OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Malapterurus occidentalis

Malapterurus occidentalis és una espècie de peix de la família dels malapterúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 32 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 36-38.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: rius Gàmbia i Géba (Gàmbia i Guinea Bissau).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986: Malapteruridae. p. 102-104. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Howes, G. 1985. The phylogenetic relationships of the electric catfish family Malapteruridae (Teleostei: Siluroidei). J. Nat. Hist., 19: 37-67.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Norris, S.M., 2002: A revision of the African electric catfishes, family Malapteruridae (Teleostei, Siluriformes), with erection of a new genus and descriptions of fourteen new species, and an annotated bibliography. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool., 289:155 p.
* Roberts, T.R., 2000. A review of the African electric catfish family Malapteruridae, with descriptions of new species. Occas. Pap. Ichthyol. 1:1-15.
* Teugels, G.G., 1992. Malapteruridae. p. 496-499. A C. Leveque, D. Paugy, G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28 Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Malapterurus stiassnyae

Malapterurus stiassnyae és una espècie de peix de la família dels malapterúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 30 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 38-42.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: des de Guinea fins a Libèria.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986: Malapteruridae. p. 102-104. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Howes, G. 1985. The phylogenetic relationships of the electric catfish family Malapteruridae (Teleostei: Siluroidei). J. Nat. Hist., 19: 37-67.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Norris, S.M., 2002: A revision of the African electric catfishes, family Malapteruridae (Teleostei, Siluriformes), with erection of a new genus and descriptions of fourteen new species, and an annotated bibliography. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool., 289:155 p.
* Roberts, T.R., 2000. A review of the African electric catfish family Malapteruridae, with descriptions of new species. Occas. Pap. Ichthyol. 1:1-15.
* Teugels, G.G., 1992. Malapteruridae. p. 496-499. A C. Leveque, D. Paugy, G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28 Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Manducus greyae

Manducus greyae és una espècie de peix pertanyent a la família dels gonostomàtids.

## Hàbitat

És un peix marí i pelàgic-oceànic de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Papua Nova Guinea i Indonèsia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Goode G. B. & Bean T. H., 1896. Oceanic Ichthyology, a treatise on the deep-sea and pelagic fishes of the world, based chiefly upon the collections made by the steamers Blake, Albatross, and Fish Hawk in the northwestern Atlantic, with an atlas containing 417 figures. Spec. Bull. U. S. Natl. Mus. Núm. 2. Text: i-xxxv + 1-26 + 1-553.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Johnson, R. K., 1970. A new species of Diplophos (Salmoniformes: Gonostomatidae) from the western Pacific. Copeia 1970 (núm. 3): 437-443.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea. A revised and annotated checklist. Vol. 1. Myxinidae to Synbranchidae. Research Bulletin Núm. 41. Department of Fisheries and Marine Resources, Port Moresby, Papua Nova Guinea. 194 p.
* ↑ Gloerfelt-Tarp, T. i P.J. Kailola, 1984. Trawled fishes of southern Indonesia and northwestern Australia. Australian Development Assistance Bureau, Austràlia, Directorate General of Fishes, Indonèsia i German Agency for Technical Cooperation, República Federal d'Alemanya. 407 p.
* ↑ Harold, A.S., 1999. Gonostomatidae: bristlemouths. P. 1896-1899. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes. Part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Manitobaïta

La manitobaïta és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany i dona nom al grup de la manitobaïta. Rep el seu nom per Manitoba, la província canadenca a on es troba la seva localitat tipus.

## Característiques

La manitobaïta és un fosfat de fórmula química Na$_{16}$Mn2+ 25Al₈(PO₄)$_{30}$. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2009, i publicada per primera vegada un any després. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 5 i 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la manitobaïta pertany a «08.AC: Fosfats, etc. sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb els següents minerals: howardevansita, al·luaudita, arseniopleïta, caryinita, ferroal·luaudita, hagendorfita, johil·lerita, maghagendorfita, nickenichita, varulita, ferrohagendorfita, bradaczekita, yazganita, groatita, bobfergusonita, ferrowyl·lieïta, qingheiïta, rosemaryita, wyl·lieïta, ferrorosemaryita, qingheiïta-(Fe2+), marićita, berzeliïta, manganberzeliïta, palenzonaïta, schäferita, brianita, vitusita-(Ce), olgita, barioolgita, whitlockita, estronciowhitlockita, merrillita, tuïta, ferromerrillita, bobdownsita, chladniïta, fil·lowita, johnsomervilleïta, galileiïta, stornesita-(Y), xenofil·lita, harrisonita, kosnarita, panethita, stanfieldita, ronneburgita, tillmannsita i filatovita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita núm. 22, del grup nord del llac Cross, a Manitoba, Canadà. Es tracta de l'únic indret a on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 «Manitobaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 setembre 2017].
* ↑ «NEW MINERALS APPROVED IN 2009». IMA. [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ Scott Ercit, T.; Kimberly T. Tait; Mark A. Cooper; Yassir Abdu; Neil A. Ball; Alan J. Anderson; Petr Černý; Frank C. Hawthorne; Miguel Galliski «MANITOBAITE, Na16 Mn2+25 Al8 (PO4)30, A NEW PHOSPHATE MINERAL SPECIES FROM CROSS LAKE, MANITOBA, CANADA». The Canadian Mineralogist, 01-12-2010, pàg. 1455–1463. DOI: https://doi.org/10.3749/canmin.48.5.1455 [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ «Manitobaite». Handbook of mineralogy. [Consulta: 31 març 2024].
# Mannix

Mannix és una sèrie de televisió protagonitzada per Mike Connors, que es va emetre entre 1967 i 1975.

## Mannix

Aquesta sèrie estatunidenca dels anys 1960 va canviar el paradigma del clàssic detectiu privat. Joe Mannix es caracteritzava per tenir una gran resistència física més que un agut poder de deducció. L'escenari de les seves recerques era el desèrtic ambient californià, pel qual transitava sense cap complex, i fins fins i tot s'atrevia a afaitar-se mentre conduïa el seu cotxe cap a un altre nou cas. I és que Bruce Geller, creador de la sèrie, s'havia proposat incorporar a la figura de l'investigador tota la tecnologia i electricitat pròpia de mitjan anys 60. Tampoc es va descurar el costat social; la fidel assistent de l'investigador no va ser la típica rossa inútil o la pèl-roja insulsa: Peggy era una senyora afroamericana, i fou la primera sèrie "blanca" estatunidenca que consagra en el rol de partenaire a una dama de raça negra. Mannix li posarà, per descomptat, el pit a les bales. Durant el transcurs de la sèrie és ferit de bala (més d'una dotzena de vegades). Sempre que Mannix es ficava en un dels seus descapotables es podia esperar que li disparessin des d'un altre automòbil, o que tingués una persecució o que trobés el seu vehicle sabotejat. En fer el pilot de televisió My Name is Mannix, Connors es va dislocar l'espatlla en l'enregistrament d'una escena de persecució.
Mannix vivia en Passeig Verdes núm. 17, a l'oest de Los Angeles. Després del servei militar en la Guerra de Corea, Mannix va assistir a la Universitat, es va graduar en 1955 i va obtenir la seva llicència d'investigador privat en 1956. En la primera temporada ell utilitzava una pistola Walther PPK i un revòlver Colt calibre 38.
Paràgraf a part mereix la música de la sèrie, tan addictiva com la seva presentació multicolor. Va ser demanada intel·ligentment a un geni de l'època, Lalo Schifrin, creador d'un altre enorme clàssic dels soundtrack, Missió: Impossible.

## Argument

Joe Mannix (Mike Connors) era un solitari detectiu privat, amant de les actuacions esportives. L'acció transcorria a Los Angeles.
La sèrie va ser una creació de Bruce Geller i va debutar en la cadena televisiva CBS el 7 setembre de 1967 amb el capítol: "My Name is Mannix". Mike Connors va ser nominat en quatre oportunitats als premis Golden Globe Award, guanyant un dels quatre, Gail Fisher va ser nominada a quatre premis Emmy, guanyant una vegada, i en tres Golden Globe Award, guanyant dues vegades. La música va ser composta per Lalo Schifrin.
Després de 8 temporades la sèrie va acabar el 27 de agost de 1975.

## Protagonistes

| Actor | Paper |
| Mike Connors | Joe Mannix |
| Joseph Campanella | Lew Wickersham: cap de Mannix |
| Gail Fisher | Peggy Fair: secretària de Mannix |
| Robert Reed | tinent Adam Tobias |
| Ward Wood | tinent Art Malcolm |
| Larry Linville | tinent George Kramer |

## Referències

* ↑ Snauffer, Douglas. Crime Television. Westport, Connecticut: Praeger Publishers, 2006, p. 40. ISBN 0-275-98807-4.
* ↑ «YouTube».

## Enllaços externs

* Web oficial de Mannix a Nick at Nite
* DVD review of series and production history
# Manuel Adriansen

Manuel Adriansen (Anvers, principis del segle xv) fou un compositor de música holandès i celebrat mestre del llaüt.
És autor de dos tractats en xifra per aquell instrument, titulats Pratum Musicum i Novum Pratum Musicum (Anvers, 1592).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 2, pàg. 1023 (ISBN 84-239-4502-2)
# Piconadora

Una màquina piconadora o piconadora), compactadora, aplanadora/esplanadora, afermadora, afetgegadora o corró és una màquina auto-propulsada (vehicle) que serveix per a pitjar i fer ferma una capa de terra, grava o material semblant.
Les afetgegadores són indispensables en la construcció de carreteres. En la fase inicial d'afermar el sòl i en la fase d'acabament per a compactar i allisar la mescla de grava i quitrà que forma la superfície final de rodament per als vehicles automòbils. També s'utilitzen per a aplanar i compactar superfícies de tota mena, en la construcció d'edificis o complexos esportius."
Abans de les compactadores autopropulsades algunes tasques d'aplanament i compactació es feien amb corrons de tracció animal. Un exemple típic de l'ús de corrons era en la construcció i manteniment d'eres per a batre els cereals segats. Amb l'arribada de les màquines de vapor aparegueren les primeres piconadores de vapor que encara eren freqüents als anys 50 del segle passat.
Les afermadores actuals van propulsades per motors dièsel. Algunes actuen per simple gravetat, per acció del mateix pes. Altres disposen d'un sistema vibrador que permet incrementar la pressió de treball sobre el terreny sense haver d'augmentar el pes de la màquina.

## Referències

* ↑ «Sobre el mot piconadora», Lluís Marquet Serra d'Or, núm. 418, p. 38, octubre 1994. L'autor creu que el terme piconadora no respon sinó a un calc del castellà; suggereix compactadora, afermadora, afetgegadora. El mot català "piconadora" és, segons Lluís Marquet Marquet, un calc lingüístic del castellà. Lluís marquet, Aclariments sobre la llengua científica i el català Arxivat 2012-10-30 a Wayback Machine. Institut d'Estudis Catalans, 2011 (català)
# Reus Alegre

Reus Alegre: semanario humorístico y literario va ser una publicació satírica reusenca que sortí l'any 1891.

## Història

Tot i el seu lema, queda lluny d'un setmanari humorístic. Publica alguna notícia amb certa gràcia, però es dedica sistemàticament a criticar l'ajuntament, en les seves decisions o comportaments, sempre des d'una perspectiva conservadora. La publicació apareix quan els conservadors perden l'alcaldia a la ciutat. Es mantindrà en una línia moralista i de legalitat barata, que li serveix de pretext per la manca d'humor i de sàtira en el seu contingut.
En el seu contingut literari, inclou gran quantitat de poesies i textos, però la seva qualitat és bastant pobra. El periodista i historiador reusenc Gras i Elies diu: "Otro semanario que salió de la imprenta de Sabater y fue de poca duración".

## Aspectes tècnics

Cada número tenia setze pàgines. S'imprimia a la Impremta de Sabater, després a la d'Eduard Navàs i finalment a la de Pere Bofarull, i tenia la redacció al carrer de les Galanes núm. 47. El preu era de 10 cèntims. El director va ser Pau Valls Gavaldà, i els articles anaven signats amb pseudònims. Sortia els diumenges. A partir del número 7 sortia els dissabtes. Se'n coneixen 7 números, del 15 de març al 13 de juny de 1891. Tenia capçalera mixta, amb l'escut de la ciutat i els textos eren en català i castellà.

## Localització

* Biblioteca Central Xavier Amorós.

## Referències

* 1 2 Ferran, Marc. Humor i sàtira a Reus: l premsa satírica (1868-1936). Reus: Centre de Lectura, 1992, p. 45. ISBN 8487873049.
* ↑ Gras i Elies, Francesc. El periodismo en Reus desde 1813 hasta nuestros días. Tarragona: Tipografía de F. Arís e Hijo, 1904, p. 41.
* ↑ «Reus Alegre». Catàleg Argus. [Consulta: 4-V-2015].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Trial de Sant Llorenç 1973

L'edició de 1973 del Trial de Sant Llorenç fou la 7a d'aquesta prova, organitzada pel Motor Club Terrassa. El trial era la tercera prova del Campionat d'Europa d'aquell any i tingué lloc el 4 de març pels voltants de Sant Llorenç del Munt, amb sortida a Matadepera, Vallès Occidental. Hi participaren 110 pilots, els quals hagueren de superar 25 zones repartides al llarg d'un recorregut que calia completar 2 vegades.
Fou força comentat el fet que el guanyador de les tres darreres edicions de la prova, Mick Andrews, en aquesta ocasió no passà del catorzè lloc a causa de la manca de competitivitat de la seva motocicleta, el prototipus Yamaha que estava desenvolupant per a la seva nova marca. Andrews debutà en competició amb el prototipus justament en aquest trial, mentre els afeccionats catalans xiulaven al seu pas en sentir-se traïts pel canvi de marca de l'anglès, després d'anys d'èxits amb OSSA.

## Classificació

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Martin Lampkin | Bultaco | 51,6 |
| 2 | Rob Shepherd | Montesa | 57,5 |
| 3 | Ignasi Bultó | Bultaco | 62,8 |
| 4 | Charles Coutard | Bultaco | 71,8 |
| 5 | Walter Luft | Puch | 74 |
| 6 | Malcolm Rathmell | Bultaco | 74,6 |
| 7 | Francesc Payà | OSSA | 77 |
| 8 | Ulf Karlson | Montesa | 78 |
| 9 | Rob Edwards | Montesa | 78,6 |
| 10 | Jack Galloway | Kawasaki | 81 |

## Referències

* ↑ «Campeonato de Europa: Trial de Sant Llorenç de Munt» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 05-03-1973. [Consulta: 14 gener 2014].
* ↑ San Martín, Horacio. «Mick Andrews, una leyenda sin fin» (en castellà). todotrial.com. [Consulta: 18 setembre 2009].

### Bibliografia

* «Trial FIM European Championship 1973 - G.P. Spain - Espagne» (PDF) (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 28 de juliol 2014. [Consulta: 20 febrer 2011].
* Alguersuari, Jaume (Director) «Historial Trial Sant Llorenç de Munt» (en castellà). Solo Moto. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 131, 09-03-1978, p. 47.
* «Historial Trial Sant Llorenç del Munt». A: Programa XIII Trial de Sant Llorenç del Munt (en castellà). Terrassa: Motor Club Terrassa, 11 març 1979, p. 32.
* «Historial Trial de Sant Llorenç del Munt». A: Programa XV Trial de Sant Llorenç del Munt (en castellà). Terrassa: Motor Club Terrassa, 22 febrer 1981, p. 5.
# Manuel del Pilar

Manuel del Pilar (segle xviii) fou un músic i monjo jerònim del Reial Monestir de Guadalupe. S'ignora on va néixer i la data de la seva mort, que oscil·la al voltant de 1783. Abans d'ingressar a l'orde desenvolupà el magisteri de capella de la catedral de Zamora, sent el seu nom Manuel Piquer, amb el que van signades les obres compostes entre 1750 i 1760, i amb l'orde d'aquesta data endavant fins al 1783. En l'Arxiu de música de Guadalupe s'hi conserven unes 250 composicions religioses, i al de l'Escorial hi ha dues Visperas, a vuit veus (1762-63), i Visperas á 8 de Nuestra Señora del P. Maestro de Capilla de Guadalupe Fr. Manuel del Pilar.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 44, pàg. 883, ISBN 84-239-4544-8
# Manuela Malasaña Oñoro

Manuela Malasaña Oñoro (Madrid, 10 de març de 1791 - Madrid, 2 de maig de 1808) va ser una de les víctimes de l'Aixecament del 2 de maig de 1808 reprimit per les tropes napoleòniques destacades a la capital espanyola, la memòria de la qual és honrada com una de les heroïnes populars d'aquella jornada i de la posterior Guerra del Francès.
Era filla del forner francès Jean Malesange, castellanitzat "Malasaña", i de la seva esposa Marcela Oñoro. De professió brodadora, vivia al carrer de san Andrés núm. 18.
Les circumstàncies de la seva mort són discutides. Segons una versió dels fets, a imatge d'altres joves, es va incorporar a la defensa del Parc d'Artilleria de Monteleón, situat en la posteriorment batejada com a Plaça del 2 de maig, liderada pels oficials Luis Daoíz i Pedro Velarde, facilitant el subministrament de pólvora i municions. Segons altres versions, Malasaña hauria quedat en el seu taller a l'abric de la lluita, però en creuar-se amb una patrulla de soldats francesos, aquests haurien intentat abusar d'ella mentre la registraven, i en defensar-se, hauria deixat al descobert les tisores pròpies de la seva professió que portava al damunt. Acusada llavors d'ocultar una "arma", va ser executada i el seu cos registrat amb el núm. 74 en la relació de 409 víctimes que es conserva en els arxius militars i municipals de Madrid, estudiats en 1908.
Va ser enterrada a l'Hospital de la Buena Dicha, al carrer de Silva, que havia estat fundat en 1594 i que acollia la gent pobra. En aquest lloc van ser atesos molts dels ferits en aquest dia del 2 de maig i enterrats molts dels caiguts.
El seu retrat es troba a la Sala d'Heroïnes del Museu de l'Exèrcit.
Manuela havia de ser famosa al seu barri per la seva joventut i simpatia, i el fet de morir tan jove i lliurant la seva vida a la causa de la llibertat va fer que es creés entorn de la seva memòria una gran llegenda d'heroïna. Madrid va dedicar a la seva memòria un barri: el barri de Malasaña. Així mateix, a Madrid, prop del carrer on vivia (San Andrés), es troba el carrer amb el seu mateix nom. Móstoles li va dedicar temps després un carrer i una estació de metro a la Línia 12.

## Referències

* ↑ Diario El Mundo, Manuela Malasaña

## Bibliografia consultada

* RÉPIDE, Pedro. Las calles de Madrid. Editorial Afrodisio Aguado,S.A., Madrid, 1981. ISBN 84-202-0001-8
* MESONERO ROMANOS, Ramón. El antiguo Madrid. Primera parte. Editorial Renacimiento, Madrid 1925.