OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Torre de Benviure

La Torre de Benviure és una edifici al veïnat de Can Paulet, del municipi de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

La torre de planta circular, els murs baixos de la qual són més gruixuts que els superiors, construits amb petites lloses de llicorella. Es conserva una alçada d'uns 10-12 m. La porta és elevada, de mig punt. No hi ha senyals de cap volta. L'aparell és de lloses primes i llagues de llicorella, travat amb morter. A la part superior, al sector nord, hi ha una filada de lloses inclinades, utilitzades com a motiu decoratiu.
S'obren dues portes i dues finestres rectangulars, posteriors a la construcció primitiva.

## Història

El terme de Benviure és documentat el 1023. La torre de Benviure és mencionada el 1048 per primer cop, en una carta d'empenyorament de la «turris de Benviure» de Bellaiza i el seu marit Bernat Seniofred. Després hi ha d'altres esments durant tot el segle xi, en els quals se cita, també, una Villa Nova dins el terme, i l'església de Sant Miquel de Benviure.
Vora la torre de Benviure hi ha diversos ermitoris excavats a l'argila. No hi ha documentació però probablement foren construïts al segle ix, quan la zona era encara frontera amb els sarraïns.
La torre era envoltada de construccions que van modificar la seva fesomia al llarg dels segles. La Torre de Benviure va perdre importància com a lloc de residència al llarg del segle xix i les construccions situades al nord van ser enderrocades aquell mateix segle. Les situades al sud van perdurar fins ben entrat el segle xx.
El desembre 1991 l'Ajuntament va adquirir en una operació de permuta amb la societat Fomento Barcelonés de Inversiones. Tot el conjunt de la torre fou objecte d'excavacions entre els anys 1996-1997 i2002-2003, ja que l'Ajuntament volia recuperar l'espai per a ús públic. Les últimes intervencions arqueològiques s'han portat a terme el 2010 motivades per la rehabilitació i museïtzació del conjunt.
Actualment, la torre forma part del Museu de Sant Boi de Llobregat.

## Referències

* ↑ Vila i Carabasa, 1998, p. 2.
* 1 2 3 4 5 «Torre de Benviure». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
* 1 2 Vila i Carabasa, 1998, p. 8.
* ↑ Vila i Carabasa, 1998, p. 12.
* ↑ Vila i Carabasa, 1998, p. 4.
* ↑ «Torre de Benviure (Sant Boi de Llobregat - Baix Llobregat)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 16 febrer 2016].

## Bibliografia

* Ramos, J.; Fàbregas i Espadaler, Marta. Memòria de la intervenció arqueològica a la Torre de Benviure. Núm. mem. 10457. Generalitat de Catalunya – Direcció General del Patrimoni, 2010.
* Vila i Carabasa, Josep Maria. Memòria de l'excavació arqueològica de la Torre de Benviure (St. Boi de Lllobregat). núm. 2309. Barcelona: Generalitat de Catalunya – Direcció General del Patrimoni Cultural, 1998 (?), p. 212.

## Enllaços externs

* «Torre de Benviure». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Torre de Can Montserrat

Torre de Can Montserrat, altrament conegut com a torre d'Atzaró, és una fortifació situada en el municipi de Santa Eulària des Riu (Eivissa) i està protegida com a Bé d'Interés Nacional. En línies generals la conservació de la torre de can Montserrat és molt bona.
És just a 1200 metres a ponent de la torre de Can Rieró, entre les quals hi ha una visió directa, veient-se també les torres de Balàfia i la torre de can Pere Mosson, que es troben a ponent de la de can Montserrat i la de can Rieró.
S'hi arriba per diversos camins que enllacen amb la carretera que uneix la de Sant Joan de Labritja amb Sant Carles de Peralta, de la qual queda al sud, a 1100 m en línia recta.

## Descripció

Aquest element defensiu està compost per un cos perfectament cilíndric i, a la base, un sòcol cònic de relativa alçària. Conserva completes les dues plantes i el parapet, aquest darrer un poc rebaixat.
Com la immensa majoria de les torres eivissenques, té una sola porta d'accés, a la planta baixa, que mira cap al nord-nord-est. Aquesta porta coberta amb un arc rebaixat comporta quatre esglaons i aboca un passadís, que travessa el gruixut mur i s'inclina cap a l'esquerra i amb un perfil una mica corbat. Davant hi havia un petit mur que augmentava la protecció, complicant el pas dels eventuals atacants, actualment eliminat de manera parcial.
El dit passadís condueix a la cambra baixa, que és llisa i cilíndrica i coberta per una volta de maçoneria apuntada, feta pel sistema d'apropament de filades.
Una trapa, situada típicament a l'esquerra de passadís d'accés, perforada a la volta condueix a la planta alta. Aquesta sembla llisa i amb un diàmetre un poc superior al de la planta baixa en ser en aquest sector el mur perimetral un poc més prim. Està coberta amb una volta idèntica a l'anteriorment descrita on, una altra trapa permet l'accés vertical a la plataforma superior, que està envoltada per un parament de poca alçària.
La torre està construïda amb murs d'entorn d'1,80 m a la planta baixa, decreixent el gruix en alçària per l'interior, amb doble parament de maçoneria reblit interior. El parament extern, que és perfectament visible en haver desaparegut la major part del referit de terra i calç que tenia originalment, té una gran bellesa, ja que està molt ben conservat i hom pot apreciar de dalt a baix, perfectament la seua tècnica en espina de peix (l'opus spicatum dels romans) les filades del qual estan alternades per línies horitzontals de petita pedra plana.
El sòcol presenta una tècnica diferent amb la inclusió de grans pedres.

## Història

La torre de can Montserrat és també coneguda com a torre d'Atzaró. La primera menció històrica d'aquesta torre es troba als Llibres d'Entreveniments i data de 1767. No es tenen altres notícies literàries entorn d'aquesta torre, que probablement fos construïda a la darreria del segle xvi o ja en el segle xvii.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Declaració com a Bé d'Interès Cultural (BIC), tipologia de monument, la torre de Can Montserrat, TM de Santa Eulària des Riu, BOIB núm. 41/2011.
# Gerardo Camps Devesa

Gerardo Camps Devesa (Barcelona, 30 de juny de 1963) és un polític valencià del Partit Popular. Ha sigut vicepresident segon de la Generalitat Valenciana (2007-2011) i Conseller d'Economia, Hisenda i Ocupació (2003-2011). Actualment és diputat al Congrés dels Diputats per la circumscripció d'Alacant des de les eleccions generals de 2011.

## Biografia

Gerardo Camps és llicenciat en Dret per la Universitat de València i advocat col·legiat des del 1988. Ha estat diputat al Congrés dels Diputats per la província de València en la V, VI i VII legislatura de l'etapa democràtica. Al Govern d'Espanya, ostentà el càrrec de Secretari d'Estat de la Seguretat Social des del 2000 fins al 2003, siguent Ministre de Treball i Assumptes Socials Juan Carlos Aparicio Pérez en una primera etapa, i després l'exPresident de la Generalitat Valenciana Eduardo Zaplana.
Al Consell de la Generalitat Valenciana, ha dirigit des de la seua entrada al mateix (2003) fins al 2011 la Conselleria d'Economia, Hisenda i Ocupació, sota la presidencia de Francesc Camps. Ha estat diputat a les Corts Valencianes a les eleccions de 2007 i 2011.
En aquesta darrera legislatura el reelegit president Francesc Camps no tornà a confiar amb Gerardo Camps per al seu govern de tal manera que fou destinat al Senat per designació de les Corts Valencianes. Durant uns mesos que combinà aquestes tasques amb les de diputat a les Corts Valencianes, fins que a les eleccions generals de novembre del mateix any fou elegit diputat al Congrés de Diputats d'Espanya, motiu pel qual hagué de dimitir dels altres càrrecs.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, V Legislatura
* ↑ (castellà) Gerardo Camps, senador fins a les generals, a Las Provincias del 27/06/11. [Consultat: 16/09/11]

## Enllaços externs

* Fitxa al Senat Arxivat 2011-11-20 a Wayback Machine.
# Dender

El Dender (való Tinre, francès Dendre) és un riu de Bèlgica que neix a Ath al confluent del Dender oriental i del Dender occidental o petit. Es desemboca a l'Escalda a Dendermonde.
El riu canalitzat fins a Ath fa part de la xarxa de les vies navegables de Bèlgica i accepta embarcacions de 300 tones. Un sistema de rescloses el proteix contra la influència de la marea. El canal Blaton-Ath connecta el riu amb el canal Nimy-Blaton-Péronnes i així amb les ciutats de Tournai i Mons.
Els municipis més importants regats pel riu són Ath, Geraardsbergen, Ninove, Aalst i Dendermonde.
Tot i ésser navegable el trànsit comercial va minvar i sobretot es desenvolupa a l'estiu a causa del turisme. Fins als anys 70 del segle xx les aigües del Dendre eren força contaminades. L'ocàs de la indústria pesant tradicional i les mesures ecològiques van remeiar aquesta situació. Avui s'estudien les possibilitats de tornar a utilitzar-lo per a la navegació comercial amb l'objectiu de descongestionar les carreteres.

## Afluents

El Mark, el Molenbeek, l'Alfene (també anomenat Bellebeek) i el Ter Erpenbeek.
* El Dender a Dendermonde
* El Dender a Aalst
* El Dender a Geraardsbergen
* ↑ Dendermonde (neerlandès) significa boca del Dender
# Laudun

Laudun (en occità Laudun, en francès Laudun-l'Ardoise) és un municipi francès situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània. L'any 1999 tenia 5.127 habitants.
# Pronaos

El pronaos (del grec antic πρόναος, literalment 'l'espai situat davant del temple') designa el vestíbul o l'entrada d'un temple grec o romà. Acostuma a disposar de la mateixa amplària que el naos, que perllonga el temple en el mateix eix. Les seves parets laterals poden ser de murs o de suports aïllats (pilars, columnes). La seva obertura pot prendre tota l'amplitud de l'edifici o només una part (porta). Està molt sovint constituït per una columnata, que pot ser in antis o pròstila, de dues a vuit columnes.
Exemples en l'arquitectura grega i romana:
* la Maison Carrée de Nimes
* el Panteó de Roma
* el Partenó d'Atenes

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.191. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 7 desembre 2014].

## Bibliografia

* René Ginouvès, Dictionnaire méthodique de l'architecture grecque et romaine, tom III: Espaces architecturaux, bâtiments et ensembles. Collection de l'École Française de Rome, 84, EFR-EFA, 1998, p. 39.

## Vegeu també

* Temple grec
# Torrent Gornal

El Torrent Gornal és un antic curs d'aigua del pla de Barcelona que naixia al vessant sud de la muntanya de Sant Pere Màrtir i donà nom al barri hospitalenc del Gornal.
En són tributaris els torrents de Can Oliveres, del Neguit i Busquets, formats també a Sant Pere Màrtir. El torrent de Sant Pere Màrtir, que rep per l'esquerra el torrent de la Moneda, desguassa prop de l'antic camí ral al Torrent Gornal, al límit entre els municipis d'Esplugues de Llobregat i l'Hospitalet de Llobregat.
A l'Hospitalet, el Torrent Gornal servia de camí rural que comunicava els barris de Collblanc i la Torrassa amb el Centre del municipi, fins que fou empedrat el 1933. Actualment, s'integra en la xarxa de clavegueram a la zona dels ponts de Can Rigalt. El seu llit constitueix l'actual avinguda del Torrent Gornal.

## Referències

* ↑ «Torrent Gornal». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 20 maig 2020].
* 1 2 Sanz i Parera, Miguel «Pluges i inundacions a l'Hospitalet». Quaderns d'estudi. Centre d'Estudis de l'Hospitalet, núm. 7, 1989. ISSN: 2013-9705 [Consulta: 20 maig 2020].
* ↑ «Torrent Gornal». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 20 maig 2020].
* ↑ Lacuesta Contreras, Raquel (dir.). Inventari del patrimoni històric, arquitectònic i ambiental d'Esplugues de Llobregat. vol. 1. Diputació de Barcelona, 2007, p. 3 [Consulta: 20 maig 2020]. Arxivat 18 October 2017$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Salmerón Vargas, Inocencio. Històries de Collblanc-La Torrassa. L'Hospitalet de Llobregat: Arxiu Municipal de L'Hospitalet, 2009, p. 78 [Consulta: 20 maig 2020].
# Torrent de Cerverisses

El torrent de Cerverisses, o de Cerverissa, és un torrent del terme municipal de Castellcir, de la comarca del Moianès.
Es forma a partir del torrent de la Vall Jussana quan s'hi ajunten dos torrents més petits en el lloc on hi ha la Font de Cerverisses, al sud-oest del Vilardell. Davalla sempre cap al sud-est i s'aboca en el Tenes a llevant de la masia de Puigdomènec, al lloc on hi ha la Font de Puigdomènec.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El torrent de Cerverisses en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Torrent de la Casanova (Castellcir)

El torrent de la Casanova, o de la Casanova del Castell, és un torrent del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Es forma a prop i a llevant dels Camps de la Casa Nova i de la Casanova del Castell, en el vessant occidental del Serrat Rodó, i fa la volta pel nord al Pla de Bruga per tal d'apropar-se al costat de llevant de la Casanova del Castell, des d'on s'adreça cap al sud-oest resseguint tot el vessant oriental del Serrat del Colom. Quan arriba al capdavall d'aquest serrat, gira cap a ponent, i al cap de poc s'aboca en la riera de Castellcir.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Torrent de la Casanova i el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Casalnuovo di Napoli

Casalnuovo di Napoli és un municipi italià, situat a la regió de Campània i a la Ciutat metropolitana de Nàpols. L'any 2006 tenia 50.537 habitants.
# Heptasíl·lab

Un heptasíl·lab és un vers d'Art menor de set síl·labes.
Sol tenir un accent intern a la tercera o quarta síl·laba. És un dels versos de conreu més continuat en la poesia catalana i romàntica en general. És molt corrent en la poesia popular (danses, goigs i romanços) i en el teatre.
Exemples:
* És quan dormo que hi veig clar,
* foll d'una dolça metzina.
Diuen de l'heptasíl·lab, que és un dels metres que més s'ajusta a la prosòdia natural del català. Ara bé, quan li van preguntar al poeta Enric Casasses, guanyador del Premir d'Honor de les Lletres Catalanes el 2020, si és cert, que els catalans parlem amb heptasíl·labs, aquest va respondre: “No sabria què dir-te”.

## Bibliografia

* Bargalló Valls, Josep (1991): Manual de Mètrica i versificació catalanes. Ed. Empúries. Col·lecció Les Naus. Barcelona.
* Oliva i Llinàs, Salvador (1988): Introducció a la Mètrica. Quaderns Crema. Assaig Minor, núm. 4. Barcelona.
* Parramon i Blasco, Jordi (2000): Diccionari de Poètica. Edicions 62. Col·lecció El Cangur Diccionaris, núm. 265. Barcelona.
* Serra i Baldó, A i Llatas, Rossend (1986): Resum de Poètica Catalana. Mètrica i Versificació. Ed. Barcino. Col·lecció Popular, núm. 75. Barcelona.
Viccionari

## Referències

* ↑ «Enric Casasses, versos d'honor». [Consulta: 6 novembre 2020].
# 20 minutos

20 minutos, 20 minutes o 20 Minuten és un diari gratuït d'informació general que, en la seva versió per a Espanya, pertany al Grup Heraldo. És d'origen noruec i fou creat per Schibsted, un conglomerat noruec amb força presència a Noruega i Suècia. La seu central està situada a Oslo, fou creat l'any 1839, té actualment a Rolv Erik Ryssdal com a director i està present en borsa. El juny de 2015 es va fer públic que el Grup Heraldo, responsable del Heraldo de Aragón, va comprar el diari en un moment que tenia 56 milions d'usuaris únics mensuals.
El periòdic fou creat l'any 1999. La primera publicació es realitzà simultàniament a Colònia i Zúric el 13 de desembre del 1999. Es publica sota la llicència de Creative Commons.
L'any 2008 el diari va obtenir el Premi Bones práctiques en Comunicació No Sexista que atorga l'Associació de Dones Periodistes de Catalunya.

## Edicions

El diari té edició en alemany a Suïssa (20 Minuten), en francès a França i Suïssa (20 minutes), en italià a Suïssa (20 minuti) i en castellà als Estats Units d'Amèrica, Mèxic i Espanya (20 minutos). La versió francesa se subdivideix per regions, tenint així un periòdic per a París, Tolosa, Marsella…

## Referències

* ↑ Sasot, Mario «El Grup Heraldo compra el diari 20 Minutos». La Vanguardia, 10-06-2015, pàg. 11 [Consulta: 10 juny 2015].
* ↑ Arcos, Eduardo «El diario 20 Minutos adopta licencia Creative Commons» (en castellà). Hipertextual, 24-01-2005.
* ↑ «Activitats. Premis de Comunicació No Sexista». Associació de Dones Periodistes de Catalunya, 2008. [Consulta: 27 desembre 2020].

## Enllaços externs

* 20 minutos Espanya (castellà)
Viccionari
# Casa Simó Llauradó

Can Simó Llauradó és un edifici entre mitgeres d'estil modernista del municipi de Sitges (Garraf) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. En l'actualitat acull l'hotel Celimar.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres que fa cantonada entre el passeig de la Ribera i el carrer de Sant Pau. És de planta baixa i tres pisos, si bé part de la construcció conserva la seva alçària original de planta i dos pisos. A la planta baixa, molt modificada, hi ha la porta d'accés i diverses finestres. El primer pis consta d'un balcó que fa cantonada amb una única obertura dividida en dues parts per una columna; a banda i banda hi ha balcons amb obertures d'arc conopial. El segon pis té un conjunt de finestres tripartides amb columnetes salomòniques, i el tercer pis, que correspon a una ampliació, presenta obertures d'arc rebaixat emmarcades per una motllura. L'edifici és corona amb una barana esglaonada. Tota la decoració de la façana respon al llenguatge modernista: motllures, vidres del balcó cantoner, trencadís,... La façana està arrebossada amb imitació d'encoixinat.

## Història

Segons consta a l'Arxiu Històric de Sitges, el 15-6-1908, el matrimoni Simó Llauradó Clarà i Josepa Planas Catasús van demanar permís a l'Ajuntament per enderrocar una casa que hi havia al passeig de la Ribera, 18-19, a fi de bastir la que existeix actualment, al número 20 del passeig de la Ribera, cantonada amb el carrer Sant Pau. Els plànols signats pel mestre d'obres Gaietà Miret i Reventós, van ser aprovats el 16-6-1908. Originalment de planta baixa i dos pisos, una reforma del 1956 de Josep Maria Martino i Arroyo li afegí un pis en l'estil del projecte original. El projecte d'aquesta ampliació el va fer l'arquitecte Josep Maria Martino Arroyo, que va respectar la composició modernista de l'edifici original.

## Referències

* 1 2 «Can Simó Llauradó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Bibliografia

* Servei del Patrimoni Arquitectònic El Baix Penedès. El Garraf Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1991. Col. Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya 3. ISBN 84-393-1227-X
* Isabel Coll Arquitectura de Sitges 1800-1930 Sitges: Ajuntament, 2001. Segona edició ISBN 84-931852-0-5

## Enllaços externs

* Descripció, fotografia i mapa
# Trachelyopterichthys anduzei

Trachelyopterichthys anduzei és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bleeker P., 1862. Notice sur les genres Trachelyopterichthys, Hemicetopsis et Pseudocetopsis. Versl. Akad. Amsterdam v. 14. 400-403.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Ferraris, C. J., Jr. & J. Fernandez. 1987. Trachelyopterichthys anduzei, a new species of auchenipterid catfish from the Upper Río Orinoco of Venezuela with notes on Trachelyopterichthys taeniatus (Kner). Proc. Biol. Soc. Wash. v. 100 (núm. 2): 257-261.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr., 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Cos Corneli Lèntul Getúlic

Cos Corneli Lèntul Getúlic (en llatí: Cossus Cornelius Cn. f. Lentulus Gaetulicus) va ser un magistrat romà del començament de l'Imperi. Feia part de la família dels Cornelis Lèntuls, una branca de la gens Cornèlia d'origen patrici.
Generalment és considerat fill de Gneu Corneli Lèntul, cònsol el 18 aC. Malgrat tot, la filiació no és segura, i segons Smith també podria haver estat fill de Gneu Corneli Lèntul Àugur.
Va ser elegit cònsol l'any 1 aC juntament amb Luci Calpurni Pisó. L'any 6 va ser enviat a l'Àfrica, on va derrotar els gètuls, que havien envaït el regne de Mauritània, on regnava Juba II, i per aquesta victòria va rebre el sobrenom de Getúlic i ornaments triomfals.
Quan Tiberi va ser proclamat emperador l'any [[14, va acompanyar Drus a calmar la revolta de les legions a Pannònia]]. Era temut pels soldats perquè, per la seva edat i experiència militar, se suposava que seria molt dur en la repressió; per això va estar a punt de morir a mans dels legionaris. L'any 16 apareix en un debat al senat sobre Libó, i en 22 en un debat sobre Silà. L'any 24 va ser acusat falsament de majestas (traïció), però Tiberi no va deixar seguir l'acusació.
Va morir l'any 25, ja força vell. Havia suportat la pobresa, diu Tàcit, amb paciència. Més endavant va adquirir una gran fortuna per mitjans honestos i va morir molt ric.

## Referències

* ↑ L'ús del cognom Cos, propi d'una branca de la gens Cornèlia als segles v i iv aC, com a prenom, respon a una moda de final del segle i aC per revifar l'ús del prenom i recuperar antics cognoms familiars abandonats. Segons alguns autors, realment portava dos prenoms, Cos i Gneu, atès que hi ha monedes en què apareix amb aquest prenom i amb Cos com a segon cognom.
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 733.
# Moelingen

Moelingen (Moelenge, Mouland) és un nucli del municipi de Voeren de la província de Limburg a Bèlgica. El 1971 tenia 896 habitants.
És l'únic nucli de la regió flamenca que pertoca al marge dret del Mosa, al conflent amb el Berwijn, que hi forma la frontera amb la ciutat valona de Visé.
Hom hi troba una església del segle xiv en estil gòtic mosà, amb un campanar romànic del segle xii, unes cases nobles en estil renaixentista mosà i uns molins.
Fins al 1793, el poble feia part del País de Dalhem, de 1995 a 1815 del departament de l'Ourte i fins al 1963 de la província de Lieja.

## Referències

* ↑ «Moelingen», De inventaris van het bouwkundig Erfgoed, Vlaams instituut voor het onroerend erfgoed (Institut flamenc del patrimoni immoble), [Consulta 11 de febrer de 2013], (en català: Inventari del patrimoni monumental)
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Moelingen