OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Raja ackleyi

Raja ackleyi és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 51 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar i els ous tenen com a banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu fins als 45 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic occidental central: des de Florida (els Estats Units) fins a Yucatán (Mèxic).

## Costums

És bentònic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Garman, S., 1881. Report on the selachians. Reports on the results of dredging, ... along the Atlantic coast of the United States during the summer of 1880, by the U. S. Coast Survey Steamer "Blake," Commander J. R. Bartlett, U. S. N., commanding. XII. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 8 (núm. 11): 231-237.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Eschmeyer, W.N., E.S. Herald i H. Hammann, 1983. A field guide to Pacific coast fishes of North America. Houghton Mifflin Company, Boston, Estats Units. 336 p.
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* ↑ Robins, C.R. i G.C. Ray, 1986. A field guide to Atlantic coast fishes of North America. Houghton Mifflin Company, Boston, Estats Units. 354 p.
* ↑ Hureau, J.-C. i T. Monod (eds.), 1979. Supplement. Check-list of the fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean. p.339-394. A: J.-C. Hureau i Th. Monod (eds.) Check-list of the fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean.United Nations Educational Scientific and Cultural Organization (UNESCO), París, França. Vols 1-2. 683 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# IGP Castelló (vi)

IGP Castelló és una indicació geogràfica protegida, utilitzada per a designar els vins de la terra elaborats amb raïm produït en tres comarques vitivinícoles situades en l'interior de la mateixa província (Alt Palància-Alt Millars, Sant Mateu i Useres-Vilafamés).
A finals del 2003 la Conselleria d'Agricultura, Pesca i Alimentació va iniciar la reglamentació d'aquesta IGP.
Durant el 2024 s'ha aprovat un nou plec de condicions d'elaboració en la IGP per tal de que la zona vitivinícola avanci cap a la Denominació d'origen.

## Història

Abans de la plaga de la fil·loxera, a la província de Castelló s'elaborava vi bàsicament emprant les varietats de Murviedro i Carlon. Un cop arriba la fil·loxera el 1902 la viticultura de la regió desapareix pràcticament i només resisteix el cultiu de varietats híbrides. Després que al 1971 es prohibeixi la venda de raïm i vi produït a partir de varietats híbrides la vitivinicultura a Castelló queda com a acte residual fins a finals del segle xx.

## Geografia

La IGP comprenia 235 hectàrees dividides entre quinze cellers-embotelladors que van produir 1.607 hectolitres de vi.
Clima: La zona compresa en la IGP Castelló es troba en un context de clima mediterrani. Els mesos més càlids de l'any son agost i juliol on s'assoleixen màximes superiors als 30 $^o$C i els més freds son desembre- febrer on es poden assolir fàcilment temperatures per sota dels 0$^o$C. La pluviometria mitjana anual es troba al voltant dels 540 l/m$^2$.
Sòl: La viticultura en la IGP Castelló es concentra en espais de planura on predomina el sòl calcari.

## Varietats autoritzades

* Negres: Boval, Cabernet Sauvignon, Garnatxa negra o Gironet, Garnatxa tintorera o Tintorera, Merlot, Monastrell, Pinot Noir, Ull de llebre, Bonicaire o Embolicaire, Syrah, Cabernet Franc, Malbec, Carinyena, Forcallat negre, Graciano, Mencía, Petit Verdot.
* Blanques: Chardonnay, Subirat, Merseguera, Exquitsagos o Verdosilla, Moscatell d’Alexandria, Pedro Ximénes, Planta fina de Pedralba o Planta Angort, Macabeu, Forcallat blanc, Planta nova o Tardana, Sauvignon blanc, Tortosí, Verdil, Gewürztraminer, Moscatell de gra menut, Verdejo, Viognier, Riesling, Sémillon.
Vinificació: Sota la marca IGP Castelló es poden elaborar vins negres i blancs, espumosos, d'agulla i vins elaborats a partir de raïm sobremadurat.

## Referències

* ↑ «Castelló avança cap a la Denominació d’Origen Protegida per als seus vins» (en català). Terra golosa, 26-07-2024. [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «La IGP Castelló». IGP Castelló. [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «El sector vitivinícola a la Comunitat Valenciana» (en castellà). Conselleria de Agricultura, ganaderia y pesca, 01-10-2023. [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «PLIEGO DE CONDICIONES IGP CASTELLÓ» (en castellà). Generalitat Valenciana. [Consulta: 10 febrer 2025].
# Rajella purpuriventralis

Rajella purpuriventralis és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 17,4 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 922 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic occidental central: el nord del Golf de Mèxic i el nord de Sud-amèrica.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Stehmann M., 1970. Vergleichend morphologische und anatomische Untersuchungen zur Neuordnung der Systematik der nordostatlantischen Rajidae (Chondrichthyes, Batoidei). Arch. Fischwiss. v. 21 (núm. 2). 73-163.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Bigelow, H. B. & W. C. Schroeder. 1962. New and little known batoid fishes from the Western Atlantic. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 128 (núm. 4): 161-244, Pl. 1.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Uyeno, T., K. Matsuura i E. Fujii (eds.), 1983. Fishes trawled off Suriname and French Guiana. Japan Marine Fishery Resource Research Center, Tòquio (Japó). 519 p.
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* ↑ Cervigón, F., R. Cipriani, W. Fischer, L. Garibaldi, M. Hendrickx, A.J. Lemus, R. Márquez, J.M. Poutiers, G. Robaina i B. Rodríguez, 1992. Fichas FAO de identificación de especies para los fines de la pesca. Guía de campo de las especies comerciales marinas y de aquas salobres de la costa septentrional de Sur América. FAO, Roma. 513 p. Preparado con el financiamiento de la Comisión de Comunidades Europeas y de NORAD.
* ↑ Haedrich, R.L. i N.R. Merrett, 1988. Summary atlas of deep-living demersal fishes in the North Atlantic Basin. J. Nat. Hist. 22:1325-1362.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* Fritzsch, B. i P. Moller, 1995. A history of electroreception. p. 39-55. A: P. Moller (ed.) Electric fishes: history and behavior. Fish and Fisheries Series 17. Chapman & Hall, Londres.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ralph Joseph Horner

Ralph Joseph Horner (Newport, 28 d'abril de 1848 - Winnipeg, 7 d'abril de 1926) (Newport, Monmouthshire (Gal·les), 28 d'abril de 1848 - Winnipeg (Canadà), 7 d'abril de 1926) fou un compositor, mestre de música i director d'orquestra anglès.
Fill de James Horner i una noia anomenada Sarah; en 1869 es va casar amb Marianne Amelia Rowse (m.1915), i tenien tres fills i una filla.
Encara que des d'una edat primerenca, Ralph Joseph Horner va mostrar alguna disposició per a la música, els seus pares, segons sembla, li van destinar a una carrera professional. No obstant això, segons una biografia, la inclinació natural de la seva ment va ser tan clara i el seu progrés va ser tal que, a l'edat d'onze, tot i l'oposició familiar, va ser pianista a la Newport Choral Society.
De 1864 a 1867, Horner va estudiar al Conservatori de Leipzig. Tornant a Londres el 1868, on s'establí com a professor de piano i harmonia. Després per espai de 7 anys, dirigí una companyia anglesa d'òpera, també va ser director de la Societat de Concerts de Nottingham i posteriorment se'l nomenà director de l'Acadèmia Imperial de Música de Canadà.
Va compondre les òperes Mesmerania, Amy Robsart i The Belles of Barcelona; 6 operetes; obertures, simfonies i interludis per a orquestra; un quartet per a instruments d'arc; la cantata dramàtica Confucius; peces per a piano i música religiosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 373. (ISBN 84-239-4528-6)
# Ramir Escofet

Ramir Escofet i Cuscó (la Granada, Penedès, 24 de juny de 1877 - Montserrat, Bages 30 de maig de 1911) fou un compositor i sacerdot català.
Va ingressar a l'orde benedictí del monestir de Montserrat l'any 1892 agafant el nom de Ramir. Va ser un músic bàsicament autodidacte, component una quantitat important de música religiosa. L'escolania de Montserrat va augmentar el seu repertori gràcies a ell amb peces d'ell mateix o obres polifòniques descobertes pels seus estudis d'antics mestres de l'escolania. Cal destacar la seva activitat de recuperació i transcripció d'obres de música antiga conservades al monestir de Montserrat. Pel que fa a la seva faceta pedagògica, és ajudat pel seu germà Plàcid, fent de prefecte i de professor d'escolans. El 1909 va assumir la direcció de l'escolania després de la mort de Manuel Guzmán, i el 1911 és succeït per Anselm Ferrer. Es conserven obres seves als fons musicals SEO (Fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot).

## Obres

* Avemaries
* Rosaris
* Salves

## Referències

* ↑ Guia musical, suplement núm. 2. Diversos autors. Gràfiques Marina, S.A. (Barcelona, 1969).
* ↑ Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Sociedad General de Autores i Editores, 1999.
* ↑ «Inventari de Fons Musical de Catalunya» (en català). [Consulta: 5 febrer 2019].
# Ramon Bertran i Nat

Ramon Bertran i Nat (Surp, Pallars Sobirà, 1855 - La Seu d'Urgell, Alt Urgell, 1936) va ésser un mestre d'escola que va gaudir d'un gran prestigi com a pedagog i col·laborà activament en el diccionari que preparava Mossèn Alcover.
Dins del moviment catalanista, signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i, una vegada constituïda la Unió Catalanista (1891), fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Terrassa (1901) i Barcelona (1904).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 64.
# Ramon Buades Tormo

Ramon Buades Tormo (Carlet, la Ribera Alta, 1876 - Carlet, 1936) fou un dels trenta-tres supervivents del setge de Baler, coneguts com «els últims de les Filipines».
Va viure per atzar aquest episodi de la guerra contra els Estats Units que va culminar amb la desfeta i liquidació de l'Imperi Espanyol. Allistat com a quinto i destinat al Regiment d'Infanteria Luchana núm. 28, de guarnició a Tarragona, en esclatar la sublevació a les Filipines va ser embarcat a Barcelona el 18 de setembre de 1896 amb el contingent enviat a l'arxipèlag, on arribà el 17 d'octubre del mateix any. Allí, com a soldat del Batalló de Caçadors Expedicionari núm. 2, va formar part d'un destacament de cinquanta homes comandats pel capità De las Morenas que, refugiats en l'església de la petita localitat de Baler, van resistir l'assetjament dels rebels filipins esperant reforços durant tres-cents trenta-set dies (del 27 de juny de 1898 al 2 de juny de 1899), sense saber que, mentrestant, Espanya havia capitulat i renunciat a la sobirania sobre Cuba, Puerto Rico, Filipines i Guam pel tractat de París del 13 d'agost de 1898. Pel coratge que hi demostraren, els seus assetjadors els van retre honors militars quan finalment accediren a deixar el reducte. De tornada a la metròpoli, van desembarcar a Barcelona l'1 de setembre de 1899, i van rebre diverses condecoracions. A Buades li van ser concedides dues creus al mèrit militar amb distintiu roig pensionades, a més d'altres medalles. A València, va ser rebut com un heroi per la premsa i per les autoritats, i entre altres retribucions li van atorgar un lloc de treball com a guàrdia municipal, al qual va renunciar poc temps després per a continuar la seua vida de senzill llaurador a Carlet. Dels fets de Baler va deixar testimoniatge en un relat de vuit fulls que constitueix una de les escasses fonts per a la reconstrucció històrica dels detalls quotidians d'aquell episodi.

## Referències

* ↑ Martín Ruiz, Juan Antonio «Nuevas fuentes documentales sobre el asedio de Baler (1898-1899): el relato de Ramon Buades Tormo». Revista de Historia Militar. Instituto de Historia y Cultura Militar [Madrid], núm. 110, 2011, pàgs. 51-77.
# Ramon Puiggarí i Llobet

Ramon Puiggarí i Llobet (Barcelona, c. 1824 - Barcelona, 23 d'agost de 1891) fou un dels il·lustradors vuitcentistes catalans més representatius.

## Biografia

Nascut al carrer de Petritxol de Barcelona, era fill del procurador causídic Joan Puiggarí i de Ramona Llobet, i germà de Josep Puiggarí i Llobet (1821-1903) i del farmacèutic Miquel Puiggarí i Llobet (1827-1889).
Il·lustrà de molt jove les Obres de Pere Serafí (1840). Anà a París amb Eusebi Planas (1851-54). Treballà per a la Casa Llorens. Se li atribueix el dibuix de l'Auca sobre la vida de Don Juan de Serrallonga en el segon terç del segle xix, que es venia a les portes dels teatres on es representava l'obra de Víctor Balaguer. A partir de la Revolució de 1868, féu moltes caricatures polítiques a La Flaca, La madeja política i El Tupé. Il·lustrà diverses obres, entre les quals La orfaneta de Menargues de Bofarull (1862), Singlots poètics de Pitarra (1867) i diverses obres de Cervantes, incloent El Quixot (1876).
Molts dels seus treballs (auques, romanços, ventalls, làmines, etc.) no van signats.
Morí a Barcelona el 23 d'agost de 1891 a l'edat de 67 anys al carrer Bailén, 46 2n pis. Estava casat amb Eulàlia Monteys.

## Referències

* 1 2 «Defuncions 1891, núm. 6194. Jutjat Universitat». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 23-08-1891.
* 1 2 3 4 5 «Ramon Puiggarí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Miguel PUIGGARI LLOBET». geneanet. Francisco José Scaramellini Guerrero.
* ↑ «Catalans que contribuiren al progrés de l'Argentina: Miquel Puiggarí». Resurgiment, 2-1945, pàg. 5580.
* ↑ «LES AUQUES D'EN SERRALLONGA (i 2)». Serrallonga 1640, 23-07-2024. [Consulta: 20 abril 2024].
* ↑ «Puiggarí, Ramón (1820-1894)» (en castellà). Biblioteca Nacional d'Espanya. [Consulta: 20 abril 2024].
# Ramon Rucabado i Comerma

Ramon Rucabado i Comerma (Barcelona, 11 de novembre de 1884 - Barcelona, 14 d'abril de 1966) fou un escriptor i activista català.

## Biografia

Ramon Rucabado va néixer al carrer Riereta de Barcelona, fill de Manuel Rucabado i Marcos, natural de Barcelona, i de Maria dels Àngels Comerma i Torrella, natural de Terrassa.
De formació autodidacta, va treballar a l'empresa La España Industrial, on va arribar a ésser apoderat. També va ésser el primer secretari de la Societat d'Estudis Econòmics de Barcelona i l'any 1908 va inaugurar, com a conferenciant, la càtedra lliure d'Economia Política. També va ésser vicepresident de la Secció Permanent d'Educació del Centre Autonomista de Dependents del Comerç i de la Indústria (CADCI), de Sabadell. Polemista brillant, va defensar els principis socials i morals del cristianisme de l'època, emparant els valors morals entesos dins les convencions tradicionals. Va ésser director del setmanari Catalunya Social (1921-1936) i va col·laborar a La Veu de Catalunya, La Cataluña, La Paraula Cristiana, La Revista, etc. Va publicar més de vint llibres i opuscles. L'any 1942 va iniciar la col·laboració regular al Diario de Barcelona, Templo, etc. i que va perdurar fins a la seva mort.
Es va casar l'any 1914 amb Clara Verdaguer i Puigdollers (1891-1952), de la família del poeta mossèn Jacint Verdaguer, ja que aqesut era fill de Josep Verdaguer i Ordeix, mentre que Clara Verdaguer i Puigdollers fou neta de Segimon Verdaguer i Ordeix, oncle de mossèn Verdaguer. Van tenir deu fills.

## Fons personal

El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. Hi destaca especialment una col·lecció important de publicacions periòdiques on va col·laborar, que contenen articles seus publicats. També reuneix un volum important de llibres, opuscles, conferències, pròlegs a obres d'altres autors i una sèrie de dossiers temàtics amb informació molt diversa i que formaven part del material de treball de l'escriptor. Destaca, a més, la correspondència, que aplega cartes rebudes de nombroses personalitats del món polític, literari i artístic del moment. Finalment, hi ha documentació personal i familiar i una interessant col·lecció de monografies i publicacions periòdiques sobre religió, història i literatura.

## Referències

* 1 2 «Fallecimiento de don Ramón Rucabado Comerma». La Vanguardia, 15-04-1966, pàg. 23.
* ↑ «Naixements 1884, núm. 6228». AMCB, 11-11-1884.
* 1 2 «Ramon Rucabado». Arxiu Nacional de Catalunya.
# Ramon Suriñach i Senties

Ramon Suriñach i Senties (Barcelona, 23 d'octubre de 1881 - Barcelona, 23 de febrer de 1964) va ser un novel·lista, poeta i dramaturg català d'una extensa i diversa producció literària.

## Biografia

Va néixer al carrer Escudillers de Barcelona, fill de l'escriptor Ramon Suriñach i Baell (1858-1920), natural de Barcelona, i d'Elvira Senties i Esteva, natural de Valladolid.
Formà part del setmanari teatral Lo Teatro Regional. El 1921 va publicar El Tresor dels pobres, del que se'n feu una edició de 30.000 exemplars destinats a ser regalats a tots els nois i noies de condició humil de Catalunya. El llibre, il·lustrat per Junceda, va ser repartit per la Mancomunitat.
Es va casar en 1902 a Sitges amb Rosa Oller i Roca, natural de l'Havana, germana de l'esposa del doctor Joan Ramon Benaprès (1872-1967), del mateix municipi.

## Obra literària

* Coses meves (1901)
* Croquis cubans (1903)
* De la vida (1903)
* Gent (1905)
* Cel que s'obre, comèdia (1906)
* L'amic (1907)
* Núvols en creu, drama en un acte (1907)
* L'únic consol, drama (1910). Estrenat al Teatre Romea de Barcelona, el 12 d'abril de 1910.
* Proses d'amor i de pietat (1912)
* Llibre dels convalescent (1917)
* El tresor dels pobres i altres contes de consol, estímul i dignitat per als nois de condició humil (1921)
* Poema de clínica (1922)
* La vida inútil de l'Ernesta (1923)
* La noia d'aquell home (1924)

## Referències

* ↑ «Ramon Suriñach i Senties». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1881, número de registre 5558.
* ↑ Tasis, Rafael «Un procés literari a la Barcelona vuitcentista». Serra d'Or, 1, 10-1959, pp. 2 - 5. Arxivat de l'original el 2015-02-22 [Consulta: 18 maig 2014].
* ↑ Rovellat Prat, O «Cada quinze dies». Revista del Centre de Lectura, Any II, núm. 31, 1-V-1921, pàg. 141-142.
# Ramona Monsalvatje Teruel

Ramona Monsalvatje Teruel (Figueres, ca. 1903 - Salt, 16-març 1965) fou una pianista catalana, musa de Salvador Dalí en pintar-la al seu Retrat de Ramoneta Monsalvatje (ca. 1925).

## Vida

De la branca figuerenca de la família Montsalvatge, era filla del banquer olotí Jordi Monsalvatje Castanys, traslladat a Figueres per l'expansió de la banca familiar, i Mercè Teruel. A l'Institut de Figueres devia conèixer Anna Maria Dalí, amb qui es van fer amigues i a través de la qual potser es devien conèixer amb Salvador Dalí i, potser, també amb Federico García Lorca, en el seu viatge a Cadaqués. El cas és que, instal·lat a la Residencia de Estudiantes, Dalí no deixava de lloar la bellesa de la Ramoneta Monsalvatje, raó per la qual ell i els seus amics (Lorca, Pepín Bello, etc) van enviar-li una postal:
   “Estimada Ramoneta: basta ya de circunloquios y subterfugios: todos los amigos de Salvador estamos verdaderamente enamorados de usted”.
Fruit d'aquesta obsessió, Dalí va pintar el 1925 el Retrat de Ramoneta Monsalvatje i podria ser que una altra pintura seva de l'any següent, Maniquí de Barcelona, la tingués també de rerefons. Luis Buñuel té una prosa-narració on reapareix: Ramuneta en la playa.
Com a pianista, va formar duo amb la seva germana Matilde, violinista, amb alguns concerts al Teatre de Figueres. A més de pianista, també a destacar com a dissenyadora de models. Ella afirmava que havia treballat al gabinet del president Francesc Macià. Amb la postguerra, però, va ser detinguda i va passar uns mesos a la presó de Dones de les Corts, el 1940, on va col·laborar en l'organització de concerts. El 1944 va ingressar voluntàriament a l'Hospital Psiquiàtric de Salt i s'hi va estar fins a la seva mort, primer com a malalta i després com a treballadora. Al Psiquiàtric de Salt va prestar serveis de mecanògrafa a la direcció, tocant l'harmònium, i també com a infermera.

## Exlibris dedicats

Essent la seva família una nissaga d'ex-libristes, el seu pare li va encarregar diversos exlibris ja des de petita:
* 1905, de Joaquim Renart, amb el lema "Lo trevall tot ho pot".
* ca. 1915-1917, de Fidel Aguilar.
* 1923, de Walter Rehn.
* s. d., de Ressel.

## Referències

* 1 2 Vivern, Montserrat; Vivern, Dani «Ramona Monsalvatje: una modernitat perduda». Revista de Girona, núm. 333, 2022, pàg. 32-34.
* ↑ Llongarriu Montsalvatge, Ramon. «Els Montsalvatge d'Olot». [Consulta: 3 juny 2021].
* ↑ Rodrigo, Antonina, Antonina. García Lorca en el país de Dalí. Base, 2004.
* ↑ «Catàleg raonat de pintures de Salvador Dalí». Fundació Gala-Salvador Dalí. [Consulta: 3 juny 2021].
* ↑ Playà Maset, Josep «Misteriosa Ramoneta Montsalvatge». La Vanguardia, 17-09-2012, pàg. 34.
* ↑ Pujol Coll, Josep. Perfils de Xavier Monsalvatje. Girona: Curbet Edicions, 2012.
# Ramón Foguet i Foraster

Ramón Foguet i Foraster (Sant Martí de Maldà, província de Lleida, 25 de gener de 1729 - Tarragona, 16 de novembre de 1794) fou un ardiaca i arqueòleg català. Cursà la carrera eclesiàstica en el Seminari de Tarragona, on assolí una canongia el 1759, sent nomenat el 1789 ardiaca de Vilaseca de Solcina. Fou home d'estudis, i donat totalment a les investigacions arqueològiques, adquirint exemplars, dirigint excavacions i formant col·leccions tant notables com la seva biblioteca i monetari, que llegà al convent de Sant Francesc de Tarragona.
Fou diputat en les Juntes de temporalitats, comissionat a Madrid per la província tarragonina, arxiver del capítol, sots-delegat de Creuada, jutge sinodal i vicari general dels arquebisbes Santiyán i Armanyà.
Deixà manuscrits molts articles per a formar un diccionari d'autors catalans, però la seva obra més seriosa és el seu Disertación sobre los tiestos y barros antigues de Tarragona, que és la font on han anat traient els primers materials tots els tractadistes de ceràmica tarragonins. La Reial Acadèmia de la Història declarà aquesta obra la monografia més extensa escrita fins llavors sobre aquella matèria. El pare Flórez, Dou, Aymerich, Finestres, Torres Amat i Menéndez y Pelayo, lloen i estudien la labor de Foguet i Foraster.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 24, pàg. 236, ISBN 84-239-4524-3