OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Luka Mkheidze

Luka Mkheidze (Tbilisi, Geòrgia, 5 de gener de 1996) és un judoka georgià, nacionalitzat francès, que competeix en la categoria de pes extra lleuger (actualment -60kg). Ha participat en 2 Olimpíades, guanyant 3 medalles, 1 d'elles d'or en la prova d'equips mixt dels Jocs Olímpics de París 2024. A més, ha guanyat 2 medalles (1 d'or) en els Campionats d'Europa.
El 2008, amb només 12 anys, Mkheidze va haver de fugir del seu país, degut a la Guerra a Ossètia del Sud entre Rússia i Geòrgia. Després de passar 8 mesos amb els seus pares a Polònia, els hi van denegar l'estatus de refugiats i van haver de marxar cap a França, on van aconseguir l'estatus de refugiats polítics i el 2015 va aconseguir la ciutadania francesa.

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2020 | Tòquio | 3 | -60 kg |
| 2024 | París | 2 | -60 kg |
| 2024 | París | 1 | Equips mixt |
| Campionat del Món ||||
| 2018 | Bakú | 1/16 final | -60 kg |
| 2019 | Tòquio | 1/16 final | -60 kg |
| 2023 | Doha | 1/16 final | -60 kg |
| 2024 | Abu Dhabi | 1/8 final | -60 kg |
| Campionat d'Europa ||||
| 2019 | Minsk | 7a posició | -60 kg |
| 2020 | Praga | 1/16 final | -60 kg |
| 2021 | Lisboa | 2 | -60 kg |
| 2023 | Montepeller | 1 | -60 kg |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial de judoka» (en anglès). Federació Internacional de Judo. [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). Olympics.com. [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ «Hard way to success - Georgian athlete Luka Mkheidze, who made french people proud» (en anglès). Doctrina, 26-11-2021.
# Pietro Giuseppe Alberici

Pietro Giuseppe Alberici (Orvieto, segle XVII - valor desconegut) o Pier Giuseppe Alberici, fou un poeta o músic italià.
De les seves obres se'n conserva un diàleg a quatre veus titulat L'Esilio di Adamo ed Eva dal Paradiso (Orvieto, 1703), del que va escriure la lletra i la música.

## Referències

* ↑ Piccinini, Filippo. Dizionario Storico Universaleː ovvero Biografia degli uomini illustri e memorandi quali furono dal principio del mondo fino ai dì nostri (Vol. 1). Dalla tip. di Gaetano Nobile, 1841, p. 274.
* ↑ Mazzuchelli, Giammaria. Gli Scrittori D'Italia Cioè Notizie Storiche, E Critiche Intorno Alle Vite, E Agli Scritti Dei Letterati Italiani Del Conte Giammaria Mazzuchelli Bresciano. Bossini, 1753, p. 289.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4, pàg. 115 (ISBN 84-239-4504-9)
# Pietro Lappi

Pietro Lappi (Florència, 1575 $^{(Gregorià)}$ - Brescia, c. 1630) (nascut al voltant de 1575 a Florència, mort al voltant de 1630 a Brescia), és un compositor italià del Renaixement.
Aconseguí el nomenament de mestre de capella en l'església de Santa Maria delle Grazie de Brescia, però abans havia agafat l'estat eclesiàstic.
Són nombroses les composicions que va publicar, com misses, lletanies, salms, cants litúrgics, motets, un Magnificat, i un Te Deum, etc., figurant aquestes dues últimes, junt amb una missa i altres composicions, en el volum titulat Rosarium musicale (Venècia, 1629). La majoria d'aquestes composicions foren editades a Venècia durant el primer terç del segle xvii. Els seus Sacrae melodiae ho foren a Frankfurt el 1621, però una altra edició d'elles resta datada a Anvers (1622).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 797. (ISBN 84-239-4529-4)
# Pietro Ray

Pietro Ray (Lodi, 1773 - Milà, 1857) fou un compositor italià.
Estudià en el Conservatori de la Pietà dei Turchini, i després de romandre durant un temps en la seva ciutat natal, es traslladà a Milà, on va ser professor del Conservatori i va tenir com a alumne a Amilcare Ponchielli.
Principalment escriví música religiosa, així com nombroses òperes. Les seves obres més important són l'oratori Tre Ore d'agonia o le Sette Parole (1807), Alessandro in Armozia, cantata (1808); L'Italia esultanta, cantata (1811); Onore e Fedeltà, cantata, i Gli Spenserosi, òpera (1816); a més, publicà un Studio teorico-pratico di contrappunto.

## Referències

* ↑ Zappalà, Pietro. «Biografia». Treccani. [Consulta: 10 desembre 2023].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 442 (ISBN 84 239-4549-9)
# Pietro Urbani

Pietro Urbani, conegut habitualment com a Peter Urbani, (Milà, 1749- Dublín, 1816) fou un compositor i cantant italià del segle xviii.
Establert a Edimburg, Escòcia el 1780, es consagrà a l'ensenyança, aconseguint gran notorietat com a mestre de cant.
La seva obra de compositor compren les òperes Il Farnace i Il Trionfo di Olelia, estrenades a Dublín, però la seva popularitat principal a Anglaterra es degué als seus arranjaments dels cants escocesos amb acompanyament d'instruments de corda i piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 1332 (ISBN 84-239-4565-0)

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2014-11-07 a Wayback Machine. (anglès)
# Pieve a Nievole (comuna)

Pieve a Nievole és un municipi italià de 9 124 habitants a la província de Pistoia a la Toscana. El municipi està situat a la part centre-oriental de Valdinievole, unint els nuclis de Montecatini Terme i Monsummano Terme, el municipi és travessat pel riu Nievole.

## Història

Pieve a Nievole és un poble famós pel pavelló de caça de la família Mèdici (Casa Porciani) construït a l'època renaixentista i que avui acull l'Ajuntament. El poble es va constituir com a municipi el 29 de juny de 1905, amb la Llei núm. 353, publicat al Butlletí Oficial del Regne el 15 de juliol següent.El document més antic que fa referència a Pieve a Nievole és el publicat l'any 716 per Lodovico Antonio Muratori i fa referència a una disputa sorgida entre el bisbe de Lucca i el de Pistoia per una qüestió de jurisdicció. El poble, sempre eclipsat pels esdeveniments dels castells més importants i les poblacions veïnes, es va anar formant al voltant de l'única església parroquial existent, desenvolupant-se al llarg d'una important via de comunicació.

## Monuments i llocs d'interès
### Arquitectura religiosa

* Capella del Corpus Domini ( 1694 - 1706 )
* Església parroquial dels Sants Pere Apòstol i Marc Evangelista ( segles IV -V)
* Companyia de Sant Antoni i SS. Crucifix

### Arquitectura civil

* Casa Porciani ( segle XV )
* Villa Pitti - Amerighi ( segle XVIII )
* Villa Mimbelli ( segle XIX )
* Villa Brunetti ( segle XIX )
* Villa del Terzo ( 1647 )
* Casotto Tonini o d'Adrià ( segles XVII -XVIII)
* El petit pont de Dante ( segles XIII -XIV)

## Referències

* ↑ «Statistiche Istat». [Consulta: 19 novembre 2024].
* ↑ «Piève a Nièvole, Sapere.it» (en italià). [Consulta: 21 novembre 2024].
# Marquesat de Bèlgida

El marquesat de Bèlgida és un títol nobiliari vinculat a la localitat valenciana de Bèlgida, a la Vall d'Albaida. Va ser atorgat per Ferran VI d'Espanya a Josep Vicent Bellvís en l'any 1753. Actualment el marquesat està en possessió de la família Cotoner.

## Marquesos i marqueses de Bèlgida

* I marquès de Bèlgida: Josep Vicent Bellvís de Montcada i Exarch de Bellvís (València, 1697 - Madrid, 1753).
* II marquès de Bèlgida: Pasqual Benet Bellvís de Montcada i Pizarro (València, 1727 - Madrid, 1781), fill de l'anterior.
* III marquès de Bèlgida: Juan de la Cruz Bellvís de Moncada y Pizarro (Madrid, 1756 - Madrid, 1835), fill de l'anterior.
* IV marquès de Bèlgida: Antonio Ciriaco Bellvís de Moncada y Álvarez de Toledo (Madrid, 1775 - Madrid, 1842), fill de l'anterior.
* V marquesa de Bèlgida: María Josefa Simona Bellvís de Moncada y Palafox (Madrid, 1801 - ?), filla de l'anterior.
* VI marquès de Bèlgida: José Álvarez de las Asturias Bohorques y Bellvís de Moncada (Madrid, 1822 - Madrid, 1852), fill de l'anterior.
* VII marquès de Bèlgida: Íñigo Álvarez de las Asturias Bohorques y Álvarez de las Asturias Bohorques (Madrid, 1851 - Madrid, 1883), fill de l'anterior. Va morir sense descendència.
* VIII marquesa de Bèlgida: María Luisa Cotoner y Álvarez de las Asturias Bohorques (Madrid, 1879 - Palma, 1948), neboda de l'anterior.
* IX marquès de Bèlgida: Luis Cotoner y Cotoner (Madrid, 1910 - ?), fill de l'anterior. Va morir sense descendència.
* X marquès de Bèlgida: Nicolás Cotoner y Cotoner (Madrid, 1906 - Madrid, 1996), germà de l'anterior.
* XI marquès de Bèlgida: José Luis Cotoner y Martos, fill de l'anterior.

## Referències

* ↑ «A consulta del Consejo de Aragón de 8 de julio de 1689 hizo S.M. merced de Título de Marqués de Bélgida a don Francisco Belvis Escrivá y Moncada, decimoquinto barón de Bélgida en el Reino de Valencia, en atención a la antigüedad de su casa y a sus servicios. Sin sacar la real Cédula de creación del Título que convirtiera en Marquesado la Baronía, pidió dos años de tiempo para pagar la media annata, y el Consejo de Aragón lo consultó así en junio de 1693 (núm. 9). Su hijo, el Marqués de Benavites, don José Vicente Belvis de Moncada, solicitó se expidiera el Título de Marqués de Bélgida en cabeza de su padre, como si vivieses aún, y por resolución a consulta de la Cámara de Castilla de 11 de diciembre de 1752, se le libró en 6 de febrero de 1753.»
* ↑ Conde y Díaz-Rubín i Sanchiz Ruiz, 2008, p. 306-307.
* ↑ » Revista Hidalguía.

## Bibliografia

* «Marqués de Villamayor de las Ibernias». A: Historia genealógica de los títulos y dignidades nobiliarias en Nueva España y México. Con la colaboración de Javier Gómez de Olea y Bustinza. Vol. I. Casa de Austria. Universidad Nacional Autónoma de México. Instituto de Investigaciones Históricas, 2008, p. 285-330. ISBN 978-970-32-4999-2.
# Rhamdia reddelli

Rhamdia reddelli és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Mèxic.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miller, R. R. 1984. Rhamdia reddelli, new species, the first blind pimelodid catfish from Middle America, with a key to the Mexican species. Trans. San Diego Soc. Nat. Hist. v. 20 (núm. 8): 135-144.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Pardices, A., E. Bermigham i A. Montilla & I. Doadrio 2002: Evolutionary history of the genus Rhamdia (Teleostei: Pimelodidae) in Central America. Molecular Phylogenetics and Evolution v. 25: 172-189.
* Proudlove, G.S. 1997. A synopsis of the hypogean fishes of the world. p. 351-354. A Proceedings of the 12th International Congress of Speleology, La Chaux de Fonds, Suïssa. vol. 3.
* Silfvergrip, A.M.C. 1996. A systematic revision of the Neotropical catfish genus Rhamdia (Teleostei, Pimelodidae). Stockholm University and Swedish Museum of Natural History. 156 pp. + 8 pls.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Trichomycterus auroguttatus

Trichomycterus auroguttatus és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,1 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Brasil.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Valenciennes, A. 1832. Nouvelles observations sur le capitan de Bogota, Eremophilus mutisii. A Voyage de Humboldt et Bonpland, Deuxième partie. Observations de Zoologie et d'Anatomie comparée. París. Humboldt & Bonpland's Voyage v. 2 (Title page 1833): 341-348.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Costa, W. J. E. M. 1992. Description de huit nouvelles espèces du genre Trichomycterus (Siluriformes: Trichomycteridae), du Brésil oriental. Rev. Fr. Aquariol. v. 18 (núm. 4) (1991): 101-110.
* De Pinna, M. C. C.; Wosiacki, W. «Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes)». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003. ISBN 9788574303611.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Joseph Gottlob Schneider

Joseph Gottlob Schneider (alemany: Johann Gottlob Schneider junior) (Neugersdorf, 28 d'octubre de 1789 - Dresden, 13 d'abril de 1864) fou un professor, organista i compositor alemany.
Estudià al gymnasium de Zittau i entrà en el cor de la ciutat, en el qual fou successivament soprano, tenor i prefecte d'estudis. El 1810 es dirigí a Leipzig per a estudiar Dret, però ja l'any següent succeí al seu germà (Friedrich en la plaça d'organista de la Universitat i professor de cant de l'Escola gratuïta de l'Estat. El 1812 fou nomenat organista de l'església de Sant Pere i Sant Pau, de Gorlitz, ensems que dirigia diferents societats de concerts.
Igual que el seu germà, com a professor, deixant notables deixebles, entre ells en Hugo Bruckler, Gustav Merkel, Volkmar Schurig (1822-1899), Theodor Uhlig (1822-1853), Gustav Merkel (1827-1885), Christian Fink (1822-1911), etc. En canvi, va compondre molt poques obres, i aquestes totes per a orgue: Evangel-Kirchen-Präludienbuch (1849).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 1095 (ISBN 84-239-4554-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 1040 (ISBN 84-239-4507-3)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 23, pàg. 1526 (ISBN 84-239-4523-5)
# Simfonia núm. 9 (Weinberg)

La Simfonia núm. 9, Temps eterns o Línies que han escapat de la destrucció, op. 93, de Mieczysław Weinberg, va ser composta entre 1940 i 1967. És una simfonia per a narrador, cors i orquestra, sobre textos de Julian Tuwim i Władysław Broniewski. El text fa referència a l'alliberació de Varsòvia. Actualment no hi ha cap enregistrament d'aquesta simfonia.

## Referències

* ↑ Elphick, D. Music behind the Iron Curtain: Weinberg and his Polish Contemporaries. Cambridge University Press, 2019, p. 243. ISBN 978-1-108-49367-3 [Consulta: 1r juliol 2023].
* ↑ Hakobian, Levon. Music of the Soviet Era: 1917-1991. Taylor & Francis, 25 novembre 2016, p. 395–. ISBN 978-1-317-09187-5.
* ↑ «Llista d'obres». Weinberg Society.
# Simfonies de Londres

Les simfonies de Londres, també anomenades Simfonies Salomon en referència a l'home que va introduir Joseph Haydn a Londres, van ser compostes per Joseph Haydn entre 1791 i 1795. Es solen classificar en dos grups: les simfonies 93 a 98, que van ser escrites durant la primera visita de Haydn a Londres, i les simfonies 99 a 104, escrites entre Viena i Londres durant la segona visita de Haydn.
Totes les Simfonies de Londres, excepte la 95, tenen una introducció lenta al primer moviment.
* Simfonia 93 en Re Major (1791)
* Simfonia 94 en Sol Major, La Sorpresa (1791)
* Simfonia 95 en Do menor (1791)
* Simfonia 96 en Re Major, El Miracle (1791)
* Simfonia 97 en Do Major (1792)
* Simfonia 98 en Si bemoll Major (1792)
* Simfonia 99 en Mi bemoll major (1793)
* Simfonia 100 en Sol Major, Militar (1793)/(1794)
* Simfonia 101 en Re Major, El Rellotge (1793)/(1794)
* Simfonia 102 en Si bemoll Major (1794)
* Simfonia 103 en Mi bemoll Major, Drumroll (1795)
* Simfonia 104 en Re Major, London (1795)

## Referències

* ↑ Webster, James: ‘Haydn, Joseph’, Grove Music Online ed.
# Simó Trilla

Simó Trilla (Castellserà, a mitjan segle XVI - Reial Monestir de Santa Maria de Poblet, 10 de maig de 1623) fou l'últim abat perpetu del Monestir.
Fou baró de singulars energies i d'infatigable zel en la defensa dels drets del cenobi que l'elegí pel seu abat el 23 de desembre de 1602. Reclamà el cos de Sant Bernat d'Alzira, que posseïen els religiosos trinitaris, entaulant un litigi per obtenir-lo, i, mercès a la intervenció de Felip III, va aconseguir la seva pretensió. Enriquí el tresor de Poblet amb notable joies litúrgiques i artístiques, entre elles el famós reliquiari d'or que contenia les relíquies de Sant Bernat, un bàcul, una creu processional, dues safates i un gerro d'argent, les quals eren obres primoroses de cisell i repujat de l'estil de Benvenuto Cellini; i construint l'ermita de Nostra Senyora dels Xiprers, al costat del monestir.
Però la gestió més tossuda i enèrgica de Trilla consistí a pretendre que els abats de Poblet seguissin sent elegits amb caràcter perpetu, contra el parer d'un grup de monjos, que pretenien que els abats desenvolupessin la seva escomesa tan sols un quadrienni. Després de moltes negociacions amb el Papa, amb el rei i amb el General de l'Orde cistercenc, es reuní el 1613 la Congregació General a Saragossa, que devia decidir vers aquest litigi. Per més que Trilla defensà en aquesta el seu punt de vista, el papa Pau V donà el 1616 una butlla confirmant la reforma de l'orde i declarant quadriennals als abats de Poblet.
Trilla entaulà plet i deixà d'assistir als capítols que se celebraren després (1618-20) a Rueda i Benifassà. Empobrí el monestir amb les grans despeses del litigi, que en morir Trilla encara no havia acabat. Els seus successors foren des de llavors quadriennals, com el Papa havia disposat.

## Referències

* ↑ «Simó Trilla». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 64. pàg. 609, ISBN 84-239-4564-2
# Sinibotia reevesae

Sinibotia reevesae és una espècie de peix de la família dels cobítids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Fa 9,4 cm de llargària màxima.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima subtropical, el qual viu a Sichuan (la Xina).

## Vida en captivitat

L'aigua del seu aquari ha d'estar a una temperatura de 20-23,8 °C i tindre un pH entre 7 i 8. A més, atès que li agrada amagar-se, hauria de tindre pedres i pissarres per proporcionar-li múltiples llocs on amagar-s'hi. Fins ara, la seua reproducció no ha reeixit en captivitat.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Fang, P.-W., 1936. Study on the botoid fishes of China. Sinensia v. 7 (núm. 1): 1-49.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Chang, H.-W., 1944. Notes of the fishes of western Szechwan and eastern Sikang. Sinensia v. 15 (núms. 1-6): 27-60.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Yang, J.-X. & Y.-R. Chen, 1992. Revision of the subgenus Botia (Sinibotia) with description of a new species (Cypriniformes: Cobitidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 2 (núm. 4): 341-349.
* ↑ FishWise (anglès)
* ↑ Ding R.-H., 1994. The fishes of Sichuan, China. Japanese Journal of Ichthyology: 1-641.
* ↑ Zhu, S.-Q., 1995. Synopsis of freshwater fishes of China. Jiangsu Science and Technology Publishing House i-v + 1-549.
* ↑ Tang W.-Q., Chen Y.-Y. i Wu H.-L., 2001. Fish species diversity of Wulin Mountains region and its zoogeographic analyses. Ichthyological Bulletin of the J. L. B. Smith Institute of Ichthyology v. 10 (núm. 1): 6-15.
* ↑ Loaches Online (anglès)

## Bibliografia

* Kottelat, M., 2004. Botia kubotai, a new species of loach (Teleostei: Cobitidae) from the Ataran River basin (Myanmar), with comments on botiine nomenclature and diagnosis of a new genus. Zootaxa 401:1-18.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan. 1.028 pàgines.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB (txec)
* Discover Life (anglès)
# Lacerta

Lacerta és un gènere de sauròpsids (rèptils) escatosos de la família Lacertidae, que conté diverses espècies de llangardaixos distribuïdes por la regió paleàrtica, dues de les quals viuen a Catalunya.

## Taxonomia

Lacerta era un gènere molt divers amb unes 40 espècies, però el 2007 va ser fragmentat en nou gèneres per Arnold, Arribas & Carranza. Segons la nova concepció del gènere, el nombre d'espècies que inclou s'ha vist reduït a viut:
* Lacerta agilis Linnaeus, 1758 - Paleàrtic (a Catalunya, només al Pirineu)
* Lacerta bilineata Daudin, 1802 - Europa occidental, incloent-hi Catalunya.
* Lacerta media Lantz i Cyrén, 1920 - Caucas i Orient Mitjà.
* Lacerta pamphylica Schmidtler, 1975
* Lacerta schreiberi Bedriaga, 1878 – Oest de la península Ibèrica
* Lacerta strigata Eichwald, 1831 – Caucas
* Lacerta trilineata Bedriaga, 1886 - Balcans
* Lacerta viridis (Laurenti, 1768) – Europa oriental

## Algunes espècies incloses abans en el gènere Lacerta

* Anatololacerta anatolica
* Atlantolacerta andreanskyi
* Iberolacerta aranica
* Iberolacerta aurelioi
* Archaeolacerta bedriagae
* Iberolacerta bonnali
* Apathya cappadocica
* Darevskia chlorogaster
* Phoenicolacerta cyanisparsa
* Omanosaura cyanura
* Anatololacerta danfordi
* Darevskia defilippii
* Darevskia dryada
* Teira dugesii
* Hellenolacerta graeca
* Iberolacerta horvathi
* Omanosaura jayakari
* Phoenicolacerta kulzeri
* Phoenicolacerta laevis
* Timon lepidus
* Iberolacerta monticola
* Dinarolacerta mosorensis
* Podarcis muralis
* Anatololacerta oertzeni
* Dalmatolacerta oxycephala
* Parvilacerta parva
* Darevskia steineri
* Zootoca vivipara
* Iranolacerta zagrosica

## Referències

* ↑ Arnold, E. Nicholas; Arribas, Oscar; Carranza, Salvador «Systematics of the Palaearctic and Oriental lizard tribe Lacertini (Squamata: Lacertidae: Lacertinae), with descriptions of eight new genera». Zootaxa. Magnolia Press [Auckland, New Zealand], 1430, 2007, pàg. 1–86. Arxivat de l'original el 6 de maig 2021 [Consulta: 12 juliol 2017].
* ↑ "Lacerta ". The Reptile Database. www.reptile-database.org.
* ↑ Tuniyev, B., Ananjeva, N.B., Agasyan, A., Orlov, N.L., Tuniyev, S. & Anderson, S. 2009. Darevskia chlorogaster (errata version published in 2017). The IUCN Red List of Threatened Species 2009: e.T164702A114559582. http://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2009.RLTS.T164702A5919117.en. Downloaded on 18 May 2019
* ↑ Wolfgang Böhme, Petros Lymberakis, Varol Tok, Ismail H. Ugurtas, Murat Sevinç, Pierre-André Crochet, Yakup Kaska, Yusuf Kumlutaş, Uğur Kaya, Aziz Avci, Nazan Üzüm, Can Yeniyurt, Ferdi Akarsu, Petros Lymberakis. 2009. Anatololacerta oertzeni. The IUCN Red List of Threatened Species 2009: e.T61527A12504829. http://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2009.RLTS.T61527A12504829.en. Downloaded on 18 May 2019.
* ↑ Varol Tok, Ishmail Ugurtas, Murat Sevinç, Wolfgang Böhme, Pierre-André Crochet, Ferdi Akarsu. 2009. Parvilacerta parva. The IUCN Red List of Threatened Species 2009: e.T164674A5917051. http://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2009.RLTS.T164674A5917051.en. Downloaded on 18 May 2019.
Viccionari