OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lucrecia Arana

Lucrecia López de Arana y Fernández, coneguda com a Lucrecia Arana (Haro, 23 de novembre de 1867 - Madrid, 9 de maig de 1927) fou una cantant espanyola.
Estudià solfeig i cant amb els mestres Llanos i Baldelli, presentant-se al públic en l'antic teatre-circ del Príncipe Alfonso el juny de 1889, en el paper d'un patge de La Mascota. Després actuà en els teatres de Zarzuela, Apolo (amb gènere gran), i diversos altres de Madrid, fins que el 1895 tornà a la Zarzuela, on figurà com a primera tiple durant dotze anys.
Lucrecia Arana arribà a ser la tiple favorita del públic madrileny, conquistant grans triomfs per la seva excel·lent escola de cant, la seva bella veu, d'extensió sorprenent, i la seva perfecta vocalització. Com a actriu, posseïa una gran naturalitat i un domini complet de l'escena, i sabia donar als personatges que representava la simpatia, l'atracció que fou peculiar del seu tracte.
Mai va sentir l'esperit de rivalitat, i una de les seves més grans ovacions l'assolí una nit de benefici, cantant en companyia del tenor Biel en ple apogeu d'aquest cantant.
Vestia les obres amb irreprotxable gust artístic, i el seu cor restava sempre obert al bé. De les seves gires cal mencionar les campanyes en els teatres Eldorado i Tívoli, de Barcelona, i les del teatre Romea, de Múrcia, el 1907, i de Bilbao, el 1908.
Entre les obres estrenades per Lucrecia i les protagonistes de les quals va crear, figuren: La Viejecita, El húsar de la Guardia, El gaitero, Gigantes y Cabezudos, El guitarrico, La Rabalera, etc.
L'any 1908 es casà amb l'escultor Marià Benlliure, que, en morir Lucrecia, esculpí una medalla amb la seva imatge i des de llavors es concedí com a premi a la cantant més destacada en el Conservatori de Madrid. Van tenir un únic fill, José Luis Mariano Benlliure López de Arana, nascut el 5 de juliol de 1898 i mort el 1981.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 1202 (ISBN 84-239-4505-7)

## Referències

* ↑ «Lucrecia López de Arana Fernández» (en castellà). Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 25 desembre 2023].
* ↑ «Muerte de Lucrecia Arana» (en castellà). La Época, 09-05-1927, pàg. 4 [Consulta: 30 abril 2017].
* ↑ «El 9 de maig de 1927 fallecía la cantante de zarzuela Lucrecia Arana» (en castellà). Fundación Mariano Benlliure. [Consulta: 27 març 2021].
* ↑ «José Luis Mariano Benlliure Arana» (en castellà). Fundación Mariano Benlliure. [Consulta: 30 abril 2017].
# Ludvig Holberg

Ludvig Holberg, baró d'Holberg (Bergen, Noruega, el 3 de desembre de 1684 - Copenhaguen, el 28 de gener de 1754) fou un dramaturg, historiador i assagista danès de la Il·lustració, considerat el pare de la literatura danesa.
El 1884, en ocasió de les festes dedicades a Holberg, el compositor danès Axel Grandjean, publicà una col·lecció de música, escrita pels drames de l'il·lustre escriptor.

## Obra dramàtica

* Den Vægelsindede. 1722.
* Jean de France eller Hans Frandsen. 1722.
* Jeppe paa Bjerget eller den forvandlede Bonde. 1722.
* Mester Gert Westphaler. 1722.
* Barselstuen. 1723
* Den ellefte Junii. 1723
* Jacob von Tyboe eller den stortalende Soldat. 1723
* Ulysses von Ithacia. 1723
* Erasmus Montanus eller Rasmus Berg. 1723
* Don Ranudo de Colibrados. 1723
* Uden Hoved og Hale. 1723
* Den Stundesløse. 1723
* Hexerie eller Blind Allarm. 1723
* Melampe. 1723
* Det lykkelige Skibbrud. 1724
* Det Arabiske Pulver. 1724
* Mascarade. 1724
* Julestuen. 1724
* De Usynlige. 1724
* Kildereisen. 1725
* Henrich og Pernille. 1724-1726
* Den pantsatte Bondedreng. 1726
* Pernilles korte Frøkenstand. 1727
* Den Danske Comoedies Liigbegængelse. 1727
* Den honette Ambition. 1731
* Plutus eller Proces imellom Fattigdom og Riigdom. 1753
* Husspøgelse eller Abracadabra. 1753
* Philosophus udi egen Indbildning. 1754
* Republiqven eller det gemeene Bedste. 1754
* Sganarels Rejse til det philosophiske Land. 1754

## Traduccions al català

* El viatge a sota terra de Niels Klim. Traducció de Vicenç Reglà. Adesiara editorial, Martorell, 2011.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1071 (ISBN 84-239-4526-X)
# Ludvig Schytte

Ludvig Schytte (Aarhus, Jutlàndia, Dinamarca, 28 d'abril de 1848 - Berlín, Alemanya, 10 de novembre de 1908) fou un químic i compositor danès.
Fin els vint-i-dos anys es dedicà a la química i a partir de llavors estudià música amb Niels Gade i d'altres, passant el 1884 a Berlín, on i va romandre un any. D'allà es traslladà a Viena, on fou professor a l'Acadèmia d'Horak, i on tingué per alumna la seva compatriota Margaret Petersen, posteriorment tornà a Berlín, aconseguint una plaça en el Conservatori Stern.
Va escriure diverses obres per a piano:
* Concert en do sostingut menor,
* Nordische Volksssstimmen,
* Naturstimenungen,
* Pantomimen,
* Launen und Phantasien,
* Die Verlassene,
* una col·lecció de lieder,
* Hero, escena dramàtica (1898) i diverses operetes.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 44, pàg. 34 (ISBN 84-239-4544-8)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm 54. pàg. 1251 (ISBN 84-239-4554-5)
# Ludwig Strauss

Ludwig Strauss (Presburg, avui Bratislava capital d'Eslovàquia, 28 de març de 1835 - Cambridge, Regne Unit, 23 d'octubre de 1899) fou un violinista i director d'orquestra austríac.
Straus va estudiar al Conservatori de Viena del 1843 al 1848, sota la direcció de Böhm. Va fer la seva primera aparició el 1850 i cinc anys després va fer una gira per Itàlia; el 1857 va conèixer el seu amic de tota la vida, el violoncel·lista Piatti, i va fer una gira amb ell a Alemanya i Suècia. El 1859 fou nomenat director d'orquestra a Frankfurt del Main i fins al 1864 va ser concertista a Frankfurt, anys en els quals va visitar Anglaterra amb freqüència, l'any 1864 establint-hi la seva residència.
Va ser durant molts anys líder de l’orquestra Halle de Manchester i una figura coneguda als Popular Concerts de Londres. Va ser el primer violí del quartet Queen's Band. El 1893 es va retirar, a causa d’una mala salut, i va viure a Cambridge des d’aquell moment fins a la seva mort.
La seva manera de tocar el violí o la viola destacava per la seva perfecció en l'execució del conjunt. Era conegut per la seva encantadora naturalesa i la seva tranquil·la influència en la seva obra va afectar els seus temps.
Era l'oncle i guardià de la química Ida Freund. La seva propietat va donar més tard diners al Royal Manchester College of Music en el seu nom.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1286 (ISBN 84-239-4557-X)
* 1 2 3 Chisholm, 1911, p. 1002.
* ↑ Kennedy, Michael. The history of the Royal Manchester College of Music, 1893-1972.. Manchester: Manchester University Press, 1971, p. 60. ISBN 0719004357.

## Referències

* Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.
# Luigi Alessandro Piccinni

Luigi Alessandro Piccinni, de vegades Louis Alexandre, Alexandre, o Lodovice Alessandro (París, 1779 - 1850) fou un compositor i pianista de cert renom francès. Fill natural de Giuseppe que era el fill primigeni del gran Niccolò Piccinni, i nebot de Luigi, tots ells músics i compositors amb més o menys glòria.
Acabà els estudis musicals sota la direcció del seu avi, i aviat es distingí com a hàbil pianista i consumat lector musical. Se'l nomenà acompanyant de piano en el teatre Feydeau, de París, càrrec que desenvolupà més tard en el gran teatre de l'Òpera de la mateixa capital en qualitat d'auxiliar. Des de 1803 fins a 1807 fou director d'orquestra del teatre de la Porte-Saint-Martin i el 1804 se'l designà com a segona acompanyant de la capella imperial, passant a la categoria de primer 10 anys després.
Tornà a la direcció de l'orquestra del teatre citat anteriorment, i a més fou nomenat pianista de la música particular de la Delfina (1818) i director del cant en l'Òpera, però el 1826 va perdre el càrrec sense haver-li indicat el motiu de la seva destitució, i des de llavors es dedicà a París a l'ensenyança del cant fins al 1836, data en què s'establí a Boulogne com a professor de música; d'allà passà a Tolosa, on fou professor del Conservatori durant alguns anys; més tard es traslladà a Estrasburg, i, per fi, retornà a París.
Va escriure música de nombrosos melodrames, balls d'espectacle, 25 partitures d'òpera còmica molt mitjanes i moltes romances, arietes i peces per a piano. Algunes de les seves produccions gaudiren en el seu temps de molta popularitat, entre les que cal citar:
representades en diversos teatres de París, igual que les òperes còmiques Arlequin au village, La pension de jeunes demoiselles, Le pavillon, Arlequin bon ami, La fausse prevention, (en col·laboració amb Pierre Hédouin), etc.
La seva última producció fou La prise de Jéricho estrenada a Estrasburg. També se li deu una Ode maçonique (1818), i una cantata amb motiu del bateig del duc de Bourdeus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 524 (ISBN 84-239-4544-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa v. 27, pàg. 907, (ISBN 84-239-4527-8)
# Luigi Denza

Luigi Denza (Castellammare di Stabia, Campània, 24 de febrer de 1846 - 27 de gener de 1922) fou un compositor italià. Des de 1879 residí a Londres on fou un dels directors de l'Acadèmia de Música. Va escriure gran nombre de cançons, entre les que es feren populars la titulada Funicoli-Funicolà que arribà a ser tant popular, que Richard Strauss la va incloure en la seva suite Aus Italien, creient que realment es tractava d'un cant popular. Passant de mig miler les melodies que escrigué Denza.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 18 ISBN 84-239-4531-6
# Luigi Mazzone

Luigi Mazzone (Manfredonia, desembre 1820 - 1897) fou un compositor italià.
La seva població natal li concedí una pensió de 300 francs per poder perfeccionar-se a Nàpols en els seus coneixements musicals, allà estudià harmonia i composició amb molt de profit, i després es dedicà a l'ensenyament de la música. A més de diverses obres per a piano, melodies i altres composicions per a diversos instruments, va escriure algunes misses, himnes i una òpera titulada Lo scambio de' ritrati.
També es dedicà a la literatura musical, havent col·laborat en diversos diaris, i en fundà un titulat Napoli musicale i dirigí la Gazzetta musicale.

## Referències

* ↑ «Composicions de Luigi Mazzone».

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàgs. 1402-03 (ISBN 84-239-4533-2)
* Obres al Istituto Centrale per il Catalogo Unico
# Luis Conrotte

Luis Conrotte fou un compositor de música espanyol d'últims del segle xix.
Fou autor de les sarsueles: Dichoso Chico; A los madriles (colaboración con Rafael Calleja Gómez); El chaleco negro; La coleta de Frascuelo; La más negra; El globo cautivo; Petit rouge (1890), i algunes més.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 14, pàg. 1360. (ISBN 84-239-4514-6)
# Luis Leandro Mariani y González

Luis Leandro Mariani y González (Sevilla, 31 de març de 1864 - 10 d'abril de 1925) fou un organista i compositor andalús.
De pares italians, des de molt jove es donà a conèixer per la seva profunda vocació per l'art musical, quan l'estudiava amb el mestre de capella de la catedral de Sevilla, Evaristo García de Torres, de la qual més tard en fou organista, després d'haver desenvolupat el càrrec de director de la Societat Filharmònica. Les seves produccions, es reconeixen per la brillantor d'expressió i per una lleu tonalitat multicorde d'harmonia que batega sempre en el tema musical. Les seves obres foren estrenades per prestigioses institucions estatals com la Societat Filharmònica Sevillana, la Societat de Concerts de Madrid, la qual li premià el 1899 la seva obra Recuerdos de Andalucía, l'Orquestra Simfònica de Madrid, que interpretà el 1918 les seves Tres suites españolas, guardonades amb el Premio Nacional el 1907, i l'Orquestra Filharmònica de Madrid, formació que estrenà el 1921 el seu poema simfònic titulat Año nuevo.
Ensems, la seva producció de música de cambra és força heterogènia i curosa, destacant la seva Pequeña suite, obra per a conjunt de cambra que va compondre per a la recent creada Orquesta Bética a petició de Manuel de Falla, encara que, desgraciadament, no assolí a ser estrenada per restar inacabada. La seva producció pianística denota un romàntic to andalús, propi dels compositors de entre segles, i les seves últimes composicions per a piano són participes del nacionalisme avantguardista dels anys 1920, sobre tot, per la seva forma d'utilitzar les melodies i ritmes populars.
A banda de les misses, motets i marxes va compondre diverses sarsueles com: Al pie de la reja, Claveles dobles, El talismán de mi suerte, Agustina de Aragón (llibret de Benito Mas y Prat), El año veinte (de Velilla), La tribu gitana (llibret d'Asensio i Mas). Quasi tota la seva obra fou publicada per l'editorial sevillana Bergali i, així mateix, treballà com a crític musical en la premsa sevillana sota el pseudònim de Durán i Un aficionado.
Va escriure un fulletó titulat Un nuevo acorde por el que se puede modular a cualquier tono (Sevilla, Ed. Tomás Sanz, 1881, 21pp. 40 Solfeos de perfeccionamiento, Sevilla, Ed. E. Bergali.
El seu fill Emigdio Mariani Piazza (1901-95) seguí els passos del seu pare com a compositor, pianista i professor de música.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 85, ISBN 84-239-4553-7
# Luis Soria Iribarne

Luis Soria Iribarne (Madrid, Castella, 1852 - 6 de gener de 1935) fou un guitarrista i compositor espanyol.
Des dels vuit anys comença a ocupar-se de l'estudi de la guitarra, i més aprengué a tocar els instruments de punteig, havent-se també dedicat a la construcció d'aquests, especialment de la mandolina espanyola. Estudià profundament l'acústica d'aquests instruments el que li'n va permetre assolir bellíssims efectes d'execució i expressió. Va donar concerts amb gran èxit en les principals ciutats d'Europa i a Madrid fundà la primera societat guitarrista. El 1927 era professor de l'Acció Social Catòlica de Gijón. Fou autor de nombroses obres per a guitarra i guitarra i mandolina, entre elles Jellys, suite hetereogénea; Serenata Rondeña, i Nocturno.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg 548 ISBN 84-239-4557-X
# Lumpenopsis clitella

Lumpenopsis clitella és una espècie de peix de la família dels estiquèids i de l'ordre dels perciformes.

## Descripció

* El mascle fa 5,3 cm de llargària màxima i la femella 5,4.
* 47-48 espines i cap radi tou a l'aleta dorsal.
* 1 espina i 30-31 radis tous a l'aleta anal.
* 53-54 vèrtebres.
* Absència d'escates a les galtes.
* Ulls relativament petits.
* 5-6 punts al llarg de l'aleta dorsal.
* Presenta poca pigmentació per sota de la línia mitjana.
* Aleta caudal arrodonida.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, demersal (entre 54 i 100 m de fondària) i de clima temperat, el qual viu al Pacífic oriental central: el sud de Califòrnia (els Estats Units).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Soldatov V. K., 1916. A new genus of Blenniidae from Peter the Great Bay. Ezh. Zool. Muz. Imp. Akad. Nauk v. 20 (for 1915). 635-637.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Hastings, P. A. & H. J., Jr. Walker, 2003. Lumpenopsis clitella: a new species of prickleback (Teleostei: Stichaeidae) from southern California, with comments on Lumpenopsis (Soldatov). Copeia 2003 (núm. 4): 803-809.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ United States of America Endemic Marine Fish Checklist (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)

## Bibliografia

* Mecklenburg, C. W. i B. A. Sheiko, 2004. Family Stichaeidae (Gill, 1864) - pricklebacks. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (35):36.
* Posner, M. i R.J. Lavenberg, 1999. Kasatkai seigeli: a new species of stichaeid (Perciformes: Stichaeidae) from California. Copeia 1999(4):1035-1040.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Lupinoblennius dispar

Lupinoblennius dispar és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix de clima subtropical i associat als esculls de corall.

## Distribució geogràfica

Es troba des del sud de Florida, les Antilles i Mèxic fins a Panamà.

## Referències

* ↑ Herre A. W. C. T., 1942. Notes on a collection of fishes from Antigua and Barbados, British West Indies. Stanford Univ. Publ., Univ. Ser., Biol. Sci. v. 7 (núm. 2). 286-305.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Robins, C.R. i G.C. Ray, 1986. A field guide to Atlantic coast fishes of North America. Houghton Mifflin Company, Boston, Estats Units. 354 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Cervigón, F., 1994 Los peces marinos de Venezuela. Volum 3. Fundación Científica Los Roques, Caracas, Veneçuela. 295 p.
* ↑ Claro, R., 1994. Características generales de la ictiofauna. p. 55-70. A R. Claro (ed.) Ecología de los peces marinos de Cuba. Instituto de Oceanología Academia de Ciencias de Cuba i Centro de Investigaciones de Quintana Roo.
* ↑ Ramjohn, D.D. 1999. Checklist of coastal and marine fishes of Trinidad and Tobago. Marine Fishery Analysis Unit, Fisheries Division, Ministry of Agriculture, Land and Marine Resources, Trinitat i Tobago. Fisheries Information Series 8, 151 p.
* ↑ Smith, C.L., 1997. National Audubon Society field guide to tropical marine fishes of the Caribbean, the Gulf of Mexico, Florida, the Bahamas, and Bermuda. Alfred A. Knopf, Inc., Nova York, Estats Units. 720 p.
* ↑ Springer, V.G., 1978. Blenniidae. A: W. Fischer (ed) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Central Atlantic (fishing area 31). Vol.1, FAO, Roma, Itàlia.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Luís Menéndez Maseras

Luís Menéndez Maseras fou un militar manresà.

## Biografia

Com a conseqüència dels fets d'octubre del 1934, es va suspendre l'Ajuntament de Manresa i es designà alcalde-gestor de la ciutat el comandant del Batalló de Metralladores núm. 4, Luís Menéndez. Aquest càrrec l'exercí fins al 14 de maig del 1935.
El 19 de juliol de 1936, quan esclatà la insurrecció militar a Catalunya, Menéndez Maseras es trobava al capdavant de la caserna de Manresa, on feia pocs mesos havia substituït el coronel colpista Emeterio Saz. Luís Menéndez va adoptar una actitud favorable a mantenir la legalitat republicana i aplacà les intencions d'alguns oficials propers a l'aixecament.
El 2 d'agost de 1936, va comandar el Batalló de Metralladores núm.4 de Manresa que partí cap a Saragossa amb uns 400 soldats.

## Referències

* ↑ Joaquim Aloy, Jordi Basiana i Pere Gasol La República a Manresa en un clic (1931-1936)
# Lycenchelys bullisi

Lycenchelys bullisi és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 17,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 732-750 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental central: des del Golf de Mèxic fins a l'est de Florida.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1884. On the anacanthine fishes. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 36. 167-183.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Cohen, D. M., 1964. Lycenchelys bullisi, a new eelpout from the Gulf of Mexico. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 77: 113-117.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.

## Bibliografia

* Anderson, M. E., 1995: The eelpout genera Lycenchelys Gill and Taranetzella Andriashev (Teleostei: Zoarcidae) in the eastern Pacific, with descriptions of nine new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 49 (núm. 2): 55-113.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Andriashev, A. P., 1955: A review of the fishes of the genus Lycenchelys Gill (Pisces: Zoarcidae) and related forms in the seas of the U.S.S.R. and adjacent waters. Trudy Instituta Zoologii / Akademiia Nauk, Azerbaidzhanskoi SSR. v. 18: 349-384.
* Andriashev, A. P., 1958: An addition to the review of the fishes of the genus Lycenchelys Gill with descriptions of three new species from the Kurile-Kamchatka Trench. Voprosy Ikhtiologii Núm. 11: 171-180.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Knipowitsch, N., 1906: Ichthyologische Untersuchungen im Eismeer. I. Lycodes und Lycenchelys. Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de St. Petersbourg v. 19 (núm. 1): 1-130, 1 pl.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Apomys magnus

Apomys magnus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmic de l'illa de Luzon (Filipines).

## Descripció

És un rosegador de petites dimensions, amb la llargada total entre 272 i 305 mm, la llargada de la cua entre 133 i 154 mm, la llargada del peu entre 37 i 41 mm, la llargada de les orelles entre 21 i 23 mm i un pes de fins a 128 g.

## Biologia
### Comportament

És una espècie terrestre i nocturna.

### Alimentació

Es nodreix de cucs, altres invertebrats i llavors.

## Distribució i hàbitat

Aquesta espècie és endèmica del mont Banahao, a la part central de l'illa de Luzon, a les Filipines.
Viu a les selves pluvials de plana i montanes a entre 765 i 1.465 metres d'altitud.

## Estat de conservació

Com que fou descoberta fa poc, l'estat de conservació d'aquesta espècie encara no ha estat avaluat formalment.

## Referències

* ↑ Heaney et al., 2011

## Bibliografia

* Heaney, L. R.; Balete, D. S.; Rickart, E. A.; Alviola, P. A., Duya; M. R. M.; Duya, M. V.; Veluz, M. J.; VandeVrede, L.; Steppan, S. J. 2011. «Chapter 1: Seven New Species and a New Subgenus of Forest Mice (Rodentia: Muridae: Apomys) from Luzon Island». Fieldiana Life and Earth Sciences, 2: 1-60