresa tècnica que acreixia la musicalitat dels versos».
Al novembre del 2001, l'Ajuntament de Gandia el va nomenar fill adoptiu. L'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana el nomenà soci d'honor el 2003. El Centre d'Estudis i Investigacions Comarcals Alfons el Vell li dedicà al novembre del 2005 un homenatge, amb motiu del qual es va publicar el llibre Dic que tot es queda sempre (Poemes indèdits de Joan Climent).

## Obra
### Poesia en castellà

* Sonido de la sombra, 1956
* Parque de la esquina, 1964
* El circo, 1969

### Poesia en català

* Notícia de murmuris, València, Tres i Quatre, 1989
* Contraclaror, Barcelona, Columna, 1994, pròleg de Marc Granell
* Els colors de l'arc iris, València, Bromera, 2001, pròleg de Marc Granell
* Poemes a l'alegria, Gandia, CEIC Alfons el Vell, 2005

### Prosa

* La «Delicà» de Gandia: documental d'una llegenda. Gandia, Colomar, 1991

## Referències

* 1 2 Mora, Ignasi. Joan Climent, poeta. Un supervivent del segle XX. La Pobla Llarga: Edicions 96, 2014. ISBN 9788415802365.
* ↑ Verger, Eduard J. «Joan Climent o la tensió dels sentits». El Temps, núm. 266, 24-30 juliol 1989, p. 92. ISSN: 1130-8060.
* ↑ Garcia Frasquet, Gabriel «Llum melodiosa». Caràcters, 2a època, núm. 21, (octubre 2002), p. 16. ISSN: 1132-7820.
* ↑ «Obra». escriptors.cat. Arxivat de l'original el 2014-12-22. [Consulta: 30 desembre 2015].

## Enllaços externs

* «Joan Climent i Pascual». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* Articles i estudis sobre Joan Climent en Traces (Base de dades de llengua i literatura catalanes)
# Joan Cristòfor de Gualbes i Setantí

Joan Cristòfor de Gualbes i Setantí (Barcelona a mitjan segle xv) fou dominic i era fill del Conseller Joan Gualbes.
Professà en el convent de predicadors de Santa Catalina màrtir de Catalunya, fou home de vasta cultura tant filosòfica com teològica, professor de la Universitat de Lleida, inquisidor de Girona, prior del seu convent nadiu, mestre en teologia i un dels religiosos més conspicus del regne d'Aragó. Eloqüent orador i partidari acèrrim del Príncep de Viana, fou el més gran enemic que tingué Joan el Sense Fe, i el que amb la seva paraula va mantenir encesa la resistència de Catalunya a ser governada per aquell al qual acusava de parricidi.
Jerónimo Zurita, cronista aragonès, que és un enemic declarat de Gualbes, diu d'aquest que amb una desenfrenada temeritat i soltesa predicava i ensenyava una doctrina molt escandalosa i reprovades, però analitzades serenament les acusacions que li fa, es veu que la doctrina del predicador era teològicament correcta i eco de l'ensenyat per Sant Tomàs d'Aquino en la Summa Teològica i particularment en el tractat De regimine principum, i estava d'acord amb el que estableix el Concili de Constança en condemnar l'apologia de l'assassinat del Duc d'Orleans escrita pel clergue parisenc Jean Petit.
A Gualbes es degué molt en la resistència oposada pels catalans a les tropes reials i en l'oferiment del comtat al rei Renat, al duc de Lorena, l'oració fúnebre del qual predicà en la catedral de Barcelona el 1470 i a Lluís XII de França. Zurita el va confondre en part amb un altre Gualbes, clergue secular (no dominic com algú va escriure), al que Sixt IV, en breu dirigit a fra Tomàs de Torquemada, anomena fill de la inquietat per les seves exaccions al front de la Inquisició de València.
Gualbes no tan sols fou professor i predicador de reconegut mèrit, sinó que tant o més que per aquests conceptes mereix una menció com escriptor polígraf, devent-se-li un Tractat sobre les torbacions de Catalunya, que estava en poder de Zurita; els seus Sermons polítics, tant celebrats per Víctor Balaguer, en els que exposa la doctrina escolàstica vers la sobirania, el seu origen i els seus límits amb una claredat i vigor de pensament que el parangonen amb Savonarola i fra Pedro Cieza de León els seus contemporanis; els seus Sermons de tempore et de sanctis i el seu Tractatus de Mauro Mago.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1543-44 (ISBN 84-239-4526-X)
# Joan Freixas i Camps

Joan Freixas i Camps (Girona, 28 d'abril de 1962) és un ex-pilot de trial català que destacà en competicions estatals durant la dècada del 1980. La temporada de 1980 fitxà per OSSA juntament amb un altre jove valor, Gabino Renales, i tots dos compartiren equip al campionat d'Espanya de trial amb pilots del nivell de Toni Gorgot, Albert Juvanteny, Quico Payà i Joaquim Abad. Després de la fallida d'OSSA passà a Merlin, on compartí equip entre d'altres amb Lluís Gallach i esdevingué un dels pilots més carismàtics de la marca.
Al llarg de la seva carrera, Freixas assolí bons resultats al campionat estatal, entre ells el subcampionat a la Copa Júnior el 1980 amb l'OSSA i un altre subcampionat absolut el 1985, amb la Merlin. Va guanyar també proves destacades, com ara els Tres Dies de Trial de Santigosa de 1989, aquest cop amb Gas Gas.

## Palmarès

| Any | Motocicleta | C. d'Espanya |
| 1980 | OSSA | 2n Júnior |
| 1981 | OSSA | 11è |
| 1982 | Merlin | 9è |
| 1983 | Merlin | 8è |
| 1984 | Merlin | 5è |
| 1985 | Merlin | 2n |
| 1986 | Merlin | 5è |
| 1987 | Merlin | 10è |
| 1988 | Merlin | 7è |
| 1989 | Gas Gas | 7è |

## Referències

* ↑ «The rider. Freixas Juan» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 15 desembre 2021].
* ↑ «Joan Freixas» (en castellà). bonaigua-trial.com. [Consulta: 16 març 2022].
* ↑ «Freixas, Renales i Gallach, estrelles del Trial Indoor de Girona de demà». El Punt Diari [Girona], 30-10-1986, p. 28.
* ↑ «Entrevista a Gabino Renales» (en castellà). todotrial.com, 18-12-2019. [Consulta: 16 març 2022].
* ↑ Callejo, F. «Juan Freixas. Subiendo peldaños» (en castellà). Moto Verde. Publicaciones Howard España, S.A. [Madrid], núm. 83, 6-1985, p. 44-45.
* ↑ «XIV Reviure Trial OSSA» (en castellà). todotrial.com, 27-02-2005. [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «Joan Freixas Interview» (en anglès). retrotrials.com, 01-06-2012. [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «Merlin vuelve al mercado con la Merlin DG2 T Edición 35 Aniversario» (en castellà). motorpasionmoto.com, 25-04-2014. [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «3 Dies Trial Sentigosa» (en castellà). enciclopedia.cat. Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 15 març 2022].
# Joan Gamisans Arabí

Joan Gamisans Arabí (Eivissa, Balears, 22 d'agost de 1879 - Madrid, 23 de juliol de 1933) fou un cantant i compositor eivissenc.
El 1912 guanyà per oposició una plaça de tenor en la Reial Capella de s'ha Majestat. És autor de les òperes espanyoles A mucho amor, mucho perdón, La Sulamita, Noche gaditana, Mari Sol i d'altres.
Lluitador incansable en pro de l'òpera espanyola, va organitzar diverses campanyes en aquest sentit, sent la més important la que s'anuncià el maig de 1920 en el Teatre Reial a base de produccions inèdites de diversos compositors espanyols, entre ells Bretón, i que no arribà a efectuar-se degut a l'oposició del comissari reial d'aquell coliseu.
Més tard posà en escena les òperes citades anteriorment en teatres de províncies, sense que el teatre oficial del país fes cap intent de protecció que tant necessitava l'art de la nació.
A final del mes de juliol de 1930 va fundar l'Orfeó de Música Eivissenc.

## Referències

* ↑ «Dades a Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera». Arxivat de l'original el 2013-06-11. [Consulta: 15 febrer 2013].
* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Orfeó de Música Eivissenc

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volu núm. 25, pàg. 646 (ISBN 84-239-4525-1)