OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Aspachs Colomé

Josep Aspachs Colomé (Sabadell, Vallès Occidental, 1929 - 26 de maig de 2016) fou un escalador català.
Aspachs es va iniciar en l'escalada a través de Josep Alaix, pare de generacions d'escaladors. Durant la seva trajectòria, a més de a l'alpinisme, es va dedicar a l'esquí, l'escalada i la fotografia. Fins i tot, va rebre formació com a paracaigudista. El 1955 es va convertir en membre del Centre Excursionista de Catalunya i del Centre Acadèmic d’Escalada. Com a membre d'aquesta entitat va realitzar les primeres ascensions estatals als Pirineus, que tingueren continuïtat fins al 1965. També va estar vinculat al Centre Excursionista del Vallès i al Centre Excursionista de Sabadell. El 1960 realitzà un curs a l’Escola Nacional d’Esquí i Alpinisme de Chamonix (ENSA) i dugué a terme diverses escalades als Alps francesos.
Entre 1971 i 1978 fou el president de la Comissió de Refugis del CEC, càrrec des del qual es va preocupar de la restauració de diversos refugis com, per exemple, el Refugi Joan Ventosa i Calvell.
El 1966 va rebre la medalla de la Federació Espanyola de Muntanyisme. El 1960 fou nominat per al trofeu de "Millor esportista sabadellenc", convocat per diversos mitjans esportius sabadellencs. El 1967 la Federació Catalana de Muntanyisme li concedí la "Medalla de Muntanyisme". El 1971 se li concedí el Primer accèssit de fotografia per una producció amb lema Flors de Pirineu. L'any 2006, els germans Masó li dedicaren una via oberta a la Serra de l'Obac.

## Referències

* 1 2 3 «Josep Aspachs Colomé». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 6 Masó Garcia, Albert; Masó Garcia, Òscar «Josep Aspachs (1929-2016). Muntanyenc de cap a peus». Vertex. Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Federació Catalana d'Alpinisme i Escalada, Núm. 268, 10-2016, pàg. 18. ISSN: 0042-4420.
* ↑ Lacalle «Dirección de Enseñanza del Ministerio del Aire. Títulos. Orden Ministerial núm. 2.563/67». Boletín Oficial del Ministerio del Aire, Núm. 141, 25-11-1967, pàg. 1571 [Consulta: 30 octubre 2016].
* ↑ Griful i Ponsati, Pau «El refugi "Joan Ventosa i Calvell", un nou refugi». Muntanya. Centre Excursionista de Catalunya. Club Alpi Català, Vol. 88, Núm. 707, 2-1980, pàg. 3-4. Arxivat de l'original el 31 d’octubre 2016 [Consulta: 30 octubre 2016].
* ↑ «Montañismoː Concesión de medallas de plata por la F.E.M.». La Vanguardia (Hemeroteca), 03-03-1967, pàg. 31 [Consulta: 30 octubre 2016].
* ↑ «En la Tradicional cena de los montañeros se entregarán los anuales premios y medallas». La Vanguardia (Hemeroteca), 06-05-1967, pàg. 61 [Consulta: 30 octubre 2016].
* ↑ «XVII Saló de Fotografíes de Muntanya». Muntanya. Centre Excursionista de Catalunya. Club Alpi Català, Vol. 88, Núm. 655, 6-1981, pàg. 269. Arxivat de l'original el 31 d’octubre 2016 [Consulta: 30 octubre 2016].
* ↑ Vertex. Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Federació Catalana d'Alpinisme i Escalada, Núm. 227, 12-2009. ISSN: 0042-4420.
# Josep Cusachs i Cusachs

Josep Cusachs i Cusachs (Montpeller, 1850 - Barcelona, 2 de novembre de 1908) va ésser un pintor català.
Cursà la carrera militar fins al 1882 en què l'abandonà per dedicar-se a la pintura. Deixeble de Simó Gómez, anà a París per estudiar amb el pintor expert en temes militars Édouard Detaille. A partir del 1880 realitzà nombrosos estudis de tema castrense, recollits en gran part en el llibre de F. Barado, La vida militar en España. Com que no tenia formació de pintor paisatgista, és sabut que els fons de les seues escenes eren realitzats per altres pintors amics seus, com Joaquim Vancells. Als seus darrers anys, excel·lí en la pintura d'escenes d'esports hípics.

## Obres destacades

* Retrat de Joan Prim, (1884), Galeria de Catalans Il·lustres.
* Batalla d'Arbalan (1888), Museu Nacional d'Art de Catalunya, en dipòsit a la Capitania General de l'Exèrcit Espanyol a Catalunya, a Barcelona.
* Esperant el retorn (ca. 1904-1908, oli sobre tela), Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* A l'hipòdrom (1906), Museu de Montserrat.
* Retrat de Josep Puigcarbó (1901, oli sobre tela), Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* Soldat (1908, oli sobre tela), Biblioteca Museu Víctor Balaguer.
* Llegint l'ordre (fi del s. XIX, oli sobre tela), Palau de la Capitania General de l'Exèrcit Espanyol a Catalunya, Bcn - imatge d'un oficial de l'Estat Major.
* La desbandada, publicat a La Ilustració Catalana nº 285 (2a època) (15/11/1908).
* Salida en bateria (1896, oli sobre tela), Museo del Ejército de Toledo.
* Columna d’infanteria en marxa (ca. 1888, oli sobre tela), en dipòsit a la Capitania General de l'Exèrcit Espanyol a Catalunya, Bcn - "tema de la batalla d’Arlabán, episodi de la 1a guerra carlina esdevingut als afores de Vitòria el 1836, entre els generals Córdova, liberal, i Eguía, carlí".
* La fugida a Egipte (1904, oli sobre tela), capella de la Sagrada Família, a la Basílica de Montserrat.

## Referències

* ↑ «Josep Cusachs i Cusachs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Ricar Mas i Peinado, Els artistes catalans i la publicitat (1888-1929), plana 5. Parsifal Edicions, Barcelona, 2002, ISBN 84-95554-16-X
* ↑ «Batalla d'Arlaban». MNAC, 06-08-2018. [Consulta: 28 setembre 2024].
* 1 2 Virgili, Concha «Capítol 3: El patrimoni artístic del Palau. Cusachs i Cusachs, Josep». El Palau de Capitania General de Barcelona, 2006, pàg. 137.
* ↑ Losa Reverté, Gema «Cusachs. La Milícia i l’Art». EMBLECAT, Estudis de la Imatge, Art i Societat, núm. 8, 2019, pàg. 189-192 (189).
# Josep Còdol i Margarit

Josep Còdol i Margarit (Igualada, 16 de setembre de 1916 – Igualada, 6 de gener de 1994), conegut com a Mossèn Còdol, fou un religiós català.

## Biografia

Durant la guerra civil espanyola va contribuir a salvar imatges religioses de ser destruïdes per elements incontrolats. Impulsà nombroses iniciatives de caràcter social, com la promoció d'habitatges per a la gent desfavorida, la creació d'un centre de formació professional o la fundació de l'Agrupament Escolta Jaume Caresmar - Maria Antònia Salvà (1953), fruit de la unificació dels agrupaments Jaume Caresmar de minyons escoltes i Maria Antònia Salvà de noies guies i el Casal Interparroquial d'Igualada (1957).
El bisbe Perelló li assignà la tasca de dirigir la revista Vida, inicialment publicació mensual i posteriorment setmanal, que va dirigir des de 1953 fins a 1988. Va organitzar certàmens literaris, conferències, cursos, la Fira del llibre Català, les Santjordiades i el Cercle de Cultura Torres i Bages. També va exercir mestratge entre els futurs polítics de la comarca vinculats a UDC i a CDC. Per tot això va rebre la Creu de Sant Jordi el 1992 i el títol de fill predilecte d'Igualada (1994).
L'Ajuntament i la Fundació del Sant Crist d'Igualada van convocar un premi de narrativa breu que porta el nom "Premi de Narrativa Josep Còdol" (1999) amb diverses edicions. En l'actualitat el premi Mossèn Còdol, està dedicat a premiar el compromís social i cívic.

## Bibliografia

* La devoció al Sant Crist d'Igualada a la llum del Concili Igualada: Poncell, 1972 [publicat anteriorment a la revista Vida núm. 30 (1970)]
* Igualada a l'ombra del Sant Crist: resum històric dedicat als nois d'avui Igualada: Priors del Sant Crist, 1984 (2a edició, 1987)
* Igualadins "olímpics": atletes de Crist Igualada: Priors del Sant Crist, 1993
* Itinerari artístic a l'entorn del Sant Crist d'Igualada Igualada: Priors del Sant Crist, 1988
* El Sant Crist d'Igualada contribució al volum Igualada, patrimoni cultural Igualada: Ajuntament d'Igualada, 1984
* Sant Crist d'Igualada: crònica del quart centenari (1989-1990) Igualada: Priors del Sant Crist, 1991

## Referències

* ↑ «Agrupament Escolta Jaume Caresmar i Maria Antònia Salvà». Arxivat de l'original el 2010-02-02. [Consulta: 8 abril 2010].
* ↑ Llibre "Arrels Igualadines" (1990) de Jaume Ferrer i Piñol. Pàgines 79 i 80.
# Josep Devesa

Josep Devesa (Palma, Illes Balears, 1812 - Galícia, 1846) fou un tenor mallorquí. Va iniciar la seva formació musical a la Capella de Santa Maria del Mar de Barcelona. Posteriorment, es trasllada a Itàlia per estudiar cant entre els anys 1835 i 1838 amb Lamperti i hi començà la seva carrera escènica.
El 1839 torna a Barcelona i es va presenetar al Teatre del Liceo Filarmónica Dramático de Montesión, on va obtenir un gran èxit amb òperes de Mercadante, Donitzetti i Herold. El 1840 es traslladà a Bilbao per cantar Norma de Bellini i Parisina de Donitzetti, i a partir d'aquí va anar assolint fama dins el repertori belcantista que el va portar a recórrer els principals teatres operístics del moment.
Va ser durant una de les seves gires que morir al bolcar la diligència en que viatjava.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 741 (ISBN 84-239-4518-9)
* Jaume Carbonell i Guberna «Devesa, Josep» Diccionario de la música en Española e Hispanoamericana. pàg.183, Madrid; SGAE, 2000, vol.4.
# Josep Duloch

Fou un organista català del segle xvii. L'única dada conservada sobre ell el situa com a mestre de capella-organista de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa el 1662.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria. Inventari dels fons musicals de Catalunya. Volum 1: Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2007.- Arxius i documents. Eines de recerca, núm. 2.
# Josep Esquena i Mas

Josep Esquena i Mas (Sant Esteve d'en Bas, la Vall d'en Bas, Garrotxa, 1850 - Barcelona, Barcelonès, 1900) va ésser un industrial.
Bon amic de Joaquim Vayreda i Vila, fou una de les personalitats que, en el darrer terç del segle xix, més contribuïren al desenvolupament industrial i agrícola de la comarca. A Sant Joan les Fonts posseïa una de les fàbriques més importants del poble, La Sebastiana, i en el moment que ho va considerar necessari participà activament en la defensa dels interessos industrials de Catalunya (1894).
Partidari de l'ideari carlí, quedà molt decebut del resultat de la reunió que celebraren, gairebé al final de la Tercera Guerra Carlina, el general Francesc Savalls i Massot i el general Arsenio Martínez Campos, a l'Hostal de la Corda.
En la vida local, ocupà càrrecs de responsabilitat dins el Sometent, es vinculà a diverses entitats culturals i fou regidor de l'Ajuntament d'Olot (1877-1878).
En el moviment catalanista, conjuntament amb Joaquim Vayreda, va ser-ne un dels principals impulsors a la Garrotxa: va presidir el Centre Catalanista d'Olot, integrat a la Lliga de Catalunya, contribuí a la celebració dels certàmens literaris de l'entitat i va col·laborar al setmanari L'Olotí. A la mort de Joaquim Vayreda, pronuncià un discurs, en una funció necrològica celebrada pocs dies després, impregnat de catalanisme, que va ser publicat a L'Àlbum Literari Artístich de L'Olotí. També va presidir la comissió, d'àmbit comarcal, per a la construcció de l'urna del comte Bernat Tallaferro (urna que va ser col·locada al monestir de Ripoll -1896-).
En l'àmbit nacional intervingué en la campanya de defensa del dret català (1889) i signà el Missatge al Rei dels Hel·lens (1897).
Dins la Unió Catalanista, fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Olot (1895) i Girona (1897). A l'Assemblea d'Olot formà part de la Mesa Presidencial, en qualitat de vicepresident.

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 101-102.
* Don Joseph Esquena, nota a L'Olotí, núm. 51 (Olot, abril del 1900)
# Josep Fradera i Botey

Josep Fradera i Botey (Barcelona, 9 d'abril de 1889 - 2 de setembre de 1972) va ser un arquitecte català.
Fill de Ricard Fradera i Gal i Consol Botey i Fochs naturals de Barcelona.
Obtingué el títol el 1921. Just després, fou arquitecte municipal de Sentmenat (1922-1924) i després obtingué el mateix càrrec a Badalona (1924-1932), amb caràcter interí durant dos anys, durant la dictadura de Primo de Rivera essent alcalde de la ciutat Pere Sabaté i Curto. Projectà nombrosos edificis públics, entre ells el Mercat Torner (1926), el Mercat Central del Peix (1926), desaparegut, l'Escorxador Municipal (1927) i el Cementiri Nou o de Sant Pere. D'altra banda, també realitzà un ambiciós projecte d'eixample de la ciutat, que no s'aprovà fins a 1936 i que no s'arribà pràcticament a aplicar.
El 1932 hagué de deixar el càrrec, però es reincorporà el 1940 de nou a l'Ajuntament de Badalona, on treballà fins a la seva jubilació. Al llarg de la seva vida fou també autor de diversos articles sobre arquitectura i urbanisme. A l'inici de la dictadura va ser un dels promotors de les primeres exposicions de Belles Arts que es van celebrar a l'antiga Escola del Treball durant la Festa Major i va ser membre del Comitè Executiu i del Jurat de l'Exposició de Belles Arts de Badalona.
Casat amb Margarida Veiga Llagostera. El seu fill, Ricard Fradera i Veiga, dedicat a la pintura, va morir el 1969, en vida seva.

## Referències

* 1 2 «Naixements. Any 1889. registre núm.2125. Jutjat "Universidad".» p. 10. Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 09-04-1889. [Consulta: 19 febrer 2022].
* 1 2 3 Abras, Carreras i Nieto, 2003, p. 75-76.
* 1 2 «esquela de José Fradera Botey». La Vanguardia, 06-09-1972, pàg. 26.
* ↑ C. G. P., 1969, p. 4.

## Bibliografia

* Abras, Margarida; Carreras, Montserrat; Nieto, M. Dolors. Tots els carrers de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 2003.
* C. G. P. «Condelencia y agradecimiento». Amistad. Boletín del Museo Municipal, núm. 5, maig 1969.
# Manuel Seco Gutiérrez

Manuel Seco Gutiérrez (Celada Marlantes, Campoo de Enmedio, Cantàbria, 4 d'octubre de 1912 - Turón, Astúries, 9 d'octubre de 1934) fou un prevere i professor, de l'orde dels Germans de les Escoles Cristianes amb el nom de religió d'Anicet Adolf. Mort màrtir durant la Revolució d'Astúries de 1934, és venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

Nascut a un poblet fronterer amb Castella, era fill de Pío Seco i Catalina Gutiérrez, família humil amb cinc fills. La seva mare morí aviat, i els fills foren criats pel pare i els avis. Tres dels germans feren vida religiosa i estudiaren a Bujedo (província de Burgos), a un col·legi dels Germans de La Salle. Manuel hi començà els estudies l'1 de setembre de 1925 i poc després morí el seu pare.
El 6 de setembre de 1928 ingressà al noviciat dels lasal·lians i el 2 de febrer de l'any següent professà els seus vots, prenent el nom d'Anicet Adolf. El febrer de 1930 fe els vots definitius. Va obtenir el títol oficial per a exercir de professor i fou destinat al col·legi de Nuestra Señora de Lourdes de Valladolid, on fou de l'agost de 1932 a l'octubre de 1933, quan és assignat a l'escola Nuestra Señora de Covadonga de la vall minera de Turón per fer classes als nens més petits.
L'estiu de 1934 visità la seva família i, després de passar per Valladolid i renovar-hi els seus vots, tornà a Turón per preparar el curs següent. L'octubre esclatà la Revolució d'Astúries i es desfermà l'anticlericalisme i les persecucions dels religiosos. El 5 d'octubre, mentre els Germans de La Salle celebraven la missa, foren arrestats pels revolucionaris i tancats. Sense haver-se pogut comunicar amb ningú i sense judici, el dia 9 els nou religiosos lasal·lians i un de passionista foren portats al cementiri del poble i afusellats.

## Veneració

El grup de Germans de La Salle morts aquells dies foren beatificats per Joan Pau II el 29 d'abril de 1990; el mateix papa els canonitzà 22 de novembre de 1999.

## Vegeu també

* Màrtirs de Turón

## Enllaços externs

* Eduardo Guardiola Alfageme. "Un campurriano a los altares", Cuadernos de Campoo, núm. 20.
* Conferencia Episcopal Española Mártires de la última persecución religiosa en España (beatificación y canonización). Arxivat 2010-04-01 a Wayback Machine.
* Iglesia de Asturias Homilía en el 75 aniversario de los Mártires de Turón. Arxivat 2016-03-21 a Wayback Machine.
# Josep Fusté i Ferré

Josep Fusté i Ferré (Reus, 1925 - Reus, 12 d'agost de 2022) fou un músic que dirigí l'Orfeó Reusenc durant 42 anys.

## Biografia

Començà a aprendre música amb el seu pare i amb mossèn Josep Moragues, organista i mestre de capella de la prioral de Sant Pere de Reus. Amplià la seva formació al Conservatori del Liceu estudiant-hi piano amb Pere Vallribera. Tocà l'harmònium en actes religiosos. Començà a dirigir l'Orfeó Reusenc el 1957, i ho feu fins al 1999. Amb motiu dels seus 25 anys de direcció, l'Orfeó l'homenatjà amb l'Escut d'Or de l'entitat, i al mateix any la premsa local el nomenà "Reusenc de l'Any". El 27 d'abril del 1983 rebé la Medalla d'Or de la ciutat de Reus.
L'any 1961 va compondre uns Goigs a Sant Pere Apòstol, cantats a la prioral de Sant Pere de Reus, amb lletra d'Antoni Correig Massó.

## Referències

* ↑ «Mor Josep Fusté i Ferré, antic director de l'Orfeó Reusenc». Canal Reus TV, 12-08-2022. Arxivat de l'original el 2022-08-12. [Consulta: 12 agost 2022].
* ↑ «Orfeó Reusenc». Orfeó Reusenc. [Consulta: 12 agost 2022].

## Bibliografia

* «Josep Fusté Ferré». Espitllera, núm. 104, 1996, pàg. 22.
* Amigó Anglès, Ramon. Josep Fusté Ferré, vint-i-cinc anys de direcció 1957-1982. Reus: Orfeó Reusenc, 1982.
# Manuel Vilageliu Clavel

Manuel Vilageliu Clavel (Aravaca, Madrid, 1816 - Barcelona, 15 de maig de 1892) fou un militar carlí espanyol.
En la seva joventut serví en la companyia de guardaboscs reials, que fou extingida el 1835. Llavors ingressà a l'exèrcit carlí d'Aragó, prenent part en molts combats fins a aconseguir el grau de comandant, amb el qual emigrà a França en acabar aquella primera guerra carlina, en la que va rebre diverses ferides i va ser fet presoner per les tropes liberals fins que fou bescanviat el 1839.
El 1847 tornà a prendre les armes, servint a Catalunya a les ordes del general Castells, i el 1849 fou tinent coronel de cavalleria en l'exèrcit del general Cabrera. L'àmplia amnistia concedida per Isabel II va permetre Vilageliu i Clavel retornar de nou a Espanya el 1856.
El 1869 milità de nou a les ordes del general Gaeta i el 1872 fou nomenat comandant general dels carlins de Despeñaperros i en no poder allà encendre la guerra, es presentà a la Junta carlina de Barcelona, per a oferir els seus serveis, que foren acceptats, nomenant-se'l, el 1873, comandant general de la cavalleria carlina de Catalunya. Organitzà aquesta arma, distingint-se en l'acció d'Oristà, en la que lluità contra forces quintuplicades, a les que apressà el primer canó i deu mules.
Fou ascendit a general de brigada i se li concedí la creu de Sant Ferran, la placa roja del Mèrit Militar, la de Sant Hermenegild i les medalles de Carles III i de Berga.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 1207 (ISBN 84-239-4568-5)

## Referències

* ↑ Necrològica D. Manuel Vilageliu El Correo español, 18-05-1892, pàg. 1.
# Lycodonus malvinensis

Lycodonus malvinensis és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 19,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 800-2.044 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Malvines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Goode G. B. & Bean T. H., 1883. Reports on the results of dredging under the supervision of Alexander Agassiz, on the east coast of the United States, during the summer of 1880, by the U. S. coast survey steamer "Blake," Commander J. R. Bartlett, U. S. N., commanding. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 10 (núm. 5). 183-226.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Gosztonyi, A. E., 1981. Results of the research cruises of FRV "Walther Herwig" to South America. LIX. Lycodonus malvinensis n. sp. (Pisces, Blennioidei), another new zoarcid fish from the western South Atlantic Ocean. Archiv für Fischereiwissenschaft v. 31 (núm. 3): 151-159.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.

## Bibliografia

* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Lynn Hershman Leeson

Lynn Hershman Leeson (1941, Cleveland, EUA) és una artista i cineasta estatunidenca.
Lynn Hershman Leeson tracta en la seva obra temes socials d'actualitat, com ara la relació entre persones i màquines, la construcció de la identitat, la privadesa en una era de vigilància massiva, la fusió de real i virtual, i l'ús dels mitjans de comunicació com a eina contra la censura i la repressió política. En la seva coneguda obra Roberta Breitmore (1974-1978), Hershman Leeson va assumir la identitat d'un personatge fictici; es tractava d'una identitat construïda a la qual va anomenar Roberta Breitmore, que tenia permís de conduir propi, compte bancari i targeta de crèdit, i que també va ser present en inauguracions d'exposicions. Fins i tot va arribar a posar anuncis de contactes per conèixer homes a Union Square Park, a San Francisco. En una altra ocasió, l'artista va organitzar un concurs de semblances amb el seu personatge a través de l'obra Roberta Construction Chart #1 (Gràfic per a la construcció de Roberta núm. 1, 1975), un mapa del seu rostre amb instruccions precises sobre colors i maquillatge per crear una còpia d'aquesta identitat.
El 1978 Hershman Leeson va deixar morir el seu personatge i va transformar Roberta en CyberRoberta (1995-2000), una intel·ligència artificial interactiva que pren la forma d'una escultura femenina basada en el web.

## Referències

* ↑ «FEMINISMES! Exposicions». CCCB, 2019. [Consulta: 17 desembre 2019].