OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mas Montserrat (Castellcir)

El Mas Montserrat, o Cal Montserrat, és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada al nord-est del sector central del terme, al nord-oest de la urbanització del Prat i a ponent de la masia del Prat. És a la dreta del Xaragall de la Cuaranya i a l'esquerra del torrent de la Mare de Déu.
Des del Carrer de l'Amargura surt un carrer cap al nord que enllaça aquest nucli amb el de la Roureda, on enllaça al cap de 850 metres amb la pista que des de la carretera BV-1310 continua cap a Santa Coloma Sasserra. Continuant cap al nord per aquesta pista, en 650 metres s'arriba al lloc, just a ponent de la masia del Prat, d'on arrenca cap a ponent la pista rural que mena al Verdeguer. El Mas Montserrat és al nord d'aquest camí, a 500 metres de la pista de Santa Coloma Sasserra.
En l'actualitat (2010), al Mas Montserrat hi ha instal·lada una important empresa de productes naturals especialment dedicats als vegetarians.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Mas Montserrat en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Rata espinosa de Boki Mekot

La rata espinosa de Boki Mekot (Halmaheramys bokimekot) és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a Halmahera, l'illa més gran de l'arxipèlag de les Moluques. Fou descrita per primera vegada el 2013 i fou anomenada pel seu àmbit de distribució i lloc de descobriment a Boki Mekot.
És de mida mitjana amb una llargada de cap a gropa d'entre 14,5 i 16,7 cm, una llargada de cua d'entre 12 i 13,2 cm i un pes d'entre 72 i 99 grams. El pelatge és de color marró grisenc, a l'esquena més aviat marró fosc i a la panxa més blanc.

## Referències

* ↑ «rata espinosa de Boki Mekot». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 9 març 2025].
# Sometent a Catalunya

Sometent a Catalunya és una pintura a l'oli sobre tela realitzada pel pintor olotí Josep Berga i Boix l'any 1877. Actualment s'exposa al Museu d'Art de Girona en la sala 18, registrada amb el núm. 253.107. Les seves mides són 47 × 57,5 cm.

## Descripció

L'obra tal com la descriu Narcís Jordi-Aragó, ens mostra una columna de sometents de la Garrotxa, drets i armats a dalt de tot d'un turó, no gaire lluny d'una ermita, en actitud d'observar la contrada. A primer terme hi ha un d'ajupit. Mentre els uns reposen, els altres vigilen o saluden els que s'hi acosten, solitaris o de dos en dos. Les barretines vermelles posen l'única nota de color estrident sobre les gammes verdes i terroses del paisatge. Al seu voltant s'alça el panorama adust de la Garrotxa, escenari preferit per l'autor tal com ell va descriure amb la ploma:
| « | Clots i barrancs, bardissals i rouredes, pinedes i olivets, cloterades i turons atapaïts de brossa... | » |
Hi ha igual intensitat de llum en tot el quadre. Amb predomini de les gammes verdoses i colors terres. Destaca com a nota de color la vestimenta del sometent. Es tracta d'una composició triangular. Pinzellada prima en la realització de les figures i línies més gruixudes per al paisatge. El pinzell treballa amb superposició de diferents gradacions de color. La pinzellada és curta.
| « | La muntanya, la pàtria, el reducte de la identitat i de la dignitat. Un paisatge sacralitzat, en el qual no es troba pas en va la petita construcció religiosa. Tot plegat és una reminiscència romàntica del mil·linari cult a la muntanya com a espai misteriós, com a espai misteriós, com a indret iniciàtic, com a dipòsit impertorbable dels grans valors morals, precisament aquests són els que defensen i vetllen els sometents armats amb la seva guàrdia discreta i silenciosa.... | » |

## Exposicions rellevants

Fou exposada a:
* 1877- Olot - Centre Artístic
* 1979- Girona - 1a. Mostra del Patrimoni artístic de la Diputació de Girona. Octubre. Fontana d'Or. Catàleg núm. 18
* 1980- Olot / Empúries- Escola d'Olot i Museu d'Empúries.

## Referències

* ↑ Jordi-Aragó. Un museu a contrallum.
* ↑ Narcís Jordi-Aragó. Un museu a contrallum.

## Bibliografia

* Joaquim Pla i Cargol: "Catálogo de las obras de pintura y escultura existentes en el Museo provincial de Gerona". Talleres Dalmau Carles, Pla SA. Gerona 1932, núm. de catalogació 45.
* Miquel Oliva i Prat: "Las exposiciones de pintura a finales del s. XIX. Revista de Gerona. Año XI, Tercer trimestre 1965, núm. 32, pag. 35.
* Un Museu a Contrallum capítol "El reducte sagrat de la muntanya", Narcís Jordi Aragó. Museu d'Art de Girona 1993, pàg. 217 a 219.
# Sonata per a flauta en mi menor (HWV 379)

La Sonata per a flauta en mi menor (HWV 379) fou composta l'any 1727 o 1728 per Georg Friedrich Händel. Està escrita per a flauta i teclat (clavicèmbal). L'obra també es coneix com a Opus 1 núm. 1a, i fou publicada molts anys després de la mort de Händel, el 1879, per Chrysander. Altres catàlegs de música de Händel la referencien com a HG xxvii,2; i HHA iv/3,2.
Aquesta obra és l'única sonata que sobreviu com una sonata per a flauta que ens arribat a partir d'un manuscrit de Händel.
De les dues sonates que es van publicar en l'edició de Chrysander com a Opus 1 Sonata I, aquesta (Sonata I$^a$) no apareix en l'edició de Walsh. Per això, tot i que l'autenticitat és clara), aquesta sonata, estrictament, no forma part de l' "Opus 1" de Händel. Les sonates Ia i Ib de l'edició de Chrysander tenen en comú el primer i quart moviments.
Una interpretació típica dura aproximadament 13 minuts.

## Moviments

La sonata consta de cinc moviments:
| Núm. | Tipus | Tonalitat | Mètrica | Compassos | Notes |
| 1 | Larghetto | Mi menor | 4/4 | 21 | Te material amb comú amb el primer moviment de la Sonata per a flauta en mi menor (HWV 359b). Acaba amb un breu adagio. |
| 2 | Andante | Mi menor | 3/4 | 60 | Té dues seccions (30 i 30 compassos), cadascuna amb signes de repetició. Comença de la mateixa manera que la "Halle sonata núm. 2". |
| 3 | Largo | Sol major | 4/4 | 21 | El començament és conegut perquè anys més tard Händel l'incorporà a la Sonata per a violí en re major (HWV 371). Els compassos inicials també apareixen en l'adagio (primer moviment) de la Sonata per a flauta en re major (HWV 378). Acaba en un acord de si major. |
| 4 | Allegro | Mi menor | 3/8 | 75 | Té dues seccions (31 i 44 compassos), cadascuna amb signes de repetició. És com un passepied. Té material en comú amb el quart moviment de la Sonata per a flauta en mi menor (HWV 359b). |
| 5 | Presto | Mi menor | 4/4 | 33 | Té dues seccions (13 i 20 compassos), cadascuna amb signes de repetició. Apareix un tema favorit de Händel. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició)

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates per a flauta de Händel

## Referències

* ↑ Hicks, Anthony (2001). Sadie, Stanley; Tyrrell, John (eds.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). London: Macmillan. p. 801.
# Sonata per a piano núm. 1 en mi major, D 157 (Schubert)

La Sonata per a piano núm. 1 en mi major, D 157, és una sonata per a piano en tres moviments composta al març de 1815 pel compositor austríac Franz Schubert. L'Allegro D 154 és una versió primerenca del primer moviment.

## Anàlisi

Els moviments en els que està estructurada l'obra són:
* I. Allegro ma non troppo
* II. Andante
* III. Menuetto: Allegro vivace - Trio

## Referències

* ↑ Epstein 1888, p 2-15
* ↑ Badura-Skoda 1997, p 243

### Bibliografia

* Franz Schubert's Werke: Kritisch durchgesehene Gesammtausgabe (AGA): Leipzig, Breitkopf & Härtel. D 157: Julius Epstein (ed.) Serie 10: Sonaten für Pianoforte — No. 1 (1888).
* Paul Badura-Skoda (ed.) Franz Schubert: Piano Sonatas — Volume III (Early and Unfinished Sonatas) Arxivat 2018-03-07 a Wayback Machine.. G. Henle Verlag (1997). Edicions Urtext.

## Enllaços externs

* VII,2/1: Klaviersonaten I a la web Neue Schubert-Ausgabe.
# The Witcher: Sirens of the Deep

The Witcher: Sirens of the Deep és una pel·lícula d'animació de drama fantàstic del 2025 ambientada a l'univers Wiedźmin. Va ser dirigit per Kang Hei Chul i escrit per Mike Ostrowski i Rae Benjamin. S'ha subtitulat al català.

## Repartiment

* Doug Cockle com a Geralt de Rivia
* Joey Batey com a Jaskier
* Anya Chalotra com a Yennefer de Vengerberg
* Christina Wren com Essi Daven
* Emily Carey com a Sh'eenaz

## Producció

El setembre de 2021 al festival Tudum, Netflix va anunciar per primera vegada el desenvolupament d'un segon llargmetratge animat després de The Witcher: Nightmare of the Wolf. En els mesos següents, el productor executiu Tomek Baginski va declarar que la pel·lícula es basaria directament en un llibre d' Andrzej Sapkowski de la saga Wiedźmin en lloc de crear una nova història a partir del material que Sapkowski indica al llarg de la sèrie. Més tard, es va revelar que seria el conte "Trochę poświęcenia" de Miecz przeznaczenia quan Netflix també va revelar el títol The Witcher: Sirens of the Deep en un tràiler d'avenç. Netflix va col·laborar amb l'empresa sud-coreana Studio Mir, amb l'Studio IAM i Platige Image i amb Hivemind, com havia sigut amb Nightmare of the Wolf. L'anunci també incloïa la data de l'estrena per al 2024 i la llista de repartiment. Després que Henry Cavill abandonés el projecte, Doug Cockle va tornar a posar veu al personatge de Geralt de Rivia com ho havia fet a la sèrie de videojocs. Joey Batey i Anya Chalotra repetirien els seus papers de la sèrie d'imatge real, i Christina Wren es va unir al repartiment. Finalment, la pel·lícula es va retardar fins a l'11 de febrer de 2025.

## Referències

* ↑ «The Witcher: Sirenas de las profundidades». Goita què fan, ara!. [Consulta: 11 febrer 2025].
* ↑ Earl, William (September 25, 2021). «The Witcher Renewed for Season 3, Expands Universe With New Projects». Variety (Penske Media Corporation).
* ↑ Liu, Narayan. «The Witcher's Next Anime Comes Directly From the Books» (en anglès). CBR. Valnet Inc., 14-12-2021.
* ↑ Campione, Katie. «The Witcher: Sirens Of The Deep Anime To Premiere On Netflix In 2024 — Watch The Teaser» (en anglès). Deadline Hollywood. Penske Media Corporation, 10-11-2023.
* ↑ Boycillo, Andrea Dawn. «The Witcher: Sirens of the Deep Release Date, Plot, Cast & All You Need to Know!» (en anglès). Epicstream. Gfinity Digital Media, 13-11-2023.
* ↑ Dinsdale, Ryan. «The Witcher: Sirens of the Deep Netflix Film Delayed to February 2025» (en anglès). IGN, 17-09-2024. [Consulta: 17 setembre 2024].
# Sonata per a violí en la major (HWV 361)

La sonata per a violí en la major, HWV 361, fou composta cap al 1725 o 1726 per Georg Friedrich Händel. Està escrita per a violí i teclat (clavicèmbal). L'obra també es coneix com a Opus 1 núm. 3, i fou publicada el 1732 per Walsh. Altres catàlegs de la música de Händel es refereixen a ella com a HG xxvii,12; i HHA iv/4,2.
Ambdues edicions, la de Walsh i la de Chrysander, detallen que l'obra és per a violí, i la van publicar com a Sonata III.

## Moviments

La sonata consta de quatre moviments:
| Núm. | Tipus | Tonalitat | Mpetrica | Compassos | Notes |
| 1 | Andante | La major | 4/4 | 22 | Acaba amb un breu adagio i un acord en mi major. |
| 2 | Allegro | La major | 4/4 | 52 | Acaba amb un acord la major i en una cadència perfecta. |
| 3 | Adagio | Fa ♯ menor | 4/4 | 5 | |
| 4 | Allegro | La major | 12/8 | 36 | Dues seccions (16 i 20 compassos), cadascuna amb signes de repetició. La segona secció comença en mi major. |
(Els moviments no contenen signes de repetició llevat que s'indiqui. El nombre de compassos està agafat de l'edició de Chrysander, i és el nombre que apareix en el manuscrit, sense incloure signes de repetició.)

## Referències

* ↑ Hicks, Anthony (2001). Sadie, Stanley; Tyrrell, John (eds.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). London: Macmillan. p. 802.

## Vegeu també

* Llista de sonates de Händel
* Sonates de Händel per a solista (Walsh)

## Enllaços externs

* Sonata per a violí en la major (HWV 361): Partitura lliure a l'IMSLP.
# Sonata per a violí núm. 1 (Schumann)

La Sonata per a violí núm. 1 de Robert Schumann presenta una forma típica de tres moviments, intercalant també com és habitual un d'agitat, un de lent i tranquil i un final de ràpid. Al primer moviment la melodia del violí és acompanyada per un motiu acèfal que dona el caràcter romàntic, agitat i inestable del moviment.
# Sophie Schröder

Sophie Schröder (Breslau, Prússia, 23 de febrer de 1781 - Múnic, Imperi Alemany, 25 de febrer de 1868) fou una actriu alemanya.
Filla de l'actor Gottfried Bürger i mare de la cantant Wilhelmine Schröder-Devrient, ja el 1793 sortí a l'escena amb força èxit amb el rol de Lina de l'òpera Das role Käppchen amb la companyia de Tylli, a Sant Petersburg, i el 1795 es casà amb a Reval amb l'actor Smets Stollsmers.
Per recomanació del dramaturg Kotzebue assolí el 1798 un càrrec en el Teatre de la Cort de Viena, però aviat es traslladà a Breslau, on fou contractada per l'òpera. Divorciada de Stollsmer, fou cridada el 1801, dedicant-se llavors al drama, en el qual brillà com a estrella de primera magnitud. El 1804 es tornà a casar amb el tenor Frederich Schröeder i va viure fins al 1813 a Hamburg.
Quan el mariscal Davout volgué internar-la a França, fugí d'allí i emprengué viatges artístics. Després actuà durant un any i mig a Praga i el 1815 fou contractada en el Teatre de la Cort de Viena. Després de la mort del seu segon marit va contraure noves núpcies amb l'actor Kunst, però aviat se'n separà; feu grans viatges artístics, el 1831 fou contractada pel teatre de la Cort de Múnic, més per la primavera de 1830, visqué des de llavors molt de temps a Augsburg i després altra volta a Múnic.
Sophie Schröder fou en el teatre alemany una de les primeres què, en oposició al realisme de l'escola d'Iffland s'orientaren vers un art més idealista; en lloc d'estricta naturalitat, si trobaven grandioses passions en la seva interpretació i en colorit de la seva dicció. Els seus papers més importants foren: Fedra, Medea, Lady Macbeth, Merope, Safo, Joana de Montfaucon i Isabel en la Novia de Messina.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 54, pàgs. 1162-63 ISBN 84-239-4554-5
# Sot de les Espines

El Sot de les Espines, o de l'Espina, és un sot del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
És al nord de la zona central del terme, a migdia de la urbanització del Prat i al nord del Pla de la Llosa, a ponent del sector nord de la Roureda i al sud-oest de la Quintana de la Roca. És tot el vessant septentrional del Serrat del Llop.
Per damunt del seu extrem oriental discorre el Camí de Santa Coloma Sasserra.

## Etimologia

Es tracta d'un topònim romànic modern de caràcter descriptiu, generat ja en català; és un sot amb gran abundor d'esbarzers.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Spartina densiflora

Spartina densiflora és una espècie herbàcia, fanerògama, perenne de la família de les Poaceae. És originària de la costa sud de Sud Amèrica, on es troba en aiguamolls salins. Es tracta d'una espècie invasora introduïda a la costa mediterrània i a la costa oest dels Estats Units
Arreu del territori espanyol està catalogada com a espècie exòtica invasora. Entre altres, això implica que està prohibit comercialitzar-la i introduir-la al medi natural. Tampoc es poden reintroduir exemplars que hagin estat extrets de la natura.

## Descripció

És una planta herbàcia perenne que normalment no presenta rizomes. Creix de forma vertical formant mates denses de tiges primes que poden arribar el metre i mig d'alçada. Té unes fulles allargades, llargues i estretes de color verd grisós que es caragolen cap a endins, especialment les noves. La inflorescència és un conjunt de branquetes juntes molt denses en forma de punxa que poden fer fins a 30 centímetres de llarg. Les flors no tenen color i les branquetes acaben en uns filaments en forma de pèls. Estudis recents han demostrat que l'espècie S. densiflora seria un híbrid natural (alloheptaploide) entre una espècie tetraploide emparentada amb S.arundinacea i una d'hexaploide semblant a S. alterniflora, totes dues pertanyents a la flora d'Amèrica del Sud.

## Espècie invasora

La planta té un impacte molt negatiu en els aiguamolls que colonitza, ja que produeix canvis en la xarxa de drenatge, produeix una pèrdua d'hàbitat i de biodiversitat. També s'han assenyalat però aspectes beneficiosos de les invasions de Spartina pel que fa a estabilització de sediments costaners. A més, es tracta d'una espècie molt competitiva que desplaça les espècies autòctones. A la costa mediterrània té una forta implantació als aiguamolls d'Andalusia i Múrcia.

## Referències

* ↑ «Spartina Densiflora» (pdf).(castellà)
* ↑ Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi Ambient «Reial decret 630/2013, de 2 d'agost, pel qual es regula el Catàleg espanyol d'espècies exòtiques invasores.». BOE, Suplement en llengua catalana al núm. 185, dissabte 3 agost 2013, p. Secc. I. p. 18 [Consulta: 19 març 2019].
* 1 2 «Hybridization, polyploidy and invasion: lessons from Spartina (Poaceae)». Arxivat de l'original el 2017-08-12. [Consulta: 5 maig 2020].
* ↑ «Catálogo español de especies exóticas invasoras;Spartina densiflora» (pdf).(castellà)
* ↑ «Aspectos ecológicos en Spartina densiflora Brong» (pdf). Arxivat de l'original el 2012-07-02. [Consulta: 18 desembre 2012].(castellà)

## Enllaços externs

* Galeria fotogràfica
# Spatuloricaria atratoensis

Spatuloricaria atratoensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 33,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Atrato.

## Referències

* ↑ Schultz L. P. 1944. The catfishes of Venezuela, with descriptions of thirty-eight new forms. Proceedings of the United States National Museum v. 94 (núm. 3172). 173-338.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Spatuloricaria atratoensis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Schultz, L. P. 1944. A new loricariid catfish from the Rio Truando, Colombia. Copeia 1944 (núm. 3): 155-156.
# Sperata acicularis

Sperata acicularis és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Myanmar.

## Referències

* ↑ Holly M., 1939. Zur Nomenklatur der Siluridengattung Macrones C. Duméril. Zool. Anz. v. 125 (núm. 5/6). 143.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Ferraris, C. J., Jr. i K. E. Runge, 1999: Revision of the South Asian bagrid catfish genus Sperata, with the description of a new species from Myanmar. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 51 (núm. 10): 397-424.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Spintherobolus

Spintherobolus és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Spintherobolus ankoseion (Weitzman & Malabarba, 1999)
* Spintherobolus broccae (Myers, 1925)
* Spintherobolus leptoura (Weitzman & Malabarba, 1999)
* Spintherobolus papilliferus (Eigenmann, 1911)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Weitzman, S. H. & L. R. Malabarba. 1999. Systematics of Spintherobolus (Teleostei: Characidae: Cheirodontinae) from Eastern Brazil. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 10 (núm. 1): 1-43.
* ↑ Myers, G. S. 1925. Description of a new cheirodontine characin from Rio de Janeiro. Ann. Carnegie Mus. v. 16 (núm. 1): 143-144, Pl. 10.
* ↑ Sarraf, A. 1997: Redescription and distribution of Spintherobolus broccae Myers (Characiformes: Characidae). Revue française d'Aquariologie Herpetologie v. 24 (núms. 1-2): 27-30.
* ↑ Weitzman, S. H. & L. R. Malabarba. 1999.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.