OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Synodontis vermiculata

Synodontis vermiculata és una espècie de peix de la família dels mochòkids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 50 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Níger, Mali i Nigèria.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Daget, J. 1954. Les poissons du Niger Supérieur. Mem. Inst. Franc. Afr. Noire Núm. 36: 1-391.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986. Mochokidae. p. 105-152. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 1992. Mochokidae. p. 500-563. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 2003. Mochokidae, p. 195-268 a C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douce et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune et Flore tropicales 40. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes, Museum National d'Histoire Naturalle, París, França i Institut de Recherche pour le Développement, París, França. 815 p.
* Vigliotta, T. R. «A phylogenetic study of the African catfish family Mochokidae (Osteichthyes, Ostariophysi, Siluriformes), with a key to genera» (en anglès). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 157, 1, 2008, pàg. 73-136. DOI: 10.1635/0097-3157(2008)157[73:APSOTA]2.0.CO;2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Martín Rodríguez Seminario

Martín Rodríguez Seminario (Pamplona, Navarra, 2 d'agost de 1871 - 20 de setembre de 1961) fou un compositor i organista navarrès. Feu els estudis en l'Acadèmia Municipal de Pamplona, i, molt jove, fou organista d'alguns convents i esglésies, fins que el 1901 aconseguí per oposició, entre vint-i-un aspirants, la plaça d'organista de la parròquia de Valmaseda (Biscaia). A més va donar nombroses audicions en les que es mostrà com a concertista de primer ordre. També es dedicà a l'ensenyança i a la composició, figurant entre les seves obres tres misses de glòria i una de rèquiem, miserere, novenes, etc. per a veus i orgue, i per a orgue sol una col·lecció de versos de vespres, ofertoris, peces diverses i fantasies, així com el poema simfònic La vida, per a gran banda.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 354 ISBN 84-239-4579-0
# Martín de la Fuente

Martín de la Fuente (? - 1521) fou un músic i prevere espanyol dels segles XV i XVI considerat el primer de la sèrie que donà gran renom al magisteri de la Catedral de Còrdova on desenvolupà el càrrec de mestre de capella fins a la seva mort.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1480-81 ISBN 84-239-4524-3
# Maruina chiringa

Maruina chiringa és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Amèrica: Colòmbia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Charles L. Hogue, 1990. A remarkable new species of Maruina (Diptera: Psychodidae) from Colombia. Aquatic Insects. Vol. 12, núm. 3. «Enllaç».
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lista actualizada de los psicódidos (Diptera: Psychodidae) de Colombia (castellà)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Rüdiger Wagner, Wolfgang Joost, 1994. On a small collection of Psychodidae (Diptera) from Colombia. Studies on Neotropical Fauna and Environment. Vol. 29, núm. 2. «Enllaç».
# Mary Ann Paton

Mary Ann Paton (Edimburg, Escòcia, 1802-1854) fou una cantant i concertista escocesa.
Ja des de molt infant cantà en públic i cultivà després l'estudi del cant, ensems que el d'alguns instruments. Debuta seriosament el 1822, cantant amb èxit extraordinari la part de Susana en Le nozze di Figaro; el 1824 despertà el major entusiasme en la interpretació de l'òpera de Carl Maria von Weber Der Freischütz, que es donava per primera vegada a Anglaterra, i dos anys més tard cantà admirablement la Reiza del Oberon davant d'un escollit auditori, en el que hi figuraven el mateix Weber, el qual digué que la Paton era realment una artista de primer ordre.
Era bonica i posseïa una bella veu, que manejava amb gran mestratge fent sentir les belleses de la música que interpretava. També cantà en concerts particulars; casà en primeres núpcies amb lord W. Pitt Lenax, i en segones amb Joseph Wood, un cèlebre tenor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 42, pàg. 805 (ISBN 84-239-4542-1)
# María Josefa Recio

Maria Josefa Recio Martín (Granada, 19 de març de 1846 - Ciempozuelos, 30 d'octubre de 1883) fou una vídua i religiosa andalusa, cofundadora de la congregació de les Germanes Hospitalàries del Sagrat Cor de Jesús. Ha estat proclamada serventa de Déu i està en estudi el seu procés de beatificació.

## Biografia

Va néixer a Granada i va quedar orfe de pare als deu anys. Va aprendre a cosir la seva habilitat li permeté, ja als setze anys, de treballar de modista per compte propi, ajudant a mantenir la família. Senzilla i devota, ensenyava altres noies l'ofici, fent, a més, catequesi. Es va guanyar la confiança d'algunes famílies benestants granadines que van fer-la la seva almoinera, per la qual cosa s'encarregava de distribuir els recursos que aquestes famílies destinaven a la beneficència.
El 13 de febrer de 1866 va casar-se amb Antonio Fernández Amador, amb qui visqué quinze anys, fins a quedar vídua sense haver tingut descendència. El 1871, M. Josefa va fer amistat amb María Angustias Giménez Vera. En quedar vídua, va consagrar la seva vida a Déu, juntament amb Angustias, portant una vida laica dedicada a la pregària i les obres de caritat, sota la direcció espiritual d'un sacerdot. En 1877, el pare Benet Menni va fundar a Ciempozuelos un hospital psiquiàtric, essent un pioner en la cura dels malalts mentals a l'Estat; cap al 1880 va pensar de fundar un establiment psiquiàtric exclusivament destinat a les dones, llavors marginades i desprotegides en l'aspecte assistencial. Les dues havien conegut Menni a Granada en 1878 i li demanaren que fos el seu director espiritual; Menni no va voler encarregar-se'n, però en tornar a Ciempozuelos les va convidar a anar-hi per treballar en el projecte de fundació. Les dues van marxar de Granada el 21 de juny de 1880 i van allotjar-se a una caseta vora l'hospital de Ciempozuelos.
Per tenir-ne cura, Menni va pensar de crear una congregació religiosa, que va crear amb la col·laboració de María Josefa i María Angustias, amb qui va començar el noviciat a la casa de Ciempozuelos, formant les dones en els mètodes terapèutics més innovadors, fins que el 31 de maig de 1881 es va fundar la congregació de les Germanes Hospitalàries del Sagrat Cor de Jesús, de la que María Josefa va ésser la primera superiora, prenent el nom de Sor Maria del Sagrament.
Va morir aviat, a 37 anys, el 30 d'octubre de 1883, quan una de les internes a l'hospital, en un atac de follia, la va atacar i li va causar ferides, a causa de les quals va morir la germana. El seu lliurament a la cura dels malalts fins a donar-hi la vida va fer que el poble la considerés com una santa. Sebollida a la capella de l'hospital, és considerada serventa de Déu; el seu procés de beatificació ha estat introduït a la Congregació per a la Causa dels Sants en 1991.

## Bibliografia

* "125 años de la fundación", Hospitalarias, núm. 273 (abril-mayo 2007), p. 27-33.
* Alberico Feliz Carbajal. María Josefa Martín: testimonio de caridad heroica. Burgos: Monte Carmelo, 2000. Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Benet Menni
* Germanes Hospitalàries del Sagrat Cor de Jesús
* María Angustias Giménez Vera
# María Luisa Centurión y Velasco

María Luisa Centurión y Velasco (ca. 1731 – Madrid, 22 de gener de 1799) va ser una noble espanyola, VIII marquesa d'Estepa, entre d'altres títols nobiliaris.
Va néixer vers 1731, segons l'edat en el moment de la defunció. Era filla del marquès d'Estepa, Manuel Centurión y Arias-Dávila, i de María Leonor de Velasco-Ayala y Fernández de Córdoba, filla dels comtes de Fuensalida. Es va casar el 21 de febrer de 1750 amb el seu oncle Felipe López Pacheco, marquès de Villena i de Bedmar.
Va ser Dama Noble de l'Orde de la Reina Maria Lluïsa. El 1785, a la mort sense descendència del seu germà Juan, va accedir a la titularitat del marquesat d'Estepa i dels comtats de Puñonrostro, Elda i Anna. Heretà també altres títols com els comtats de Casa-Palma, de Las Posadas i de Fuensalida, dels seus avis materns, i els marquesats de Noguera i Casasola. A banda dels seus estats propis, estigué ocupada també en el govern dels pertanyents al seu marit, ocupat habitualment en afers militars o de palau.
El 1798, un any abans de la seva mort, ja vídua, va fundar el convent de Salesas Nuevas de Madrid, sobre unes cases de la seva propietat que havia comprat el 1784 al duc d'Abrantes, i llegà a la institució en herència els béns lliures del seu majorat.
Va morir a Madrid amb 68 anys, el 22 de gener de 1799, sense descendència. A causa d'això, els títols i estats van recaure, segons l'origen familiar, en diferents titulars amb drets legítims, com és el cas dels comtats d'Elda i Anna, que van anar a mans de Laura de Castellví i Mercader, comtessa de Cervelló, després de ser reconeguda per Centurión a la fi d'un judici el 1787, o els béns de la casa d'Estepa, que es van integrar a la casa de Palafox.

## Referències

* 1 2 3 4 Mercurio de España (en castellà). Madrid: Imprenta Real, gener 1799, p. 328.
* 1 2 3 Hurtado de Mendoza, Enrique «Los Centurión, marqueses de Estepa y su línea cubana». Hidalguía, núm. 256-257, 1996, pàg. 343-344.
* 1 2 3 4 Segura Herrero, Gabriel. «María Luisa Centurión y Velasco» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 20 octubre 2021].
* 1 2 Burgos, A. de. Blasón de España. Libro de oro de su nobleza (en castellà). vol. 2. Madrid: Imprenta y Litografía de Juan José Martínez, 1862, p. 69.
# Mastacembelus congicus

Mastacembelus congicus és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 43,5 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 87.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A., 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1896. Descriptions of new fishes from the upper Congo. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 6) v. 17 (núm. 100): 309-311.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Vreven, E.J. i M.L.J. Stiassny, 2009. Mastacembelus simbi, a new dwarf spiny eel (Synbranchiformes: Mastacembelidae) from the lower Congo River. Ichthyol. Explor. Freshwaters 20(3):213-222.
* ↑ Poll, M., 1967. Contribution à la faune ichthyologique de l'Angola. Diamang Publ. Cult., núm. 75:381 p.
* ↑ Travers, R.A., 1992. Mastacembelidae. P. 848-857. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.). Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 2. Coll. Faune Tropicale, núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París.
* ↑ Travers, R.A., G. Eynikel i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1986. Mastacembelidae. P. 415-427. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Vivien, J., 1991. Faune du Cameroun. Guide des mammifères et des poissons. GICAM. 271 p.
* ↑ Vreven, E.J., 2005. Mastacembelidae (Teleostei; Synbranchiformes) subfamily division and African generic division: an evaluation. J. Nat. Hist. 39(4):351-370.
* ↑ Vreven, E.J. i G.G. Teugels, 1997. Aethiomastacembelus traversi, a new spiny-eel from Zaïre River basin, Africa (Synbranchiformes: Mastacembelidae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 8(1):81-87.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* ITIS (anglès)
# Trichomycterus knerii

Trichomycterus knerii és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15,5 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Equador.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Valenciennes, A. 1832. Nouvelles observations sur le capitan de Bogota, Eremophilus mutisii. A Voyage de Humboldt et Bonpland, Deuxième partie. Observations de Zoologie et d'Anatomie comparée. París. Humboldt & Bonpland's Voyage v. 2 (Title page 1833): 341-348.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C.; Wosiacki, W. «Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes)». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003. ISBN 9788574303611.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Steindachner, F. 1882. Ichthyologische Beitäge (XII). Anz. Akad. Wiss. Wien v. 19 (núm. 16): 142-143.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Poliakovita-(Ce)

La poliakovita-(Ce) és un mineral de la classe dels silicats que pertany al subgrup de la chevkinita, dins del grup homònim. Rep el nom en honor de Vladislav Olegovich Polyakov (Владислав Олегович Поляков) (5 d'agost de 1950 - 13 de setembre de 1993), mineralogista de l'Institut de Mineralogia de la Branca dels Urals de l'Acadèmia Russa de les Ciències.

## Característiques

La poliakovita-(Ce) és un silicat de fórmula química (Ce,Ca)₄(Mg,Fe$^{2+}$)(Cr$^{3+}$,Fe$^{3+}$)₂(Ti,Nb)₂(Si₂O₇)₂O₈. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1998. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5,5 i 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la poliakovita-(Ce) pertany a «09.BE - Estructures de sorosilicats, amb grups Si₂O₇, amb anions addicionals; cations en coordinació octaèdrica [6] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: wadsleyita, hennomartinita, lawsonita, noelbensonita, itoigawaïta, ilvaïta, manganilvaïta, suolunita, jaffeïta, fresnoïta, baghdadita, burpalita, cuspidina, hiortdahlita, janhaugita, låvenita, niocalita, normandita, wöhlerita, hiortdahlita I, marianoïta, mosandrita, nacareniobsita-(Ce), götzenita, hainita, rosenbuschita, kochita, dovyrenita, baritolamprofil·lita, ericssonita, lamprofil·lita, ericssonita-2O, seidozerita, nabalamprofil·lita, grenmarita, schüllerita, lileyita, murmanita, epistolita, lomonossovita, vuonnemita, sobolevita, innelita, fosfoinnelita, yoshimuraïta, quadrufita, polifita, bornemanita, xkatulkalita, bafertisita, hejtmanita, bykovaïta, nechelyustovita, delindeïta, bussenita, jinshajiangita, perraultita, surkhobita, karnasurtita-(Ce), perrierita-(Ce), estronciochevkinita, chevkinita-(Ce), rengeïta, matsubaraïta, dingdaohengita-(Ce), maoniupingita-(Ce), perrierita-(La), hezuolinita, fersmanita, belkovita, nasonita, kentrolita, melanotekita, til·leyita, kil·lalaïta, stavelotita-(La), biraïta-(Ce), cervandonita-(Ce) i batisivita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al pit núm. 97 de la localitat de Miass, a l'óblast de Txeliàbinsk (Rússia). També ha estat descrita a la mina River Ranch, a la província de Matabeleland Meridional, a Zimbàbue. Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Polyakovite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 desembre 2019].
# Venus d'Itàlica

L'escultura Venus d'Itàlica va ser esculpida on hi hagué la primera ciutat de fundació romana a Hispània: Itàlica, situada a l'actual terme municipal de Santiponce (província de Sevilla), a Andalusia, que va ser fundada l'any 206 aC. L'escultura s'exposa al Museu Arqueològic de Sevilla.

## Història i troballa

La Venus d'Itàlica és una escultura tallada al segle II dC. coincidint amb el mandat d'Hadrià, emperador de l'Imperi Romà (117 - 138), i que imita el model artístic d'«Afrodita Anadyomene» que neix de les aigües; va ser trobada a la localitat de Santiponce, per una família, semienterrada a la seva pròpia casa l'any 1940. Com a anècdota es pot comentar que durant molts anys solament es trobava al descobert una espatlla i la família la utilitzava per a trencar nous ignorant el que s'ocultava a pocs centímetres.

## Referències

* ↑ Rufino, Antonio Caballos; Fatuarte, Jesús Marín; Hidalgo, José Manuel Rodríguez. Itálica arqueológica (en castellà). Universidad de Sevilla, 1999, p. 60. ISBN 978-84-472-0515-8.
* ↑ Peña Jurado, Antonio; Rodero Pérez, Santiago «Un conjunto de esculturas de pequeño formato procedente de "Italica" (Santiponce, Sevilla)». Romula, 3, 2004, pàg. 63–102. ISSN: 1695-4076.
* ↑ Rodríguez Hidalgo, José Manuel; Jiménez Sancho, Alvaro «Itálica, la Colina de los Dioses. De Augusto a Adriano». Itálica revisitada: una mirada retrospectiva desde la historiografía, la arqueología y la epigrafía. Editorial Universidad de Sevilla, 2021, pàg. 411–430.
* ↑ López Rodríguez, José Ramón «Itálica. Cien años de descubrimientos: 1912-2012». Itálica: revista de arqueología clásica de Andalucía, 2, 2012, pàg. 53–73. ISSN: 2174-8667.

## Vegeu també

* Escultura romana

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del Museu Arqueològic de Sevilla
* Web del Ayuntamiento de Santiponce Arxivat 2013-08-20 a Wayback Machine.
* JuntaDeAndalucia.es/ Conjunt Arqueològic d'Itàlica
# Policia de la Generalitat

La Policia de la Generalitat, també anomenada Unitat del Cos Nacional de Policia adscrita a la Comunitat Autònoma de la Comunitat Valenciana, és una unitat de policia que pertany funcionalment a la Generalitat Valenciana i orgànicament al Cos Nacional de Policia d'Espanya. No és, per tant, una policia independent com els Mossos d'Esquadra, l'Ertzaintza o la Policia Foral de Navarra. Va entrar en funcionament l'any 1993 i la primera gran labor que va fer va ser investigar l'incendi forestal que es va originar en els termes municipals de Millars i Dosaigües en l'any 1994. Actualment compta amb uns 500 agents, dels quals 350 són a la província de València, i la resta a parts iguals a Alacant i Castelló, és a dir, 75 agents en cada província.
El març de 2020 Marisol Conde va prendre possessió com cap de la Policia de la Generalitat, convertint-se la primera dona que assumia el comandament de la policia autonòmica.
L'antiga Estació del Pont de Fusta del Trenet de València, que va estar en funcionament des de 1888 fins a 1995, es tracta d'un edifici de tres plantes amb nombrosos finestrals que ara serveix com a seu de la Policia de la Generalitat Valenciana.

## Escut i uniforme

Els uniformes de la Policia de la Generalitat porten insígnies distintives valencianes: la senyera al braç dret i l'escut a la gorra. Els colors dels vehicles són blanc i blau cel.

## Normativa aplicable

Les lleis i normativa per les quals es regeix aquest cos de Policia és la següent:
* Llei Orgànica 2/1986, de 13 de març, de forces i cossos de seguretat.
* Llei Orgànica 1/1992, de 21 de febrer, de protecció de seguretat ciutadana.
* R.D. 221/1991, de 22 de febrer, pel qual es regula l'organització d'unitats del Cos Nacional de Policia, adscrita a les comunitats autònomes i s'estableixen les peculiaritats del règim Estatutari del seu personal.
* R.D. 1.089/2000, de 9 de juny, pel qual modifica l'article 8 del RD 221/1991.
* Ordre de 16 de setembre de 1992, per la qual es constitueix una unitat del Cos Nacional de Policia i s'adscriu al País Valencià.

## Referències

* ↑ Levante-EMV. «Marisol Conde se convierte en la primera mujer al frente de la policía autonómica» (en castellà). [Consulta: 10 març 2020].
* ↑ «El tramvia de València fa 25 anys en els quals ha desplaçat més de 155 milions de viatgers i viatgeres». Generalitat Valenciana, 21-05-2019. [Consulta: 11 desembre 2022].
* ↑ BOE núm. 229, 23 de septiembre de 1992.

## Enllaços externs

* Policia de la Generalitat Valenciana