OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pierre-Julien Nargeot

Pierre-Julien Nargeot (París, Illa de França, 7 de juliol de 1799 - Passy-lès-Paris, Illa de França, 30 d'agost de 1891) fou un compositor, director d'orquestra i violinista francès. Estudià el violí amb Kreutzer, en el Conservatori de París, i el contrapunt amb Lesueur, assolint el 1828 el segon premi de Roma. Des del 1839 dirigí l'orquestra del teatre de Varietés. És autor de les operetes:
* Les tris sultanes, (1853).
* Un monsieur bien servi, (1856).
* I Pifferari, (1858).
* Le docteur Frontin, (1861).
* Les contrabandistes, (1861).
* La volonté de mon oncle, (1862).
* Les exploits de Sylvestre, (1865).
* Un vieux printems, (1865).
* Dans le pétrin, (1866).
* Jeanne, Jeannette et Jeanneton (1876).
* Trois trobadours.
* Les Ouvrières de qualité.
A més, va compondre, diversos cuplets i cançons, sent molt popular en el seu temps la titulada Drinn drinn, un Air varié, per a violí amb acompanyament de piano, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 37, pàg. 1102, ISBN 84-239-4537-5
# Pierre Cheret

Pierre Cheret (1793 - 1864) fou un músic francès.
Només va compondre romances i melodies vocals, algunes d'elles molt notables, com les titulades La Petite Fille, La soeur du matelot, La mère de l'Écossais i La Folle de Venise.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 182. (ISBN 84-239-4517-0)
# Pierre Dutillieu

Pierre Dutillieu (Lió, 15 de maig de 1754 - Viena, 28 de juny de 1798) fou un compositor francès.
Viatjà per Itàlia i va compondre la partitura de diversos balls i operetes bufes, sent després nomenat compositor de la cort imperial austríaca el 1791.
Entre les seves obres cal citar:
* Antigona ed Enone, ball (Nàpols, 1788);
* I Burlandesi, ball (Nàpols, 1791);
* Il triomfo d'amore, (Viena, 1791);
* Gli accidenti de la velta, òpera bufa (Viena, 1795), etc.,
* Sis duets per a 10 violins;
* un Concert per a violí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2648 (ISBN 84-239-4581-2)
# Reus Tranquil

Reus Tranquil: periódich humorístich, satírich, literari é ilustrat va ser una publicació que sortí a Reus l'any 1897.

## Història

Sorgida a recer de la botiga de ca l'Aladern, va ser una publicació del Grup modernista de Reus. El periodista i historiador reusenc Francesc Gras i Elies la considera "un modesto ensayo de unos cuantos jóvenes de corta edad". Aquests joves eren els que anaven a reunir-se a la llibreria de Josep Aladern. Com ens diu el seu germà Plàcid Vidal: "A Cosme Vidal no li sabia greu. Al contrari, estimulava aquells minyons redactors de Reus tranquil". L'humor i la sàtira de Reus Tranquil era pura innocència, igual que la seva part literària. Miquel Ventura diu: "Quasi tots els jovenets de la ratlla dels vint anys, qu'erem donats a llegir i a scriure, ens deixavem caure a cal Aladern...".
En els tres números que van sortir hi publicà Josep Aladern alguns treballs extrets d'altres publicacions. El principal redactor era Enric Rovira i Salvador, però també hi trobem escrits de Xavier Gambús, Plàcid Vidal, Joan Puig i Ferreter, Josep Sans Ferré, Ricard Clausells (que dirigí el número 2 de la revista), Joan Arbós Aleu i Josep Rossell. Generalment les col·laboracions anaven signades amb pseudònim. Va ser per alguns dels joves escriptors l'inici de la seva vocació literària. Algunes col·laboracions comporten les primeres mostres de nacionalisme radical en la premsa escrita local. Aquesta radicalització va prendre aires de lluita en l'apologia independentista de la poesia "A ma Patria", signada amb el pseudònim de F. Portafaf, on es queixa de l'opressió de la llengua i clama a favor de les llibertats catalanes.

## Aspectes tècnics

La publicació era quinzenal i s'imprimia a la Impremta de La Regional, al carrer de Jesús núm. 31. Portava il·lustracions. El número 1 és del 30 d'octubre de 1897 i el darrer, el número 3, del 27 de novembre d'aquell any.

## Localització

* L'única col·lecció coneguda es conserva a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus.

## Referències

* ↑ Gras i Elies, Francesc. El periodismo en Reus desde 1813 hasta nuestros días. Tarragona: Tipografía de F. Arís e Hijo, 1904, p. 50.
* ↑ Vidal, Plàcid. L'Assaig de la vida. Barcelona: l'Estel, 1934, p. 9.
* ↑ Ventura, Miquel «Remembrances de vint anys arrera I: La Coyla de cal Aladen». Revista del Centre de Lectura, Any I núm. 4, 1920, pàg. 58-59.
* ↑ Ferran, Marc. Humor i sàtira a Reus: la premsa satírica 1868-1936. Reus: Centre de Lectura, 1992, p. 52-53. ISBN 8487873049.
* ↑ Poprtafaf, F. «A ma Patria». Reus Tranquil, 13-XI-1897, pàg. 2.
* ↑ «Reus Tranquil». [Consulta: 31-I-2014].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Inferno (novel·la)

Inferno és una novel·la de misteri del reconegut autor nord-americà Dan Brown, que forma part de la sèrie de novel·les de Robert Langdon, seguint a Àngels i Dimonis, El Codi da Vinci i el Simbol perdut. El llibre va ser publicat el 14 de maig de 2013, i durant 11 setmanes va estar a la New York Times Best Seller list for hardcover fiction i Combined Print & E-book fiction, així com a la llista d'E-book fiction durant disset setmanes. Està basat en la simbologia oculta a la Divina comèdia, obra de Dante Alighieri, Langdon viurà una aventura d'intriga i aventures al costat de la doctora Sienna Brooks. El 2016 s'estrenà la pel·lícula Inferno basada en aquesta novel·la.

## Resum

El professor Langdon es desperta en un hospital de Florència sense reconèixer on és ni recorda res, i tampoc pot recordar l'origen del macabre objecte que es troba entre les seves pertinences. Al mateix hospital coneix la doctora Sienna, qui l'ajudarà a escapar d'allà. Dins la consciència de Langdon es troba la clau del que volen aconseguir els seus perseguidors, tanmateix, ell no pot recordar res del que li ha passat darrerament, a poc a poc anirà veient la llum en el decurs de la història. Els codis secrets de la mà de Dante l'ajudaran a treure'n l'entrellat per salvar el món.

## Personatges

* Robert Langdon: Profesor d'iconologia i simbologia religiosa de la Universitat Harvard i protagonista de la novel·la.
* Dra. Sienna Brooks: Doctora d'un hospital de Florència, que té cura de Robert Langdon mentre està ingressat a l'hospital.
* Dra.Elizabeth Sinskey: Directora de l'Organització Mundial de la Salut que recluta a Langdon per trobar el virus de Zobrist.
* Bertrand Zobrist: Un científic, obsessionat amb l'Infern de Dante Alighieri. Uns el consideren un geni, altres un boig.
* Prebost: Director de El Consorci
* Vayentha: Agent secreta que treballa per a El Consorci, la seva missió és eliminar Langdon.
* Christoph Brüder: Mandatari de la unitat de Suport per la Vigilància i la Intervenció.
* Ignazio Busoni: Director de la Basílica Santa Maria del Fiore (Il Duomo) de Florència. Conegut com Il Duomino
* Jonathan Ferris: Agent que treballa per a El Consorci.
* Ettore Vio: Restaurador de la Basílica de Sant Marc de Venècia.
* Mirsat: Guia del museu Santa Sofia a Istanbul.

## Referències

* ↑ «Was Inferno a Box Office Success?» (en anglès). Screen Rant, 17-11-2016.
* ↑ «Inferno (2016)». [Consulta: 10 gener 2017].
* ↑ Brown, Dan. 2014. Inferno. London: Transworld Publishers. (anglès)

## Bibliografia

* Brown, Dan. 2014. Inferno. London: Transworld Publishers. (anglès)

## Enllaços externs

* Inferno - Lloc web oficial
* http://www.inferno-guide.net/prologue/ Arxivat 2015-03-03 a Wayback Machine. An Inferno guide with places, artworks, history and people mentioned in the book] (francès)
* http://www.scribd.com/doc/150456276/The-Florence-and-Venice-of-Dan-Brown-s-Inferno-An-illustrated-Guide Arxivat 2014-04-07 a Wayback Machine.
* http://www.florenceinferno.com/
# Manuel Olivencia (motociclista)

Manuel Olivencia (c. 1945), conegut com a Manolo Olivencia, és un antic pilot de motocròs català que destacà en competicions estatals durant la dècada del 1960. Durant la seva etapa al Campionat d'Espanya, hi aconseguí dos subcampionats (1967 i 1969) i fou un dels principals aspirants al títol durant anys. A mitjan anys 60 entrà a l'equip oficial de Montesa, on juntament amb Francesc Lancho coincidí amb el principal pilot de la marca, Pere Pi. Malgrat que Montesa havia fitxat Lancho i Olivencia amb la idea de preparar el relleu de Pi, cap dels dos no arribà a destacar al seu nivell.
Olivencia competí durant anys amb Montesa, fins que deixà la marca per a entrar a Derbi com a pilot provador i mecànic, amb un càrrec directiu dins el departament de competició de la marca. Al costat de Paco Tombas, seguí l'equip oficial de velocitat arreu del món i s'encarregà del manteniment de les Derbi de Gran Premi. A mitjan dècada del 1970, Olivencia dirigí el desenvolupament de les noves Derbi de motocròs de 75 cc, les quals aconseguiren diversos Campionats d'Espanya a mans de pilots com ara José Luis Mendoza i Jordi Monjonell. Més tard, s'encarregà de les Derbi 125 i 250 amb què Toni Elías aconseguí nombrosos títols estatals.
El seu fill, de nom també Manuel, és un mecànic de Gran Premi de renom i fou durant anys l'encarregat de les suspensions de les Honda oficials de Dani Pedrosa.

## Referències

* ↑ Pi, Pere. «62. Els rivals del motocròs». A: No tinc 200 anys. Les vivències de Pere Pi. Barcelona: Autoeditat (Service Point), juliol 2012, p. 102. ISBN 9788461590353.
* ↑ «Montesa 75th Anniversary» (en anglès). hondanews.eu. Montesa Honda, 04-05-2020. [Consulta: 8 agost 2020].
* ↑ Rubio, Eduard «III 150 Millas de Mollet» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 62, 05-11-1976, p. 13-14.
* ↑ Porcar, Joan «Jordi Monjonell, vencedor de Copa Junior Motocross 75 c.c.» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 116, 18-11-1977, p. 32-33.
* 1 2 Domínguez, Carlos «Olivencia "amortigua" a Pedrosa» (en castellà). Fórmula Moto. Luike Iberoamericana De Revistas [Madrid], núm. 47, 11-2008, p. 64-67.
# Manuel Vidal de Cárcer

Manuel Vidal de Cárcer (Tàrrega, 24 d'agost de 1906 - Barcelona, 17 de juny de 1998) fou un futbolista català dels anys 1920 i 1930.

## Trajectòria

Fill de Manuel Vidal i Mercedes de Cárcer. Va ser l'únic fill mascle del matrimoni, va tenir tres germanes : Teresa, Mercedes i Guialmar. Es va criar amb el seu avi matern, Enrique de Cárcer, a Tàrrega. Destacà de jove al FC Tàrrega. El 1925 marxà a Cuba amb la intenció d'evitar del servei militar. A l'illa caribenya jugà a futbol com a porter als clubs Cataluña i Iberia. L'any 1931 retornà a la seva ciutat natal, Barcelona, i ingressà al FC Barcelona. Jugà dues campanyes al club, però només disputà 23 partits (cinc de lliga), doncs el porter titular del moment era Joan Josep Nogués.
L'any 1933 va rebre la baixa del Barcelona i es convertí en entrenador dels equips infantils de l'entitat. També fou impulsor del Col·legi d'Entrenadors de la Federació Catalana de Futbol, d'on en fou director. Va ser vicepresident dels veterans del FC Barcelona, sota la presidència de Kubala.

## Obra

* El Fútbol Actual, Barcelona, Editorial Hispano-Europea, 1953.
* Tratado moderno de las industria del caucho, Barcelona - Buenos Aires, Editorial: José Montesó, 1953.
* Cauchos y elastómeros, Barcelona, autor-Editor 4, 1984.

## Palmarès
### FC Barcelona

* Campionat de Catalunya: 1931-32

## Referències

* ↑ Ángel, Iturriaga. Diccionario de Jugadores del F. C. Barcelona. Editorial Base, 2010. ISBN 978-84-92437-74-0.
* ↑ Esquela, 18 juny 1998, La Vanguardia
* ↑ Salinas, David. «Vidal de Cárcer, una vida polifacética» (en castellà). Sport, 12-10-2019. [Consulta: 12 octubre 2019].
* ↑ En Tárrega 19 setembre de 1924, Mundo Deportivo
* 1 2 En Tárrega 22 octubre de 1925, Mundo Deportivo
* 1 2 Vidal de Cárcer entrenador... 12 abril de 1933, Mundo Deportivo
* 1 2 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ Españoles en el fútbol cubano, Cuadernos de Fútbol, núm. 12, 1 juliol 2010, ISSN: 1989-6379
* ↑ Cursillo de preparadores a la vista, 10 gener de 1959, Mundo Deportivo

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Manuel de Piño

Manuel de Piño (Lisboa, probablement el segle XVI) fou un músic i poeta portuguès. Va ser ministril de la capella reial i excel·lent professor de música. Les seves composicions poètiques, qualificades pels seus biògrafes de bones entre les notables del parnàs portuguès i castellà, es redueixen als villancets, la música dels quals componia. Escriví: Villancicos y romances á la Natividad del Niño Jesús, Nuestra Señora i varios santos, 1.ª parte (Lisboa, 1615), i ?2.ª parte (Lisboa, 1618), publicats per P. Craesbeeck. Estan dedicats a Violante de Moura, religiosa en el convent de Santa Ana d'aquell ciutat.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 44, pàg. 1191, ISBN 84-239-4544-8
# Manuel de la Mata

Manuel de la Mata (Burgo de Osma (Sòria), 1828 - ?, 1886) fou un pianista i compositor espanyol.
Fou deixeble dels mestres Eslava i Pedro Albéniz, i el 1868 fou nomenat secretari del Conservatori de Madrid.
A més, d'un Método de piano adoptat pel Conservatori el 1871 i un altre per a orgue, deixà una Missa, una simfonia i altres composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 809 (ISBN 84-239-4533-2)
# Manuel dos Reis Tavares

Manuel dos Reis Tavares (Santarém, 1590 - 1686) fou un metge i compositor portuguès. Deixà unes Controversïas medicas i De duobus artis medicae auxiliis tractatus dúplex (1671). Compongué salms i altres obres religioses.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 59, pàg. 945 ISBN 84-239-4559-6
# Manuela Escamilla

Manuela Escamilla (Monforte de Lemos, Lugo, 20 de maig de 1648 — Madrid, 1721) fou una actriu, cantant compositora i autora de comèdies gallega del Segle d'or espanyol.
Debuta amb set anys formant part de la companyia del seu pare Antonio Escamilla. Als tretze anys es casà i als quinze enviudà, casant-se poc temps després en secret amb un il·lustre cavaller i poeta dels que subministraven comèdies als teatres de la Pacheca i de la Cruz. La seva devoció, que alguns suposaven falsa, la feien portar reliquiaris al pit, agnus dei en les mànigues del jupó i el cordó de Sant Francesc cenyit a la cintura.
La gelosia del seu primer marit, actor de la mateixa companyia en la que treballava Manuela, i la costum d'aquesta de portar objectes beneïts, ocasionaren una violenta escena durant la representació de La adúltera penitente, de Calderón. En veure-la el seu marit amb tantes relíquies i el cordó arrossegant-se per terra, s'atansà sobre ella, amb traces fingides o reals de marit burlat, i mb una tisora li tallà el cordó, que llençà després amb tràgic gest a l'alcalde de Casa i Cort. La funció acabà desmaiant-se la Manuela i empresonant, per desacatament, al seu marit, i cantant tot Madrid, als cap de pocs dies, cançons al·lusives a l'acte.
Manuela cantava entremeses amb molta gràcia, i es conserva la música, composta per ella mateixa, d'un entremes que cantà a palau en presencia de Carles II, i de dos romanços amb tornada que cantà en el teatre del Buen Retiro en la comèdia Orfeu i Euridice.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 639. (ISBN 84-239-4520-0)
# Marc'Antonio Pordenon

Marc'Antonio Pordenon (Pordenone, 1535 $^{(Gregorià)}$ - 1586) fou un llaütista i compositor italià. Era nebot del pintor del mateix nom.
Entrà al servei de la casa Strozzi al voltant de 1571, després fou mestre de capella a l'església de Sant Marc de Pordenone.
Publicà quatre col·leccions de Madrigals a cinc veus i una a quatre (Venècia, 1567, 1567, 1571, 1573 i 1580.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 504 (ISBN 84-239-4546-4)
# Marcel Ciampi

Marcel Ciampi (8è districte de París, 29 de maig de 1891 - 13è districte de París, 27 d'agost de 1980) fou un pianista i professor francès.

## Carrera

Marcel Ciampi va estudiar piano al Conservatori de París amb Louis Diémer on va obtenir el seu primer premi l'any 1909. Va perfeccionar les seves habilitats amb Marie Perez de Brambilla (antiga alumna de Clara Schumann i Anton Rubinstein). També va ser alumne i col·laborador de Claude Debussy.
Realitza nombroses gires com a solista o acompanyant Pau Casals, Georges Enesco i Jacques Thibaud. Del 1941 al 1961 va ser professor de piano al Conservatori i va formar tota una generació de pianistes com Yvonne Loriod, Cécile Ousset, Marcel Gazelle, Albert Attenelle, Jeremy Menuhin i Jean-Paul Sevilla.
Georges Enesco li va dedicar la seva Sonata per a piano núm. 3, que Marcel Ciampi va crear l'any 19382.
El 1920 es va casar amb Yvonne Astruc (1889–1980), violinista, «una de les figures més destacades de la pedagogia francesa» l'alumne de la qual va incloure Yehudi Menuhin. Marcel Ciampi va morir poques setmanes després d'ella.

## Discografia

* Marcel Ciampi : intégrale des 78t en solo (Columbia/EMI) : Chopin, Liszt, Debussy (data juny 1928}}/data-|desembre 1931, Marston) OCLC|696615438
* Franck, Quintet per a piano i cordes - amb el Quartet Capet (1928, EMI/Columbia D 15102-6 / CD Biddulph Recordings LAB1334 / Opus Kura) OCLC 39301646 i 780249463
* Mozart, Sonate n°|11 en la major, K. 331 (Pathé) OCLC|761762274. Gallica|id=bpt6k8813567n|t=Extrets

## Referències

* ↑ «matchID - Moteur de recherche des décès». [Consulta: 14 setembre 2024].
* 1 2 Pâris, 2015, p. 169.
* ↑ Pâris, 2015, p. 41.
* ↑ «MORT D'YVONNE ASTRUC» (en francès). Le Monde, 21-10-1980.

## Bibliografia

* Alain Pâris (dir.), Dictionnaire des interprètes et de l'interprétation musicale au xxe siècle, Paris, Laffont, coll. «Bouquins», 2015 (réimpr. 1985, 1989, 1995, 2004), 5e éd. (1re éd. 1982), 1278 p. (ISBN 2-221-08064-5, OCLC 901287624, (llegir en línia) [arxiu]), p. 169.

## Enllaços externs

* Recurs de belles arts: National Portrait Gallery
* (anglès) Marcel Ciampi: The Complete 78 rpm Solo Recordings [arxiu]
# Marcel Navarro i Beltri

Marcel Navarro i Beltri (Tortosa, Baix Ebre, 1861 - l'Ampolla, Baix Ebre, 14 de juny de 1916), fou un polític i comerciant català.
Provenia d'una família humil de pescadors de Tortosa que vivien al carrer des Pescadors. La mort sobtada del pare, Florencio Navarro Colomines, l'obligà a deixar els estudis i es va posar a treballar. Posteriorment es va casar amb Concepció Cabrera i Margalef, d'una família d'El Perelló; amb ella van anar a viure a l'Ampolla, que llavors era una pedania perellonenca. Amb Concepció van tenir quatre fills, i professionalment es dedicà al comerç i a la indústria.
Pel que fa a la seva carrera política, fou un dirigent marcel·linista d'ideologia republicana. Fou regidor d'El Perelló (1899-1903), i el 1905 fou nomenat alcalde pedani de l'Ampolla. El 1915 fou elegit diputat provincial, ja que va quedar en tercera posició amb 6.689 vots; va formar part de la Comissió Provincial, de la d'Hisenda i també fou membre de la Junta Provincial de Carreteres. Va morir sobtadament el mes de juny de 1916 després de no poder superar una delicada operació quirúgica.
Juntament amb Miquel Blanc i Ferreres va participar en el Tesoro Republicano de 1903.

## Bibliografia

* Balcells, Albert; Pujol i Casademont, Enric; Sabater i Pi, Jordi. La Mancomunitat de Catalunya i l'autonomia. Barcelona: Editorial Proa, 1996. ISBN 8482562444.
* Sancho i Sancho, Josep. El marcel·linisme a les Terres de l'Ebre. Benicarló: Onada Ediciones, 2016. ISBN 9788415896937.

## Enllaços externs

* Marcel Navarro i Beltri a la Ilercavònia

## Referències

* ↑ El Pueblo, núm. 1.431 (16/06/1916)
* 1 2 3 Curto, Albert. «Navarro i Beltri, Marcel». A: Diccionari biogràfic dels diputats de la Mancomunitat de Catalunya (1914-1925). Barcelona: Diputació de Barcelona, octubre de 2019, p. 290. ISBN 9788498038897.
* 1 2 Curto, Albert. «Navarro Beltri, Marcel». Institut Ramon Muntaner. [Consulta: 4 desembre 2022].
# Marcello Perrino

Marcello Perrino (Nàpols, 1765 - [...?], vers el 1814) fou un compositor i musicòleg italià.
Estudià la carrera d'advocat, que exercí poc temps per dedicar-se per complet a la música, sent nomenat el 1806 director del Col·legi de Música de Sant Sebastià de Nàpols.
Deixà les òperes Ulisse nell'isola de Circe i L'Olimpiade, una Passió, un Christus, un Miserere, etc., tot d'un mèrit escàs. També publicà un mètode, Osservazzioni sul canto (2.ª ed., Nàpols, 1810), que fou traduït al francès.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 1035 (ISBN 84-239-4543-X)
# Marcusenius annamariae

Marcusenius annamariae és una espècie de peix pertanyent a la família dels mormírids i a l'ordre dels osteoglossiformes.

## Etimologia

Marcusenius fa referència a l'alemany Johann Marcusen (el primer ictiòleg a estudiar els mormírids de forma sistemàtica), mentre que l'epítet annamariae és un matrònim no identificat.

## Descripció

Fa 25,5 cm de llargària màxima.

## Alimentació

És entomòfag.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical, el qual viu a Àfrica: és un endemisme d'Etiòpia (les conques del riu Baro i dels llacs de la Gran Vall del Rift).

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és de baix a moderat (27 de 100).

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1862. On the West African genus Hemichromis and descriptions of new species in the museums of the Academy and Smithsonian Institution. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 14. 134-139.
* 1 2 3 Parenzan, P., 1939. I pesci del bacino del lago Regina Margherita nel Galla e Sidama. Bollettino di Pesca, Piscicoltura e Idrobiologia, vol. 15 (núm. 2): 146-167. Pàg. 160.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ The ETYFish Project - Fish Name Etymology Database (anglès)
* ↑ Gosse, J.-P., 1984. Mormyridae. P. 63-122. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1. Pàg. 80.
* ↑ List of Freshwater Fishes reported from Ethiopia - FishBase (anglès)
* ↑ Getahun, A., 2007. An overview of the diversity and conservation status of the Ethiopian freshwater fauna. J. Afrotrop. Zool. Special Issue:87-96. Pàg. 93.
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Fritzsch, B. i P. Moller, 1995. A history of electroreception. p. 39-55. A: P. Moller (ed.). Electric fishes: history and behavior. Fish and Fisheries Series 17. Chapman & Hall, Londres, Gran Bretanya. Pàg. 54.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* Mormyridae - African weakly electric fishes (anglès)
# Maria Adam

Maria Adam (Camagüey, Cuba, 24 de setembre de 1874) fou una notable pianista cubana de la que no hi ha quasi dades.
Descendent d'una distingida família de Camagüey, viatjà a Espanya en la seva infantesa, rebent a Galícia les primeres lliçons musicals. En el Conservatori de Madrid aconseguí els primers premis, conferint-se-li el títol de professora amb només tretze anys. També prengué part en alguns dels concerts que es donaren a La Granja de San Ildefonso, patrocinats per l'infanta Na Isabel.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 2, pàg. 806 (ISBN 84-239-4502-2)
# Maria Capuana

María Capuana (Fano, 2 de setembre de 1891 - Càller, Sardenya, 22 de febrer de 1955) fou una mezzosoprano italiana.
Feu els estudis musicals al Conservatori de Nàpols en el que es diplomà com a professora de piano. Fou el seu mestre Vincenzo Romaniello, el qual, convençut del seva bona veu i de la seva disposició pel cant, l'aconsellà i la decidí perquè es perfeccionés, el que ella va fer en l'escola d'Eugenia Carelli, diplomant-se el 1913.
Maria Capuana debutà el 1913-14 en el Teatro San Carlo de Nàpols en Gli Ugonotti, al costat del tenor Grassi, aconseguint destacar-se immediatament, per la seva excel·lent veu i el seu brillant estil. Treballà en els principals teatres d'Itàlia, París, Lisboa, Madrid, Barcelona i Buenos Aires.
El seu repertori preferit el formaven Aida, Norma, Mignon i Tristany i Isolda.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. II, pàg. 1060 (ISBN 84-239-4572-3)