OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan de Solà-Morales i Rubió

Joan de la Creu de Solà-Morales i Rubió (Barcelona, 1954) és un matemàtic català. És fill de l'arquitecte olotí Manuel de Solà-Morales i de Rosselló, i germà dels també arquitectes Manuel i Ignasi de Solà-Morales i Rubió.
Doctor en matemàtiques per la Universitat Autònoma de Barcelona (1983), va fer la tesi doctoral dirigida pel també matemàtic català Carles Perelló. Catedràtic de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC), treballa en Equacions en Derivades Parcials, sistemes dinàmics de dimensió infinita i matemàtica industrial. Poc després de la seva fundació va ser membre electe de la Fundació Ferran Sunyer i Balaguer. L'any 1992 va crear la Facultat de Matemàtiques i Estadística de la UPC, de la qual va ser degà durant els primers cinc anys, i des de novembre de 2010 és president de la Societat Catalana de Matemàtiques. Des de 2012 és membre numerari de la Secció de Ciències i Tecnologia de l'Institut d'Estudis Catalans. Com a representant de l'IEC, també va ser membre del Consell Català d'Estadística, un òrgan de caràcter consultiu i d'assessorament de l'Idescat des del 2014 al 2021.
El 1983 l'Institut d'Estudis Catalans decidí per unanimitat concedir-li el III Premi Ferran Sunyer i Balaguer pel seu treball Equacions de Navier-Stokes en un canal amb obstacle, un llibre que l'IEC posteriorment va publicar. És un dels coordinadors de les proves Cangur a Catalunya, un concurs internacional per motivar els joves per la matemàtica.

## Referències

* ↑ Mathematics Geneaology Project
* ↑ Ferran Sunyer i Balaguer (1912-1967). Institut d'Estudis Catalans, 1995, p. 291–292. ISBN 978-84-7283-286-2.
* 1 2 «Joan de Dalmau, Joan Grimalt, Joan de Solà-Morales i Ferran Sagarra, nous membres de la Secció de Ciències i Tecnologia de l'IEC». Butlletí de l'IEC, 171, 18-12-2012. ISSN: 2013-4630 [Consulta: 11 octubre 2016].
* ↑ «El professor Joan de Solà-Morales, nomenat president de la Societat Catalana de Matemàtiques». IEC, 09-12-2010.
* ↑ Llistat de membres numeraris de l'IEC
* ↑ Generalitat de Catalunya, Institut d'Estadística de Catalunya. «Consell Català d'Estadística». IDESCAT. [Consulta: 11 octubre 2016].
* ↑ «Concedidos los premios de l'Institut d'Estudis Catalans». La Vanguardia (Hemeroteca), 16-06-1983, pàg. 45 [Consulta: 11 octubre 2016].
* ↑ Institut d'Estudis Catalans. Catàleg de publicacions, 1907-1996. Institut d'Estudis Catalans, 1997, p. 133. ISBN 978-84-7283-372-2.
* ↑ Solà-Morales i Rubió, Joan de. Equacions de Navier-Stokes en un canal amb obstacle. Institut d'Estudis Catalans, 1986, p. 5. ISBN 978-84-7283-096-7.
* ↑ Madridejos, Antonio «El planter matemàtic». el Periódico, 16-03-2012.

## Enllaços externs

* «Discurs d'ingrés de Joan de Solà-Morales com a membre de la Secció de Ciències i Tecnologia de l'IEC» (Vídeo), 17-06-2013.
# Amador Vega Esquerra

Amador Vega Esquerra (Barcelona, 1958) és doctor en filosofia per l'Albert-Ludwigs-Universität de Friburg de Brisgòvia (Alemanya) i catedràtic d'estètica a la Universitat Pompeu Fabra. Ha estat «Joan Coromines Visiting Professor» a la University of Chicago (2007) i professor convidat a la Université Saint Joseph de Beirut (2010). Es dedica a l'estudi de la mística occidental i les seves relacions amb l'estètica.
És president de l'"Associació d'Amics de la Bibliotheca Mystica et Philosophica Alois M. Haas" i membre corresponent del Collège International de Philosophie (París).

## Obres

* Passió, meditació i contemplació. Sis assaigs sobre el nihilisme religiós (Ed. Empúries, 1999; Fragmenta Editorial, 2012) ISBN 978-84-92416-57-8
* Zen, mística y abstracción. Ensayos sobre el nihilismo religioso, Trotta, 2002)
* Ramon Llull y el secreto de la vida (Siruela, 2002)
* Ramon Llull and the secret of life, (Herder & Herder, 2003)
* El bambú y el olivo (Herder, 2004)
* Arte y santidad. Cuatro lecciones de estética apofática (Cuadernos de la Cátedra Jorge Oteiza, 2005)
* Tratado de los cuatro modos del espíritu (Alpha Decay, 2005)
* Sacrificio y creación en la pintura de Rothko (Siruela, 2010)
* Tres poetas del exceso. La hermenéutica imposible en Eckhart, Silesius y Celan (Fragmenta Editorial, 2011) ISBN 978-84-92416-41-7
* Libro de horas de Beirut (Fragmenta Editorial, 2014) ISBN 978-84-15518-03-7
* Tentativas sobre el vacío. Ensayos de estética y religión (Fragmenta Editorial, 2022) ISBN 978-84-17796-63-1

## Referències

* ↑ Rodríguez Mancini, Santiago «Elementos de estética y hermenéutica de la religión:paradigmas para una nueva morfología de lo sagrado. Amador Vega se aproxima a Mark Rothko». Academia.edu | Universidad Católica de Córdoba, 14-06-2013, pàg. 12.
* ↑ Amador Vega: «El lenguaje de la filosofía moderna nace de la mística» Arxivat 2014-12-24 a Wayback Machine. a ABC 19/05/2006
* ↑ «Biografia d'Amador Vega». Universitat Pompeu Fabra, 27-06-2014. Arxivat de l'original el 2014-12-23. [Consulta: 22 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Entrevista a Amador Vega Arxivat 2014-12-23 a Wayback Machine. a m1tv (28.10.2014)
# David Viñas i Piquer

David Viñas i Piquer (Barcelona, 1968) és professor titular de Teoria de la Literatura i Literatura Comparada a la Universitat de Barcelona i autor de diversos articles sobre estudis literaris. Ha publicat llibres com Historia de la Crítica Literaria (Ariel, 2002), Hermenéutica de la novela en la teoría literaria de Francisco Ayala (Alfar, 2003) o El enigma best-seller (Ariel, 2009). El 2013 va publicar Josep Pla i l'invent «Costa Brava», amb l'editorial A Contra Vent, sobre la visió que tenia Josep Pla de la Costa Brava. També ha publicat un assaig sobre com afrontar l'obra de Jorge Luis Borges sense por, Sin miedo a Borges (Elba editorial). El 7 de gener de 2022 va publicar la seva primera novel·la, Quédate más tiempo (Destino, 2022).

## Referències

* ↑ «“El enigma best-seller”, de David Viñas Piquer» (en castellà). Revista de Letras, 01-09-2010.
* ↑ «La Costa Brava, observada per Josep Pla». Ara, 15-04-2013.
* ↑ «20.04.13 Presentació Palafrugell 19:30». Fundació Josep Pla. Arxivat de l'original el 31 de gener 2018. [Consulta: 20 abril 2013].
# Antoni de Zulueta i Escolano

Antoni de Zulueta i Escolano (Barcelona, 7 de març de 1885 - Madrid, 31 de gener de 1971) va ser un biòleg català, pioner en la investigació genética a Espanya, descobridor dels gens X i Y en l'insecte Phitodecta Variabilis.
Fill de Juan Antonio de Zulueta, crioll nascut a Cuba, i de la catalana Dolors Escolano, va ser el menor de sis germans i va estudiar als Jesuïtes. Doctorat en ciències naturals per la Universitat de Madrid, va ser professor per oposició del Museo Nacional de Ciencias Naturales de Madrid i de la Universidad Central. Fou el fundador més jove del Butlletí de la Institució Catalana d'Història Natural, on debutà com a naturalista.
Va escriure obres de divulgació científica: Las leyes de Mendel (1926), Herencia y ambiente (1927), Estado actual de la teoría de la evolución (1928) i La formación de especies por hibridación (1928). Va traduir al castellà L'origen de les espècies, de Charles Darwin, i Evolució i mendelisme de Thomas Hunt Morgan i fou redactor en cap de la revista Investigación y Progreso.

## Referències

* ↑ «Antoni de Zulueta i Escolano». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Antonio Jiménez-Landi. La Institución Libre de Enseñanza y su ambiente: Periodo de expansión influyente. Edicions Universitat Barcelona, 1996, p. 501–. ISBN 978-84-89365-99-5.
* ↑ Carmen de Zulueta. Antonio de Zulueta, pionero de la genética en España. Editorial Renacimiento, 2001, p. 42–53. ISBN 978-84-8472-019-5.
# Pilar Dellunde i Clavé

Pilar Dellunde Clavé (Barcelona, 17 de juny de 1965) és una científica catalana i en la política exercí com a diputada al Parlament de Catalunya en la VII i VIII legislatures.

## Biografia

Llicenciada en filosofia i doctora en lògica matemàtica per la Universitat de Barcelona, és catedràtica de Lògica a la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) i també també està vinculada a l'Institut d'Investigació en Intel·ligència Artificial del CSIC. De 1999 a 2001, treballà en recerca amb l'Équipe de Logique Mathémathique del CNRS (Universitat de París) i fou cofundadora, l'any 1991 del Seminari de Lògica de Barcelona. De 2012 a 2016 va ser vicerectora de la UAB.
Militant d'Esquerra Republicana de Catalunya del 1996 fins al 2010. Membre de l'Associació Justícia i Pau de Barcelona, Amnistia Internacional i de la Xarxa Feminista. Fou escollida diputada a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2003 i 2006. Al Parlament va ser ponent de la Reforma de l'Estatut, ponent de la Reforma del Reglament del Parlament i Presidenta de la Comissió Primera (Comissió d'Organització, Administració de la Generalitat i Govern Local). Va ser una de les impulsores de la candidatura Esquerra Independentista a la presidència i a la secretaria general del partit.

## Referències

* ↑ «Excma. Sra. Pilar Dellunde i Calvé». Parlament de Catalunya. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «Una xerrada sobre la intel·ligència artificial tancarà dijous el cicle Pessics de Saviesa». Nació Manresa, 23-05-2023. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «Pilar Dellunde». Ajuntament de Barcelona - Biennal Ciutat i Ciència 2021. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «Bertran llança el seu equip amb el dret a decidir com a bandera». El Periódico, 26-03-2008. [Consulta: 24 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Pàgina personal de Pilar Dellunde Arxivat 2009-06-20 a Wayback Machine.
* Publicacions de Pilar Dellunde Arxivat 2010-09-28 a Wayback Machine.
* Projecte Agreement Technologies
* Working Group on Mathematical Fuzzy Logic (MathFuzzLog) Arxivat 2008-11-05 a Wayback Machine.
# Mosholatubbee

Mushulatubbee -"el que elimina i mata"- (finals s. XVIII-1838) fou un cabdill choctaw. El 1812 ajudà Andrew Jackson en la guerra contra els creek i signà els tractats de Chowtaw Trading House del 24 d'octubre del 1816 i de Treaty Ground de 18 d'octubre del 1820. El desembre del 1824 encapçalà la delegació choctaw que visità Washington, i el 26 de setembre del 1830 signà el de Dancing Rabbit Creek, pel qual cedia bona part de la terra choctaw i marxava a Oklahoma. Va morir de verola a Arkansas.

## Referències

* Lafarge, Oliver. (MCMLVI). A Pictorial History of the American Indian. Crown Publishers Inc. Pàgina 41.
# K. Tsianina Lomawaima

K. Tsianina Lomawaima (1955) és una escriptora creek. Graduada en antropologia per la Universitat Stanford, és professora a la universitat d'Arizona; va publicar They Called it Prairie Light: The Story of Chilocco Indian School (1994) recull d'entrevistes sobre els efectes de l'aculturació entre els indis.

## Enllaços externs

* (anglès) Biografia en anglès
* (anglès) Biografia al web de la Universitat d'Arizona Arxivat 2010-07-26 a Wayback Machine.
# Fitzcarraldo

Fitzcarraldo és una pel·lícula alemanya de 1982 dirigida per Werner Herzog i protagonitzada per Klaus Kinski i Claudia Cardinale. Ambientada al Perú de 1910, narra la història de Brian Sweeney Fitzgerald, un aficionat a l'òpera que somia construir un teatre a la selva amazònica. Per finançar-ho, organitza una expedició per explotar arbres de cautxú, enfrontant nombrosos obstacles. La producció va ser complexa, amb problemes climàtics, sanitaris i conflictes amb els nadius. Herzog va rodar en plena selva i va substituir diversos actors, com ara Jack Nicholson, Jason Robards o Mick Jagger, fins a comptar amb Kinski. La pel·lícula és considerada una de les més ambicioses del director i destaca per la seva espectacularitat visual i narrativa.

## Errades del film

* Durant una de les escenes del vaixell a la deriva, alguns membres de l'equip de rodatge apareixen a la part superior del vaixell (incloent-hi un home que porta texans i que tracta d'evitar que sigui filmat per la càmera).
* Quan els dos membres de la tripulació lluiten entre si, és visible l'ombra d'una càmera a l'esquerra de la imatge.

## Anacronismes

* Després que el vaixell ha passat els ràpids, apareixen un pontons moderns al fons i una embarcació amb un motor forabord passant per l'indret.

## Referències

* ↑ Vilaseca, Ramón Robert, 2014. Les 500 millors pel·lícules de la història del cinema. Lleida: Pagès Editors, S. L.. ISBN 9788499754932. Pàg. 253.
* 1 2 Goofs - IMDB (anglès)
* ↑ Anachronisms - IMDB (anglès)

## Bibliografia

* Herzog, Werner, 1982. Fitzcarraldo: The Original Story. Fjord Press. ISBN 0940242044.
* Herzog, Werner, 2001. Herzog on Herzog. Faber and Faber. Pàg. 179. ISBN 0571207081.

## Enllaços externs

* Werner Herzog on Fitzcarraldo (anglès)
* Herzog's "Fitzcarraldo", a Spectacle - The New York Times (anglès)
* FilmPortal (alemany) i (anglès)
* 'Fitzcarraldo', la última película de Werner Herzog, divide a los críticos en el Festival de Cannes - El País (castellà)
* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Ana Dueso-Barroso

Ana Dueso-Barroso és una científica catalana. És graduada per la Universitat de Vic-Universitat Central de Catalunya (UVIC-UCC), té un màster en genètica (UB) i està especialitzada en genòmica del càncer.
Actualment està finalitzant els seus estudis de doctorat en biomedicina, que ha dut a terme al Centre Nacional de Supercomputació (BSC-CNS), i treballa com a investigadora bioinformàtica al grup d’immunogenòmica computacional de l’Institut d’Oncologia de la Vall d’Hebron (VHIO).
És la presidenta i responsable de gestió interna de les Young IT Girls, una associació sense ànim de lucre que promou les vocacions tecnològiques entre les nenes i les noies.

## Referències

* ↑ «Ana Dueso-Barroso». CCCB amb permís OTRS, 10-10-2023. [Consulta: 28 març 2024].
* ↑ «Ana Dueso-Barroso». [Consulta: 28 març 2024].
# Missa solemnis

Missa solemnis és la denominació en llatí per a la missa solemne. A més és un gènere d'arranjaments musicals de l'ordinari de la missa, que són festivament anotats en partitures i representen el text llatí àmpliament, a diferència de la més modesta Missa brevis. Aquests termes es van començar a utilitzar durant el període clàssic.
En emprar la denominació «Missa solemnis» sense fer referència a un compositor concret, generalment està implícita la Missa solemnis de Beethoven. Algunes de les més grans composicions del gènere presenten denominacions úniques diferents de «Missa solemnis». Per exemple, la Missa en si menor de Bach i la Gran missa en do menor de Mozart. Altres peces són arranjaments solemnes en proporció i partitura però no es denominen «Missa solemnis», per exemple diversos arranjaments tardans de Haydn i Schubert, així com tres arranjaments d'Anton Bruckner.

## Exemples

Exemples de misses escrites per cèlebres compositors que són denominades «Missa solemnis»:
* Luigi Cherubini: Messa Solenne "Per il Principe Esterházy" (1811)
* Carl Maria von Weber: Missa Solemnis núm. 1 2 "Messe du Freischutz" (1818-1819)
* Ludwig van Beethoven: Missa solemnis en re major (1823)
* Hector Berlioz: Messe solennelle (1824)
* Anton Bruckner: Missa solemnis en si bemoll menor (1854)
* Franz Liszt: Missa solennis zur Einweihung der Basilika in Gran (Gran Mass) (primera versió 1855, segona versió 1857-1858)
* Wolfgang Amadeus Mozart: Missa solemnis en do menor núm. 4, K. 139 "Waisenhausmesse" o "missa de l'orfenat"
* Wolfgang Amadeus Mozart: Missa solemnis en do major, K.337
* Gioachino Rossini: Petite messe solennelle (1863)
Entre altres compositors que van escriure obres titulades "Missa Solemnis" inclouen France Ačko (1941), Hendrik Andriessen (1946), Marc Betta, František Brixi, Antonio Buonomo (1983), Alfredo Casella (1944), Paul Creston, Georg Druschetzky (1804), Bohumil Fidler (1901), Joseph-Hector Fiocco, Konstanty Gorski, Michael Haydn (1772), Václav Emanuel Horák, Sigurd Islandsmoen (1954), Friedrich Kiel, Karel Blazej Kopriva, Jean Langlais, Josef Lammerz (1990), Colin Mawby, Boleslaw òcies, Antonio Sacchini, Johann Nepomuk Schelble, Wolfgang Seifen, Johann Baptist Wanhal (1778), Louis Vierne i Bedřich Antonín Wiedermann (1848).
Entre els arranjaments de misses festives en altres idiomes es troba la Missa de Nadal Txeca de Jan Jakub Ryba.
Exemples de misses que són solemnes, però no tenen la denominació «Missa solemnis»:
* Johann Sebastian Bach: Missa en si menor (1733/1749)
* Anton Bruckner: Missa en re menor (1864/1876/1881)
* Anton Bruckner: Missa en mi menor (1866/1869/1876/1882)
* Anton Bruckner: Missa en fa menor (1868/1872/1876/1877/1881/1883/1893)
* Joseph Haydn: Missa in tempore belli (Missa en temps de guerra) en do major (1796)
* Wolfgang Amadeus Mozart: Gran missa en do menor (1782/1783)
* Franz Schubert: Missa núm. 1, Missa núm. 4, Missa núm. 5, Missa núm. 6.

## Referències

* Jungmann, Josef A .: Breu història de la missa. Centre De Pastoral Liturgic, 2006.
* Randel, Don Michael: «Mass». The Harvard Dictionary of Music. Harvard University Press, 2003.
# Moissei Uritski

Moissei Solomónovitx Uritski (Моисей Соломонович Урицкий) (Txerkassy, Kíev 2 de gener de 1873 – Petrograd, de 1914 a 1924 (avui Sant Petersburg), 30 d'agost de 1918) fou un activista polític ucraïnès i un destacat líder bolxevic a Rússia.
Fill d'un mercader jueu, als tres anys perdé al seu pare, i la seva mare volgué educar-lo en l'esperit de la religió dels seus avantpassats, fent-li aprendre el Talmud; però el nen Moisés semblava poc disposat a estudiar la història d'Israel, i en morir la seva mare, al cap de sis anys, fou educat per la seva germana gran, la qual es preocupà del seu benestar material, deixant-lo en completa llibertat quant a llur creences. El nen aprengué el rus i entrà en una escola oficial, malgrat les protestes dels jueus que formaven el cercle de llurs relacions.
Als vint anys estudià el Dret en la Universitat de Kíev. Ja durant els estudis s'interessà pel moviment socialdemòcrata, i en comptes de fer-se advocat, s'allistà com a voluntari en un regiment d'infanteria de Kíev. Al tercer dia d'estança en el servei fou detingut per repartir propaganda revolucionaria entre els soldats. El 1900 fou desterrat al govern d'Irkutsk, on hi va romandre fins al 1905, en què tronà a la metròpoli, consagrant-se per sencer a les tasques del partit socialista.
Quan es produí l'escissió del partit socialdemòcrata, es posà al costat dels menxevics, sent al cap de poc un dels caps més actius d'aquesta agrupació. El 1906 fou desterrat novament per quatre anys al govern de Vologda, però a causa de llur poca salut (estava tuberculós), les autoritats tsaristes li permeteren traslladar-se a l'estranger.
Uritzki residí una temporada a París i Berlín i Després a Suïssa, fins que el 1910 tornà a Rússia, essent altra volta detingut i enviat a Arkhànguelsk, on per segona vegada se li'n donà permís per passar a l'estranger. En esclatar la Gran Guerra es trobava a Berlín, des d'on passà a Estocolm i Després a Copenhaguen, romanent en la capital de Dinamarca fins a la revolució de febrer.
Des dels primers dies de la guerra fou, com Trotski, una furiosa campanya contra els patriotes socialistes. El 23 de març torna a Petrograd, i trobant els menxevics poc revolucionaris, s'afilià al partit bolxevic, venint a ser un ardent partidari del comunisme. Per l'octubre ja era membre del Comitè Central del partit, i fou un dels primers a revoltar-se contra el govern de Kérenski.
Prengué part activa en el moviment que hauria de donar el poder a Lenin, i des de llavors es trobà en tots els llocs de perill. Arran del cop d'estat se li confià de president de la Comissió de lluita per a vèncer la contrarevolució. Uritzki era adversari del tractat de Brest-Litovsk, però se sotmeté en acceptar el seu partit aquella pau imposada per Alemanya.
El 30 d'agost, mentre es dirigia cap al Palau d'Hivern, un cadet anomenat Leonid Kaneguisser, el matà d'un tret de revòlver.

## Referències

* Tom núm. 10, pàg. 976 de l'Apèndix de l'enciclopèdia Espasa.
# Molí Vell del Riu

El Molí Vell del Riu fou un molí situat en el terme municipal de Moià, a la comarca del Moianès.
Està situat al nord-est de la vila de Moià, a prop i a ponent de la masia del Riu, a l'esquerra del torrent Mal del Riu. És en el vessant nord-oest del Serrat de Picanyol. Actualment l'edifici està enrunat i desplaçat lateralment per un corriment de terres.

## Bibliografia

* AYMAMÍ DOMINGO, Gener i PALLARÈS PERSONAT, Joan. Els molins hidràulics del Moianès i de la Riera de Caldes. Barcelona: Unió Excursionista de Catalunya de Barcelona, 1994. (Arxiu Bibliogràfic Excursionista de la UEC). ISBN 84-85678-125
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Molí dels Sorts

El Molí dels Sorts fou un molí del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès. Les seves restes són a l'enclavament de la vall de Marfà.
Són a la dreta de la Golarda, al costat sud-oest de la masia dels Sorts, en el sector nord-oest de la Vall de Marfà. L'abandonament que sofreix des de mitjan segle xx tota aquesta part de la vall de Marfà ha fet que les restes del Molí dels Sorts romanguin tan cobertes de vegetació que es fan difícils de trobar i de reconèixer.
La resclosa que l'abastia d'aigua és a pocs metres de les ruïnes, a la llera del Torrent de Serramitja, que és on captava l'aigua.
Estigué habitat i en ús almenys fins a l'any 1855, però en els padrons de Castellcir del 1898 i anys posteriors ja no hi apareix.

## Bibliografia

* AYMAMÍ DOMINGO, Gener i PALLARÈS PERSONAT, Joan. Els molins hidràulics del Moianès i de la Riera de Caldes. Barcelona: Unió Excursionista de Catalunya de Barcelona, 1994. (Arxiu Bibliogràfic Excursionista de la UEC). ISBN 84-85678-125
* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Monestir del Corpus Christi de Llutxent

El Monestir del Corpus Christi situat en el terme municipal de Llutxent (Vall d'Albaida, País Valencià) és un edifici conventual que té els seus orígens en una ermita del segle xiii, i ampliada i renovada en segles posteriors.
Aquest monestir presenta construccions de diferents èpoques, començant-se a edificar-se a partir del segle xiv. La seua construcció està vinculada al Miracle dels Corporals, que segons la tradició va ocórrer en aquest lloc.
El conjunt s'ordena a través d'un claustre, aquest al seu costat sud té l'aula capitular, les cel·les i el refectori. el claustre és de planta quadrada amb dos nivells, l'inferior s'articula amb arcs entre pilastres amb capitells decorats amb motius eucarístics.
L'església del Corpus Christi es troba al costat nord del claustre del monestir. Es tracta d'un temple d'una sola nau amb volta de creueria estrellada en el cor alt. Al costat de l'Epístola hi han dues capelles annexes construïdes en el segle xviii, són la capella de la Santa Faç i la de la Comunió, aquesta última té una planta de creu grega amb cúpula sobre petxines.
La fàbrica de l'església està feta amb maçoneria en els murs i amb carreus en els contraforts i els cantons. Cap a l'est del conjunt s'hi troba el pati de serveis al voltant del qual es distribueixen les diferents dependències per al funcionament del monestir.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=253. Data de consulta: 23 desembre 2024.
* ↑ Picó, Maria Josep «La ruta dels monestirs». Sàpiens [Barcelona], núm. 112, 12-2011, p. 66-67. ISSN: 1695-2014.
* Aquest article incorpora el text de la declaració de Bé d'Interés Cultural publicat en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana el 5/10/2007.

## Enllaços externs

* Fitxa a la Biblioteca de Patrimoni