OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jaume Bofill i Ferro

Jaume Bofill i Ferro (Barcelona, 28 de febrer de 1893 - Barcelona, 12 de juliol de 1968) fou un poeta i crític literari català.
Fill d'una nissaga de farmacèutics (el seu rebesavi havia estat apotecari de cambra de Carles III) feu la carrera de farmàcia i arribà a tenir una farmàcia a Barcelona. Com que no era aquesta la seva vocació, estudià posteriorment la carrera de lletres, i va seguir els cursos de grec de Carles Riba a la Fundació Bernat Metge.
Va formar part del grup Caligenea de Josep Carner, a qui va conèixer pel seu cosí segon Jaume Bofill i Mates (Guerau de Liost). Dins el marc cultural del segon noucentisme, participà en iniciatives editorials i periodístiques fins a la guerra civil. Va publicar articles a La Publicitat, Revista de Catalunya, Revista de Poesia, La Nova Revista i Ariel.
A La Nova Revista Bofill i Ferro va escriure el primer article important sobre Marcel Proust en català («Marcel Proust», febrer del 1928), seguit d'un altre a la Revista de Catalunya («Proust i els medis socials», 1934). Entremig (1932) va publicar la traducció al català de la segona part del primer volum d'A la recerca del temps perdut (Un amor de Swann), la primera traducció al català (tot i que parcial) de l'obra de Proust.

## Obra

* Traducció al català d'Un amor de Swann, de Marcel Proust (Ed. Proa, 1932).
* Vint-i-cinc anys de crítica (1959) (Premi Josep Yxart 1958) Recull dels seus articles publicats a les revistes La Publicitat, Revista de Catalunya i La nova Revista, entre d'altres.
* Cent anys de poesia catalana (completada i publicada per Antoni Comas) (1968).
* Poetes catalans moderns (pròleg d'Albert Manent i nota editorial d'Àlex Susanna). escrita entre 1953 i 1955 per encàrrec de la Fundació Minerva de Fèlix Millet, i publicada el 1986. Guardonada amb el Premi d'assaig de la Generalitat de Catalunya.
* Traducció al català de Converses amb Goethe, de Johann Peter Eckermann. Traducció dels anys 40 del segle xx, publicada el 1995.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Torra i Oliveres (CIVTAT).
* ↑ Manent - 1993, pàg. 17.
* 1 2 Manent - 1993, pàg. 18.
* ↑ Lladó (Diccionari de la traducció catalana) - 2011.
* 1 2 Craig - 2016, pàgs. 94-95.

## Bibliografia

* Manent, Albert «Jaume Bofill i Ferro: Retrat d'un crític humanista» (pdf). Revista de Catalunya, 73, 4-1993.
* Lladó, Ramon; Bacardí, Montserrat (direcció diccionari); Godayol, Pilar (direcció diccionari). «Bofill i Ferro, Jaume». A: Diccionari de la traducció catalana (html). Vic: Eumo Editorial / Universitat Autònoma de Barcelona / Universitat de les Illes Balears / Universitat Jaume I / Universitat de Vic, 2011. ISBN 9788497663960 [Consulta: 2 desembre 2018].
* Craig, Herbert E. «La recepció de Marcel Proust en la premsa castellana i catalana (1919 - 1935)». A: Xavier Pla. Proust a Catalunya. Lectors, crítics, traductors i detractiors de la Recherche. Barcelona: Arcàdia, 2016, p. 85-99. ISBN 9788494616303.
* Torra i Oliveres, Lluís «Jaume Bofill i Ferro (1893 ·1968)». CIVTAT. Ideari d'art i cultura [Consulta: 19 gener 2003].
# Joan Burdeus Soler

Joan Burdeus Soler (Barcelona, 1989) és un redactor, guionista i periodista català especialitzat en televisió, cinema, cultura contemporània i filosofia. Graduat en Filosofia per la Universitat de Barcelona i en Comunicació Audiovisual per la Universitat Ramon Llull, treballa com a crític cultural per a diversos mitjans.
Des de 2016, Burdeus desenvolupa el gruix de la seva feina al digital cultural Núvol, on exerceix de cap d'opinió i de cap de la secció "Pantalles", on publica setmanalment articles sobre televisió, cine, cultura digital i pensament contemporani. Ha estat redactor en cap de la sèrie documental de Betevé Lògic: arxiu cultural. Dins del món de l'audiovisual de ficció, ha participat com a guionista i director en diversos projectes, com el curtmetratge Trobar-te (2018), seleccionat en diversos festivals, o la websèrie Welcome to Berlin, finalista del Festival Zoom Igualada 2017.

## Referències

* ↑ «Joan Burdeus». Kosmopolis (CCCB), 14-02-2019. [Consulta: 28 setembre 2019].
* ↑ «Joan Burdeus». CCCB, 07-05-2019. [Consulta: 24 setembre 2019].
# Joan-Ferran Cabestany i Fort

Joan-Ferran Cabestany i Fort (Barcelona, 1930 - Barcelona, 26 de setembre de 2013) fou un historiador català, pioner en l'estudi de la demografia de l'edat mitjana a Catalunya. Fou professor de la Universitat de Barcelona (1964-84), conservador de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (1961-74 i 1990-95) i director del Museu d'Història d'aquesta (1987-90). Secretari de la Societat Catalana d'Estudis Històrics, fou president dels Amics de l'Art Romànic (1983-99) i de l'Arxiu Bibliogràfic de Santes Creus (1995-2001). Fou membre dels patronats de Santes Creus (1969-2001) i, des del 1994, del de la Seu Vella de Lleida. Fou també membre del consell assessor de l'obra col·lectiva Catalunya Romànica (1990), i membre numerari de l'Institut d'Estudis Catalans (1999). També havia col·laborat en alguns estudis a Olesa de Montserrat on tenia família.
Quan era estudiant, en 1949-1950, fou un dels promotors de la revista Curial, publicada a la Universitat de Barcelona.
Publicà, entre altres treballs d'història medieval catalana, Alfons el Cast (1960); Expansió catalana per la Mediterrània (1967); Jaume I (1208-1276): esbós d'una biografia (1976); Els mercaders catalans i l'illa de Sardenya (1984); Reial monestir de Santes Creus: guia històrica i arquitectònica (1997); La marca de l'Alt Gaià: el castell de Queralt (segles VIII-XII) (2000), L'Hospital de la Santa Creu. 1401 (2001), Jaume I: conqueridor i home de govern. 1208-1276 (2004).

## Referències

* ↑ «Joan-Ferran Cabestany i Fort». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Directori dels membres, 1907-2002. Institut d'Estudis Catalans, 2002, p. 217. ISBN 9788472836433 [Consulta: 4 febrer 2015].
* ↑ «Curial | enciclopedia.cat». [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Obituari: Joan-Ferran Cabestany i Fort, membre de la Secció Històrico-Arqueològica de l'Institut d'Estudis Catalans». Tribuna d'Arqueologia, 31-10-2013. Arxivat de l'original el 4 de febrer 2015. [Consulta: 4 febrer 2015].
# Esterilitat

Esterilitat és la incapacitat d'un organisme, permanent o transitòria, de generar gàmetes viables. Això implica una impossibilitat de reproduir-se, per oposició a la fertilitat. Les causes d'esterilitat són diverses i varien amb la funció del sexe.
Causes dels humans Dins de l'espècie humana, referent a la dona, les causes poden ser la falta d'ovulació per qüestions hormonals, malformacions en els òrgans sexuals, radiacions nocives, les seqüeles de malalties com tuberculosis i l'existència de quists, fibromes o pòlips. Els factors tòxics que ocasionen discreció hormonal reben poca atenció però tenen una rellevància creixent, des dels presents en l'àmbit domèstic fins al laboral. Quant als homes, una de les causes freqüents és l'origen genètic: si es produeix una tricoma en algun parell de gens de l'ADN, aquesta es manifesta amb efectes generalment desfavorables, com poden ser la síndrome de Down o la síndrome Klinefelter. L'esterilitat és, per exemple, una de les manifestacions d'aquesta última síndrome. Les causes poden ser la producció d'una quantitat de semen per davall del necessari per fecundar l'òvul, la mobilitat defectuosa dels espermatozoides encara que el nombre sigui adequat, l'obstrucció dels conductes pels que circulen, la disfunció erèctil, seqüeles de malalties com les patrotiditis o febre urliana, radiacions nocives, el cafeïsme i l'alcoholisme.
L'esterilitat és una malaltia que afecta entre el 15 al 20 per cent de les parelles en edat reproductiva, el que equival a dir que una de cada 5 parelles té problemes per a assolir l'embaràs. La infertilitat, en canvi, és definida com la impossibilitat de dur l'embaràs a terme, perquè el mateix es deté o perquè es perd en algun moment del desenvolupament. En la literatura saxona ambdós termes s'usen en forma indistinta com sinònims; això de vegades és preferible també en espanyol, ja que la paraula esterilitat té una càrrega emocional i una connotació més dura i irreversible que el terme infertilitat. Per aquest motiu les paraules esterilitat i infertilitat s'utilitzen en forma indistinta per a definir a aquella parella amb dificultats per a concebre o mantenir un embaràs després d'un temps adequat de recerca.
# Antiga Escola Municipal d'Arts i Oficis

L'Antiga Escola Municipal d'Arts i Oficis és un edifici situat al carrer de Rogent, 51 al barri del Camp de l'Arpa de Barcelona, catalogat com a a bé cultural d'interès local. Actualment allotja l'Institut Caterina Albert, anomenat fins al 2020 Juan Manuel Zafra.

## Història

Fou projectat el 1911 pels arquitectes Pere Falqués i Urpí i Antoni de Falguera i Sivilla en substitució d'una anterior del 1891 emplaçada a l'antiga Casa de la Vila, atorgada al poble a petició d'un grup d'obreres que volien escola nocturna i que, amb caràcter provisional, fou així concedida.

## Descripció

L'edifici està realitzat totalment de maó vermell amb ornaments de ceràmica de color verd. Format per cinc cossos. La façana central té la coberta a dues vessants. Els cossos que fan costat a la façana principal també són decorats, però tenen els teulats de forma castellera, amb suposats merlets, i els cossos dels extrems són coberts per arcs. Totes les façanes tenen finestrals de punt rodó i apuntat. Tota una sèrie de filigranes formen un conjunt d'estil modernista.

## Referències

* 1 2 3 «Escola Municipal d'Arts i Oficis». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «L’Institut Juan Manuel Zafra passa a denominar-se Caterina Albert». Districte de Sant Martí. Ajuntament de Barcelona, 26-11-2020.

## Enllaços externs

* «Antiga escola d’Arts i Oficis (Institut Caterina Albert)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Psednos gelatinosus

Psednos gelatinosus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 3 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batipelàgic que viu entre 0-650 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic nord-oriental: el sud-est de Groenlàndia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Barnard K. H., 1927. Diagnoses of new genera and species of South African marine fishes. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 9) v. 20 (núm. 115). 66-79.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Chernova, N., 2001. A review of the genus Psednos (Pisces, Liparidae) with description of ten new species from the north Atlantic and southwestern Indian Ocean. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 155 (núm. 10): 477-507.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Møller, P. R., J. G. Nielsen, Knudsen S. W., J. Y. Poulsen, K. Sünksen i O. A. Jørgensen, 2010. A checklist of the fish fauna of Greenland waters Zootaxa 2378: 1–84.

## Bibliografia

* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Montagut (Arieja)

Montagut de Coserans (en francès Montégut-en-Couserans) és un municipi francès, situat a la regió d'Occitània, departament de l'Arieja.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Minifundi

Un minifundi és una finca rústica de dimensions reduïdes, la producció de la qual és insuficient per a l'abastiment de la família propietària. Tot i que ho solen ser, no són necessàriament petites propietats. És força freqüent que una gran propietat s'arrendi a molts pagesos individuals en minifundis, o explotacions molt petites que no tenen la superfície suficient per a ésser rendibles. També és possible el cas invers, una petita propietat que s'explota conjuntament amb d'altres, que poden ser també petites, però que no constitueixen un minifundi perquè el conjunt té prou superfície per a ésser suficient.
És un sistema molt comú al nord d'Espanya i especialment a Galícia, a conseqüència del règim tradicional d'herència que hi ha des de l'època de la conquesta als àrabs. En aquest règim d'herència el terratinent reparteix la seva propietat entre tots els seus fills a parts iguals, resultant així terrenys cada vegada més petits. El matrimoni fa que una parella pugui heretar dos petits trossos de terreny separats (un de part de cadascú), i dividiran cadascun d'ells entre el nombre de fills que tinguin, que heretaran així terrenys petits i separats.
El 2016 es va fer un experiment exitós en la Cooperativa Sant Vicent Ferrer de Benaguasil amb un tipus de gestió anomenat gestió en comú, pensat per a solucionar problemes de productivitat dels cultius en minifundis.

## Referències

* ↑ Palomero Caro, Rafael i Pérez Rodríguez, Josep Maria: Histocard 2. Història contemporània de Catalunya i d'Espanya. Castellnou Edicions. Barcelona, abril del 2006. Col·lecció Minimanual, núm. 14. ISBN 84-9804-211-9. Plana 25.
* ↑ Mora Paretas, Albert. Análisis de una iniciativa de gestión en común de la producción en una cooperativa hortofrutícola (Tesi de Màster), 2016.
# Tabula hospitalis de Baetulo

La tabula hospitalis de la ciutat romana de Baetulo és una taula de bronze en molt bon estat, trobada per Joaquim Font i Cussó l'any 1934, conservada i exposada al Museu de Badalona. És un document epigràfic de gran valor, que fa referència a un pacte d'hospitalitat datat el 8 de juny de l'any 98 dC entre els baetulonenses, antics badalonins, i Quint Licini Silvà Granià.
Apareguda en una de les dependències d'una gran domus a la zona del fòrum de Baetulo, de fet a la zona de les excavacions del Clos de la Torre dutes a terme entre 1934-36. Va ser trobada concretament el 9 d'abril de 1934 per l'arqueòleg badaloní Joaquim Font i Cussó. Refereix a un pacte d'hospitalitat dels badalonins amb un membre d'una important família romana relacionada amb la prefectura a la qual pertanyia Baetulo. La taula és feta en bronze, té un bon estat de conservació i actualment s'exposa al Museu de Badalona, després de ser recobrada amb altres peces, com la Venus, que van ser espoliades per les autoritats franquistes el 1940.
Datat del 8 de juny de l'any 98 dC que transcriu un pacte entre els badalonins -els baetulonenses- i un membre dels Licini Silvà Granià, anomenat patró de la ciutat, que ha permès plantejar la hipòtesi que relacionaria aquesta família amb la gran domus dels Licini de Badalona. Els Licini Silvà Granià van ser una família de gran importància, van arribar a assolir la prefectura de la Laietània litoral en temps de la dinastia flàvia, fins al consolat de Roma en època de l'emperador Trajà.

## Referències

* 1 2 Villarroya i Font, 1999, p. 41.
* ↑ Redacció, 1982, p. 6.
* ↑ Villarroya i Font, 1999, p. 42.

## Bibliografia

* Redacció «Tabula Hospitalis». Carrer dels Abres, 1a època, núm. 21, 1982.
* Villarroya i Font, Joan; AADD. Història de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 1999.
# Tsukuba Express

La línia Tsukuba Express (en japonès つくばエクスプレス線 - Tsukuba Ekusupuresu-sen), o TX és una línia de la Metropolitan Intercity Railway Company que enllaça l'estació d'Akihabara a Chiyoda, Tòquio i l'estació de Tsukuba a la prefectura d'Ibaraki. La línia va inaugurar-se el 24 d'agost de 2005.
La línia té 58.3 km i 20 estacions. Permet fer el recorregut d'Akihabara a Tsukuba en 45 minuts.

## Estacions

* Akihabara (秋葉原)
* Okachimachi(新御徒町)
* Asakusa (Tsukuba Express) (浅草)
* Minami Senju (南千住)
* Kita Senju (北千住)
* Aoi (青井)
* Rokucho (六町)
* Yashio (八潮)
* Misato Chuo (三郷中央)
* Minami Nagareyama (南流山)
* Nagareyama Central Park (流山セントラルパーク)
* Nagareyama Ōtaka-no-mori (流山おおたかの森)
* Kashiwa-no-ha campus (柏の葉キャンパス)
* Kashiwa Tanaka (柏たなか)
* Moriya (守谷)
* Miraidaira (みらい平)
* Midorino (みどりの)
* Bampaku Kinen Koen (万博記念公園)
* Kenkyu Gakuen (研究学園)
* Tsukuba (つくば)

## Transbordaments

* Akihabara : Yamanote, Keihin Tohoku, Chuo-Sobu, Tōkyō Metro Hibiya
* Shin Okachimachi: Toei Ōedo
* Minami Senju: línia Joban, Tōkyō Metro Hibiya
* Kita Senju: Joban, Tōkyō Metro Hibiya, Tōkyō Metro Chiyoda, Tobu Isesaki
* Minami Nagareyama: línia Musashino
* Nagareyama Ōtaka: Tobu Noda
* Moriya: Kanto Tetsudo Joso
# Thomas Baltzar

Thomas Baltzar (Lübeck, vers el 1630 - Regne Unit, 24 de juliol de 1663) fou un violinista i compositor alemany.
Fou un dels més cèlebres concertistes de la seva època, ja que es diu que feia verdaders prodigis. A l'edat de vint-i-sis anys s'establí a Anglaterra i Carles II el nomenà director de l'orquestra de 34 violins que havia creat. Es pot dir que introduí l'art del violí al Regne Unit i fou el primer tocà a quàdruple corda. Deixà diverses composicions, entre elles una Alemanya.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 411 (ISBN 84-239-4507-3)
# Thomas Ebdon

Thomas Ebdon fou un compositor anglès del segle xviii. Ensenyà música a Durham i publicà dues sonates per a clavecí, una col·lecció de Glees i Sacred Music, containing complete services for cathedrals (1790).

## Bibliografia

* Tom núm. 18 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Thomas Macé

Thomas Macé (Cambridge, 1613 - 1709) fou un cantant, llaütista, compositor i musicòleg anglès.
Durant molts anys desenvolupà el càrrec de Cantor del Trinity College de Cambridge. Va viure algun temps a York, per retornar després a Cambridge, on desenvolupà tasques d'administrador. Col·leccionista de llibres i instruments musicals, es va veure en la necessitat, per fer front a les dificultats econòmiques, de desprendre's de la seva col·lecció.
La seva obra principal és Musik's Monument, or a remembrancer of the best practical Musik, bolh divine and civil, et... (Londres, 1676) en tres volums, obra molt apreciada per les seves noticies vers una època en què tingué el seu origen la verdadera música d'orquestra. També va compondre cant coral, música per a llaüt i música diversa. Altres composicions de Macé han restat manuscrites.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 1163. (ISBN 84-239-4531-6)
# Thomas Ravenscroft

Thomas Ravenscroft ([...?], 1588 - Londres, 1635) fou un compositor anglès del Renaixement i el primer període Barroc.
Fou mestre dels infants de cor de l'església de Sant Pau de Londres, i també es dedicà al comerç de la música. Fou batxiller en música per la Universitat de Cambridge (1607) i és considerat com el músic més instruït del seu temps.
Se li deuen nombroses obres, entre elles les col·leccions de cants titulades Pommelia (Londres, 1609); Denteromelia (Londres, 1609), i Melismata (Londres, 1611); i una altra de salms (Londres, 1621-23), i entre les quals hi ha algunes obres compostes per Ravenscroft.
A més, publicà, un opuscle titulat A brief discourse of the true but neglected use of characterising the degree by their perfection, imperfection and diminution in mesurable musicke...(Londres, 1614).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 684 (ISBN 84 239-4549-9)
# Pol·len Edicions

Pol·len Edicions és una editorial cooperativa catalana especialitzada en pensament crític i l'ecoedició. Publica en català i castellà. Fundada a Barcelona de la mà de Jordi Panyella Carbonell, Mar Carrera Vendrell i Aida Iglesias de Prada, pren el nom metafòric de la pol·linització, com a activitat constructiva de les abelles respecte el medi que els envolta.el que l'editorial nomena com a "pol·linització social".
Forma part de la Federació de Cooperatives de Treball de Catalunya (FCTC), de la Xarxa d'Economia Solidària (XES) Cultura Cooperativa, el Ecosistema crítico del libro i l'Institut de l'Ecoedició.
Ha editat llibres inèdits en català com, per exemple, Jo no sóc d'aquí o Som moros en la boira? (guanyador del Premi Euskadi d'assaig de 2011) de l'escriptor basc Joseba Sarrionandia, o Quan els focs s'encenen, el primer llibre de poemes de Mikel Soto que es va publicar en edició bilingüe. Té ja una llarga trajectòria traduint obres de l'eusquera al català, d'altres autors com: Mari Luz Esteban, Fermin Muguruza, Uxue Alberdi, entre d'altres.
Des de 2013 publica a l'escriptor Gustavo Duch (coordinador de la revista Sobirania Alimentària, Biodiversitat i Cultures). Altres autories destacables en el seu fons editorial són: Virginie Despentes (Bye Bye blondie), Roberto Casati (L'elogi del paper), Elisenda Pascual, Marta Busquets, Santiago Alba Rico, entre d'altres.
En 2022 ha iniciat la primera col·lecció infantil en català "Som-hi totis" que mostra personatges explícitament no binaris, i fa servir el neomorfema -i per referir-s’hi. Escrita per Bel Olid i amb la participació de diferents il·lustradores.
Edita títols i col·leccions d'entitats com la pròpia XES, Gatamaula, Crític, SOS Racisme Catalunya, el Grup de Periodistes Ramon Barnils i l'Institut Català d'Antropologia, Fil a l'agulla, entre d'altres.
Entre 2014 i 2020 va gestionar l'Espai Contrabandos, una llibreria per la promoció i difusió del pensament polític i l'edició independent.

## Referències

* 1 2 3 Valenzuela, Pep «Pol·len Edicions, ecoedició i pensament crític per transformar el món». Cooperació Catalana. Fundació Roca Galés, núm. 419, 4-2018, pàgs. 10-12. ISSN: 1133-8415 [Consulta: 3 maig 2018].
* ↑ «Pol·len edicions». LiberisLiber.com, 2018. [Consulta: 7 maig 2018].
* 1 2 «Pol·len Edicions, Sccl». Coop57.coop. Arxivat de l'original el 2018-05-07. [Consulta: 7 maig 2018].
* ↑ «'Jo no sóc d'aquí' de Joseba Sarrionandia. Per fi, en català». CCMA.cat, 22-12-2014. [Consulta: 7 maig 2018].
* ↑ «Jordi Panyella: 'És insòlit que un autor que guanya premis hagi d'estar amagat'». Cugat.cat, 21-06-2013. [Consulta: 7 maig 2018].
* ↑ «Llibre 'Som moros en la boira?' de Joseba Sarrionandia». Verkami.com. [Consulta: 7 maig 2018].
* ↑ Bereziartua, Gorka. «Literatura basca perduda en la traducció al català». Directa, 28-11-2022. [Consulta: 22 desembre 2022].
# Fonds-Saint-Denis

Fonds-Saint-Denis és un municipi francès, situat a la regió de Martinica. El 2009 tenia 890 habitants, el municipi menys poblat de Martinica. Es troba vora el Mont Pelée i els costats dels Pitons du Carbet, a 27 kilòmetres de Fort-de-France.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1961 | 1967 | 1974 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| | 1.302 | 1.191 | 1.044 | 977 | 945 | 889 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989- | Max Nelzy | |
# Opmeer

Opmeer és un municipi de la província d'Holanda Septentrional, al centre-oest dels Països Baixos. L'1 de gener de 2009 tenia 11.305 habitants repartits per una superfície de 41,98 km² (dels quals 0,35 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Wieringermeer, a l'oest amb Niedorp, a l'est amb Medemblik i al sud amb Heerhugowaard i Koggenland.

## Centres de població

Aartswoud, De Weere, Gouwe, Hoogwoud, Opmeer, Spanbroek, Wadway i Zandwerven.

## Ajuntament

Eleccions municipals :
| Partit | 1998 | 1998 | 2002 | 2002 | 2006 | 2006 | 2010 | 2010 |
| Partit | Vots en % | Regidors | Vots en % | Regidors | Vots en % | Regidors | Vots en % | Regidors |
| CDA | 32,7 | 5 | 22,8 | 3 | 31,8 | 5 | - | - |
| VVD | 19,6 | 3 | 36,5 | 6 | 9,5 | 1 | - | - |
| PvdA | 21,1 | 3 | 9,1 | 1 | 18,0 | 3 | - | - |
| Gemeente Belangen | 20,6 | 3 | 11,6 | 2 | 28,4 | 4 | - | - |
| DSV | - | - | - | - | 12,3 | 2 | - | - |
| D66 | 6,0 | 1 | 13,9 | 2 | - | - | - | - |
| LPO | - | - | 6,1 | 1 | - | - | - | - |
| Total | 64,1% | 15 | 70,7% | 15 | 69,4% | 15 | - % | 15 |

## Enllaços externs

* www.opmeer.nl
# Waterland

Waterland és un municipi de la província d'Holanda Septentrional, al centre-oest dels Països Baixos. L'1 de gener de 2009 tenia 16.999 habitants repartits per una superfície de 115,64 km² (dels quals 63,52 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Purmerend i Edam-Volendam, a l'oest amb Landsmeer i al sud amb Amsterdam.

## Centres de població

Broek in Waterland, Ilpendam, Katwoude, Marken, Monnickendam, Overleek, Uitdam, Watergang i Zuiderwoude.

## Ajuntament

El consistori està format per 17 regidors:
* CDA, 5 regidors
* PvdA, 3 regidors
* GroenLinks 3 regidors
* VVD, 2 regidors
* Algemeen Belang, 2 regidors
* Waterland95, 2 regidors

## Enllaços externs

* www.waterland.nl